נצא מהעיירה קנציי (Canazei) מזרחה, על כביש SS641. בדרכנו נעבור בשני כפרים קטנים, שכיום הם יותר פרברים של קנציי. הראשון הוא הכפר אָלְבָה (Alba), כפר קטן, בו נמצא אצטדיון הקרח הגדול ביותר באזור ולצדו רחבת החלקה על הקרח. השני, על המדרונות לשמאלנו, הוא פֶנְיָה (Penia). זהו כפר הררי קטן ששמר במידה רבה על צביונו הכפרי. בראש הגבעה כנסיה קטנה ומסביבה פזורים בתי הכפר. בכפר גם מנסרה עתיקה, מהמאה ה-16, המופעלת בכוח המים. מכיוון שיש לנו היום תוכנית ארוכה, לא נעצור בשני הכפרים הללו. תמיד נוכל "לקפוץ" אליהם מקנציי.
רק יצאנו מהאזור הבנוי ומיד מתחילים בטיפוס. קטע זה של הדרך לוקח אותנו מגובה 1,460 מטר בעמק, לגובה 2,055 מטר במעבר ההרים, אך הדרך מתפתלת במתינות והנסיעה נעימה. מימיננו ההרים התלולים של רכס מרמולדה (Marmolada), הרכס הגבוה ביותר בהרי הדולומיטים, שפסגותיו מכוסות קרחוני עד. משמאלנו רכס סלה (Sella Grupe), הרכס השני בגובהו בהרי הדולומיטים.
לצדי הכביש מספר נקודות עצירה, עם מפרצי חנייה בטוחים, ומאד מומלץ לעצור לתצפית. מדרום ניתן כבר להבחין בקרחונים על פסגות המרמולדה, והלבן על ההרים תמיד מעורר התרגשות ושמחה.
באופן מפתיע, ללא כל אזהרה מוקדמת, מופיע לימיננו אגם תכול, מרהיב ביופיו. הגענו לסופו של השלב הראשון במסלול, וזה הזמן להחנות את הרכב ולצאת לסיבוב קצר על גדות אגם פדאיה. האגם המלאכותי נוצר מבניית סכר, 55 מטרים גובהו ו- 342 מטרים אורכו. הרים גבוהים מקיפים אותו כמעט מכל עבר, והם משתקפים בצורה מושלמת בגווני הכחול. בחורף האגם קפוא כולו.
מומלץ לצאת להליכה קצרה על הסכר ולספוג את הנופים. החרוצים וקלי הרגליים יכולים להקיף את האגם ברגל.
אנו ממשיכים בנסיעה על כביש SS641, עוברים את מעבר ההרים פדאיה (Passo Fedaia), שגובהו 2,055 מטר והוא מסמן את הגבול בין מחוז טרנטינו אלטו-אדיג'ה למחוז ונטו. לא נעצור במעבר עצמו ולמעשה כמעט לא נרגיש שחלפנו על פניו. מכאן נתחיל בירידה, העושה דרכה תוך מספר פיתולים רחבים עד הכפר הזעיר מלגה צ'יאפלה. זהו בעיקר מתחם תיירות, המשרת את העולים לפסגת המרמולדה. יש כאן מסעדה, פנסיון קטן והכי חשוב... שירותים (מיד תבינו מדוע).
נחנה בחנייה שליד תחנת הרכבל, נקנה כרטיסים בקופה, ונצא אל אחד משיאי הטיול בהרי הדולומיטים – פסגת המרמולדה.
כאמור, זהו הרכס הגבוה ביותר בהרי הדולומיטים, המתנשא לגובה 3,343 מטר, ועליו נמצא גם הקרחון הגדול היחיד ששרד באזור זה. אנו נעלה לפסגתו השנייה בגובהה, פסגת פונטה רוקה (Punta Rocca), לביקור בקרחון ותצפית פנורמית מרהיבה של 360 מעלות. הגונדולה תעלה אותנו 1,800 מטרים, דרך שתי תחנות ביניים (שימו לב, בכל תחנות הרכבל העליונות אין שירותים). הביאו נעלי הליכה טובות ואטומות למים וביגוד חם ותוכלו לצעוד מעט על הקרחון, להשתעשע בשלג וללכת לנקודות תצפית נוספות.
