ב- 1916, שלוש שנים לאחר שיצר את ה"רדי-מייד" הראשון, נטל מרסל דושאן סליל-חבל קטן ונעל אותו בין שני לוחות פליז מרובעים. שנייה בטרם הוברגו הלוחות זה לזה משני עברי הסליל, לקח וולטר ארנסברג – אספנו של דושאן מפילדלפיה – חפץ כלשהו ושם אותו בתוך הסליל. עד היום לא ידוע מהו אותו חפץ, שגורם לרשרוש בעת שנוטלים את העבודה ביד. "רדי-מייד עם רעש סודי", החליט דושאן לקרוא לעבודה. יצירת אמנות צופנת סוד.
ישנם מספר אמנים ישראליים טובים שאיני מסוגל לכתוב על עבודתם. אני מודע לאיכות יצירתם, אני אף מודע לכך שגדולי עולם כתבו עליהם טקסטים, ואף על פי כן, אין ביכולתי לכתוב עליהם. לא משום שעבודתם כה נשגבת ומורכבת והיא למעלה מבינתי, אלא דווקא להפך – משום שעבודתם ברורה לי מדי ואין בה – כך נדמה לי – שום צורך נוסף בתרומתי הדלה. איני מסוגל לכתוב על האמנים הטובים הללו, משום שאין סוד בעבודתם.
בעבורי, הסוד הוא כרטיס ההזמנה להרפתקת הפענוח הפרשני של יצירת האמנות. בל תבינו לא נכון: היצירה עשויה להצטיין ביופייה, בשלמותה הצורנית-חומרית, אף בזיקותיה התרבותיות למסורות אמנות ולרעיונות הגותיים וספרותיים. היצירה בהחלט רצינית, כאמור, אבל – מה לעשות – אין בה סוד. ומבלי סוד, לא אכנס לדו-שיח פרשני עמה.
לא, כמובן שאיני מתכוון לסודות אמנותיים מהסוג של "קוד דה וינצ'י" (ולחילופין: סוד תווי המוזיקה המסתתרים-לכאורה בקומפוזיציית הידיים ב"סעודה האחרונה" לדה וינצ'י; או סוד צורת המוח המסתתרת-לכאורה במבנה המקיף את ציור אלוהים ופמלייתו על תקרת "הקאפלה הסיסטינית" של מיכלאנג'לו). אפילו אין כוונתי לסוד החפץ המרשרש של מרסל דושאן. לא, כי כוונתי לסוד משמעותן של יצירות אמנות, סוד הפשר המסתיר פניו, אך סוד שמפתה ומאתגר את הצופה לגלותו. אמת, אין בנמצא יצירת אמנות ללא משמעות, אך ישנן-גם-ישנן יצירות אמנות שאינן מצפינות את סודן, היצירות כחביון. ואלו הן היצירות שאינן מאתגרות.
הכיצד זה שיצירה טובה נעדרת סוד? מספר תשובות: תשובה אחת היא, שהאמן או האמנית כה חשפו את כוונותיהם, את המניעים ותהליכי היצירה – עד כי לא הותירו שטח-מחיה לפרשן. תשובה אחרת, קרובה, היא, שכה הרבה כתבו פרשנים על האמן או האמנית ועל יצירתם, עד כי אני חש שאין לי מה להוסיף. ותשובה שלישית היא, שלעתים מדובר ביצירות אמנות, שכל חפצן הוא העיניים והנשמה של הצופה, לא שכלו והשכלתו: על פי רוב, עסקינן בהפשטה ובערכי צורה-חומר לשמם – אקספרסיוניסטיים יותר או הנדסיים-ארכיטקטוניים יותר. יצירות כגון אלו, כך נדמה, אינן זקוקות למילים המפרשות, אלא – לכל היותר – למילים מכבדות ומיח"צנות. למותר לציין, שאיני מחבב כתיבה שעניינה כיבוד ויח"צנות.
