יעל שגב רואה את המושג ''ילדותי'' לא ''כחוסר בגרות'', אלא כאינטגרציה של הילד בתוך נפשו של האדם הבוגר. זוהי רטרוספקטיבה לתקופת הילדות, עם קריצות של מעשי קונדס מתקופת התשחורת.
בתערוכה מציגה יעל שגב שלושה תחומי אמנות בהם היא עוסקת: ציור, פיסול וצילום.
ציור: מעטים הילדים אשר אינם חוששים מביקורת הבוגר, ויעל שגב פורצת גבולות אלו, וממחישה את דמיון הילד אשר שבע רצון מעצם העשייה, ובעיקר מהתוצאה. דרך ציוריה, הילדותיות מבוטאת בתמימות, צבעוניות חזקה, ססגוניות עזה, השטחה, קווי מתאר מודגשים ושימוש רב בצבעים אדומים – בדיוק כמו בשנה הראשונה בגן הילדים. כיסוי צבע על צבע כילדים המחפשים שליטה, ערבוב צבעים במידה מעטה, והדגשת הצבע כמקורי וטהור. כל צבע שומר על גזרתו, מעין הרמוניה עם העולם החיצוני ועם עצמו. מבוגר – עם ניצוץ ילדותי.
צילום: במשך שנים רבות טיילה יעל שגב בעשרות שווקים ברחבי העולם. הכמיהה לתעד ולצלם חוויה עילאית-רוחנית, האמנות לפשפש בשווקים תוך סקרנות רבה, פריטים של אנשים שעברו ואינם עוד. שגב נהנית להפליג בדמיונה, למי היו שייכים... למצוא בית רוחני לידיות הדלתות הנושאות את שמות המשפחה, לפתוח צוהר דלתות של בתים עזובים עם מפתחות מקוריים. לשאול מי הילד/ה אשר שיחק עם הבובה או הדוב הקטן. לבובות ולדובונים יש אופי ומראה שונה מארץ לארץ, ושגב מנסה להגיע בזכות הצילום לנפשו של הילד הזורם בקרבה. תוך געגועים לילדותיות של ''לשאול'' ו-''להיות סקרן'', לדברים חדשים ולהתנסויות חדשות ורומנטיות, בוחרת שגב מתוך סדרת הצילומים באובייקט אחד, כחלק ממכלול, ובזכות דמיונו של הצופה – להמחיש את הסביבה בה הפריט נמצא.
פיסול: פסלי ברונזה חודרים לתוך תחושת הנשיות והאמהות, אך ניכר בהם חוש הומור, הלצת רצון האם לשוב לארגז החול של הילדותיות. כמו בפסל: ''אמהוּת'' בו ראשה של האם ''דבוק'' לראשו של הילד, או ב''חמנייה אישה'', הצמחיות הענֵפה נובעת מן האישה... ביצירותיה שואלת האמנית את עצמה: ''אני ילדותית''? יעל שגב מאמינה כי לכולם יש אינספור רגעים שבו פורץ חשק השטות, לזרוק הכול ורק לשחק במשחקים, שובבות בלי גבולות ובלי אחריות. מעין, ילדות שנייה.
יעל שגב מוסיפה, כי ''אמנות היא הזדמנות מעולה לצאת מהקונכייה של הבגרות הרצינית, ולהיוולד מחדש על קנבָס, ברונזה או אף תמונה יפה. ילדות היא דבר נפלא... אבל זה פשע מוחלט אם אנחנו מבזבזים את כולה רק כשאנחנו ילדים...''.