בתחנת הרכבל השניה, תחנת Serauta, נמצא מוזיאון המלחמה הגדולה (Museo della Grande Guerra), שהכניסה אליו ללא תשלום. המוזיאון מציג עדויות מקרבות מלחמת העולם הראשונה על רכס המרמולדה, בהם לחמו האיטלקים נגד כוחות הקיסרות האוסטרו-הונגרית. מיטיבי הלכת יכולים לצעוד מכאן בשבילים המסומנים, שאחד מהם מגיע עד לפסגה.
אנו ממשיכים בנסיעה קצרה מזרחה על כביש SS641, לעבר הכפר סוטוגודה. שעת צהריים הגיעה וכדאי לעצור בדרך לפיקניק של ארוחת צהריים (אם טרם אכלתם במסעדה של מאלגה צ'יאפלה). לצד הכביש מספר שולחנות עץ, כרי דשא ירוקים ושלווה אלוהית. אם אינכם מצוידים לפיקניק (או שאינכם חובבי הז'אנר) וטרם אכלתם, תוכלו למצוא מסעדה או שתיים בפנסיונים של הכפר סוטוגודה, וכן תמצאו שם שתיים-שלוש חנויות קטנות המוכרות בעיקר מזכרות ותוצרת מקומית.
נפנה שמאלה וניכנס לכפר סוטוגודה. ניסע בעקבות השילוט לחנייה ונצא לטיול רגלי קצר בקניון סראי די סוטוגודה (Serrai di Sottoguda). זהו קניון צר, בעל קירות תלולים וגבוהים, שבמרכזו זורם נהר המנקז את מימיו הקפואים של קרחון המרמולדה. ההליכה על כביש, המתאים גם לעגלות נכים ותינוקות. אפשר גם לנסוע ברכבת קרוניות קטנה, הנוסעת לכל אורכו מספר פעמים ביום (בתשלום).
סופו של המסלול בן שני הקילומטרים בקניון, בכפר מאלגה צ'יאפלה ממנו הגענו לכאן. אפשר גם להתחיל מכאן ולשלוח "נהג תורן", שיפגוש אותנו בסוף המסלול.
נצא מסוטוגודה מזרחה על כביש SS641, וניסע בכביש העושה דרכו בעמק. בקצהו המזרחי של העמק נעבור בעיירת המחוז רוקה פייטורה (Rocca Pietore). בעיירה מתגוררים 1500 תושבים, שחלקם דוברי לאדין ושומרים על מסורת הלאדין. בעיירה יש בתי מלון, חנויות מזכרות ובתי מלאכה לעבודות ברזל, התמחות שעוברת כאן מדור לדור.
מעט אחרי רוקה פייטורה נפנה צפונה לכביש SR203, שייקח אותנו עד לחיבור שלו עם כביש SR48. הכביש מתפתל בינות יערות גבוהים, וברגעים מסוימים בנסיעה יש תחושה שאולי הלכנו לאיבוד. לאורך הכביש מספר נקודות (לא ממש מוסדרות, אבל התנועה דלילה) המאפשרות תצפיות יפות לכיוון פסגות המרמולדה המושלגות במערב.
נפנה שמאלה (מערבה) לכביש SR48, המכונה בפי רבים "כביש הדולומיטים". נסיעה קצרה תיקח אותנו לכפר הקטנטן אנדרץ. אם לא תהיו ערניים תפספסו בקלות את הפנייה שמאלה לכפר. הכפר אינו יעד תיירותי פופולרי (האמת, הוא אינו יעד תיירות כלל), וזה בדיוק קסמו. מומלץ לשוטט מעט בין בתי הכפר, גם לצורך חילוץ עצמות מהנסיעה. בקצהו המזרחי של הכפר זורם נהר Rio di Andraz, היוצר מפלים קטנים בדרכו לעמק.