"אנו אומרים: ידיעת יצירת אמנות (במובן הרוחני העמוק) דורשת פתרון חידה. כל יצירת אמנות טובה היא מין ספינקס החד לנו חידתו כתנאי לפתיחת השער אל 'תבאי' של מלכות. הדבר נכון לכל יצירה בכל מדיום, בכל מקום ובכל זמן. ואין הכוונה לשאלה שתשובה בצדה. כי הכוונה היא למסלול מורכב של פתרון 'תשבץ לבן': פענוח כלל הצורות, החומרים והדימויים של היצירה ושילוב הפענוחים כולם במערכת משמעותית אחידה, עקבית ואורגאנית (ניתן גם להוסיף: מרתקת ויפה) אחת, שהיא היא פשר היצירה. ככל שנמלא את ה'תשבץ' האמנותי ביותר פתרונות ליותר 'הגדרות', וככל שנצליח לארוג יחד את פתרונותינו לאריג משמעותי אחד שלם, מרתק ויפה – כן באנו אל סוד היצירה."
אני יודע: ישנן חידות אמנותיות שמעצבנות ברף האינטלקטואלי הכמעט-בלתי-עביר שהן מציבות במודע בפני הצופה. אלו הן יצירות שמתנשאות עליך בדין מידע אזוטרי השמור לאמן-אמנית כמעט-בלבד. לא על חידות כאלה אני מדבר. אני גם מוכן למתן ולסייג במקצת את קביעותיי הנחרצות לעיל ולטעון, שיצירות שסודן או חידתן פוצחו או נפתרו, ואין בהן עוד מהסוד המפתה והקוסם – יצירות שכאלו לוקות בחסר, דהיינו פחות טובות ממה שנדמה בתחילה. כי, תודה לאל, זכיתי לעסוק באי-אלה אמנים (לא רבים, לצערי), שעבודותיהם הן בור-סוּד שאינו מאבד טיפה, וככל שתחפור ותגלה ותפתור ותפצח ותאיר – כן תיוותר החשיכה ביצירה, כן ימשיך הסוד (סוׄד-סוּד) לרבוץ לפתחך ואליו תשוקתך. אלו הן, באמת ובתמים, היצירות הדגולות ואלה הם, באמת ובתמים, האמנים הדגולים.
"הצילום, לפי בארת, קורא לפענוח כפול: הן להבנת הקודים הפוליטיים, המוסריים והתרבותיים הגלומים בו והן להבנת הממד הריגושי הרדיקלי. הממד הראשון, הסטודיום, מלשון לימוד (Study), מזמין את הנמען לקריאה הנובעת מהאימון ומהמשקעים הפוליטיים והתרבותיים שלו. הממד השני, הפונקטום (מלשון נקודה, הדגשה, דקירה), 'הורס' את הקריאה האינטלקטואלית. הוא מבטא ממד של דחיפות רגשית, הקוראת לנמען לפענח את הממד הגופני והרגשי של האובייקט."
כוונתי, אם כן, לחידה או סוד שמאותתים לי מהיצירה ברובד הלא-אינטלקטואלי, אך שמזמינים אותי למסע פרשני שהוא גם אינטלקטואלי: הפונקטום המטרים את הסטודיום. אני נזכר בהגותו של מרטין היידגר מ- 1935, "מקורו של מעשה האמנות": הדואליות של "אדמה" ושל "עולם": "אדמה" בבחינת סירובה של אמת-היצירה לחשוף פניה ("האדמה עצמה, בחינת סוגרת-עצמה"); "עולם" בבחינת יציאתה של אמת-היצירה לאור. התגלות האמת מתוך חביונה העצמי. לימים, בספרו מ- 1957, "עקרון התבונה", יטען היידגר ש"מהות ההוויה היא כזו, שבתהליך התגלותה העצמית – היא חושפת עצמה כך שמצפינה את עצמה." דהיינו, שממהותו של כל פשר, באמנות ומחוצה לה, להצפין משהו מסודו. אך, דומני, שבאמנות – סוד האמת המוצפנת הוא בבחינת כוח מכוחות היצירה.