אחרי הביקור הקצר בכפר אנדרץ, נחזור לכביש SR48 ונמשיך עמו מערבה לעבר מעבר ההרים פורדוי. בדרך נעבור בעיירת הסקי אראבה (Arabba), השוכנת לרגלי מצוקי רכס סלה. זוהי אחת מעיירות הסקי הגדולות של האזור, בזכות מיקומה על מסלול הסקי המעגלי סלה רונדה (מסלול מעגלי המקיף את רכס סלה).
מכאן, עדיין על כביש SR48, נתחיל בטיפוס למעבר ההרים השני במסלול זה. כאן הכביש כבר אינו מפנק כמו במעבר ההרים הקודם – 33 פיתוליו בעלייה (לבאים כמונו ממזרח) ו- 28 הפיתולים בירידה, הם בהחלט חוויה מהפכת קרביים. אך הנופים הנפלאים מפצים בגדול על הקושי של הנהג, ותטיבו לראותם ממספר נקודות תצפית בהן תוכלו לעצור בבטחה בדרך.
ממעבר פורדוי נמשיך כל הזמן עם כביש SR48. הדרך יורדת 28 פיתולים, ואם איבדתם את הספירה, בכל סיבוב יש שלט המציין את המספר. יש מספר נקודות עצירה לתצפיות, אבל אחרי התצפית מהמעבר, זה כבר קצת מיותר.
לאחר כשישה קילומטרים מגיעים לצומת המתפצל לכביש SR242, אבל אנחנו נשארים על כביש SR48 עד שנראה סוף סוף את בתי העיירה קנציי.
קנציי היא עיירת סקי, עם מספר רב של בתי מלון, פנסיונים, דירות וחדרים להשכרה. זהו מקום מצוין להישאר בו ללינת לילה, אחד או יותר. גם העיירות והכפרים האחרים בעמק מציעים אפשרויות לינה רבות, אך קנציי היא המפותחת ביותר מבחינה תיירותית. הרחוב הראשי מציע חנויות, מסעדות ובתי קפה לרוב. לעת ערב הכל מואר בהמוני נורות צבעוניות, ותיירים רבים גודשים את הרחובות ובתי הקפה.
כמה נוהגים – אורכו של המסלול שהוצע כאן הוא 70 קילומטרים. הנסיעה נטו לוקחת כשעתיים, אך אנו כתיירים ננהג הרבה יותר לאט, כי הרי נרצה להביט מהחלון ולעצור מידי פעם לתצפית. הנופים כאן ממש מבקשים שכך ננהג. הנהיגה אינה קלה, בשל הכבישים הצרים והמפותלים, אך הכבישים טובים והשילוט מצוין.
איפה לישון – אם כוונתכם לעשות את המסלול ביום אחד (אפשרי אם לא יוצאים למסלולים רגליים ארוכים), כדאי ללון שני לילות בקנציי או בעיירות הסמוכות בעמק. אני ממליצה ללון באזור זה מספר ימים ולצאת לטיולי כוכב. יש המון מה לראות.
מזג אוויר – בקיץ מזג האוויר נעים, ואם חם מעט תמיד ניתן לברוח להרים. המסלול עולה לשתי פסגות גבוהות, ויש להצטייד בביגוד חם. בחורף זוהי ממלכתם של גולשי הסקי.
מתי לנסוע – העונה הטובה ביותר היא מיוני עד ספטמבר. עומס התיירים אינו מעיק, מכיוון שהתשתית בנויה לכמות גדולה בהרבה של גולשי הסקי בחורף. גם באפריל-מאי ובאוקטובר-נובמבר ניתן לטייל, אם כי מעט קריר יותר. שתי הגונדולות שבמסלול פועלות עד סוף עונת הסקי (תחילת אפריל) וחוזרות לפעול במאי-יוני.
טיול חורף – בחורף נכבש האזור כולו על ידי גולשי הסקי. מעברי ההרים נסגרים לעיתים נדירות מאד, אם בכלל, מכיוון שהם צירי תנועה מרכזיים שאין להם חלופה. אם אתם לא מפחדים מקצת קור, תוכלו ליהנות מנופים מושלגים, ואם אתם גולשים – זו בכלל חגיגה.