"…בעל חיים מוטל בדרך, מוחלט, יחידי, מקופד לפקעת, קרוב לעצמו. הוא עלול לקפד בתאונה את חייו […]. את שומעת את פעמיו הקרבים של האסון. ומיד תשוקת הבשר ודם המותווית בלבך מעוררת בך דחף […] להציל מאובדן את הדבר שנחשף למוות ומתכונן כאחד – במילה אחת את הפנייה, נסיגת הקיפוד, כמו חיה מקופדת לפקעת בכביש-המהיר. […] כשהוא מתכנס, מקופד לפקעת, קרוב לעצמו, מאוים יותר מאי-פעם בפרישתו: הוא מדמה אז בנפשו שהוא מתגונן ואובד. […] הוא מתעוור. מקופד לפקעת, סמור קוצים, פגיע ומסוכן, מחושב ובלתי-מותאם (דווקא כיון שהוא מתקפד כשקרב האסון, הוא חושף את עצמו לתאונה). […] השיר יכול להתקפד, אך שוב רק כדי להפנות את חוד אותותיו כלפי חוץ."
יצירת האמנות צופנת סוד. המפגש אתה הוא "לילי", "חשוך". אור ההכרה של הצופה "מסנוור"-"מעוור"-"מבהיל" את חיית החושך, הלא היא היצירה, וזו מגיבה לאור בהתכנסות, בהסתגרות ובהתקפדות המאיימת לשלח קוצים בפולש. כי חיית-החושך ממאנת לחשוף את סודה, ואילו אנו ה"ציידים" המבקשים את סודה.
אך, רגע אחד: כלום לא התחלנו את מאמרנו זה עם חיה שונה בתכלית, עם הספינקס האגדי, אותה לביאה-אישה החדה חידות של חיים ומוות? ואם כך, ספינקס או קיפוד?
"ויבוא אוידיפוס לתבי העיר: והקרת אבלה כי שלחו האלים מפלצת ביושביה למען עשות בהם שפטים: ודמות ארי למפלצת וכנפיים לה ופניה כפני-בתולה וקראו לה ספינכס: ותשב החיה על החומה ותחד חידות לעוברים ולשבים ואשר לא מצא את חידתה מן החומה תפילנו ומת."
תחילתו של דבר, היצירה הסתומה נראית לנו כאתגר קולוסאלי המאיים על הכרתנו: האם נוכל לה? האם נפתור את חידתה ובזאת נכריעה (אצל סופוקלס, כזכור, פתרון החידה הביא לנפילת חיית-הספינכס מהחומה אל מותה)? אלא, שעתה, משכּיוַונּוּ את כל כוחות המוח והלב אל עבר ה"חיה", גילינו את פגיעותה: לא עוד ספינכס אימתני, כי אם קיפוד מבוהל לעת ליל. כי התקרבותנו ליצירה חשפה את הרגישות והפגיעוּת שכוננה ובראה אותה ביחד עם "סודהּ" הכמוס. ועתה, החידה, יותר משהיא מאיימת עלינו – מאיימת על היצירה. וככל שאנו מאמצים יותר את כוחות הלב-מוח שלנו, כן "מאוימת" יותר היצירה וכן היא מסמנת לנו ב"קוציה" להתרחק ממנה. וכאשר כבר כמעט ולכדנו את הקיפוד, הוא נס למחילתו, כאמור. כי יצירות טובות חוזרות תמיד למחילותיהן החשוכות. עד למפגש הבא, עד לסנוור הבא. כי יצירות טובות באמת שומרות לעד על סודן.
 דוד גורביץ' ודן ערב, "אנציקלופדיה של הרעיונות", בבל, תל אביב, 2012, עמ' 764.
 מרטין היידגר, "מקורו של מעשה האמנות", תרגום: שלמה צמח, דביר, תל אביב, 1968, עמ' 46.
 Martin Heidegger, The Principle of Reason, Indiana University Press, Bloomington & Indianapolis, 1996, p.70.
 ז'אק דרידה, "מהי שירה?", תרגום: מיכל גוברין, "חדרים", מס' 9, קיץ 1990, עמ' 49-47. דגש במקור.
 סופוקלס, אוידיפוס המלך, תרגם: שלמה דיקמן, בתוך: "סופוקלס: שבע הטרגדיות", כרך א', מוסד ביאליק, ירושלים, 1963, עמ' 46.