צ'יקסזנטמיהאיי וחוב' (1993) תיארו את המשפחה האופטימלית למתבגרים מחוננים כמשפחה מורכבת המספקת תמיכה ואתגרים. זו משפחה היוצרת סביבה ביתית, יציבה ועקבית ובו בזמן מעודדת את המתבגר/ת לפתח את הזהות האינדיבידואלית על ידי לקיחת אחריות של בוגרים, רכישת כישורים חדשים ומורכבים וחיפוש אחר אתגרים.
תמיכה רגשית, תקשורת של אהבה ודאגה והמאפשרת לילד להרגיש שהוא חשוב ומובן על ידי הסובבים אותו ושהם מקבלים אותו כפי שהוא. כמו כן התמיכה מתבטאת במתן מידע (informational support), הדרכה וייעוץ, ובסיפוק צרכים חומריים (instrumental support): הסעות, תשלומים ועזרה במטלות. הורים התומכים בילדיהם הרקדנים מעודדים אותם לעצמאות, מספקים להם חוויות למידה מפתחות במהלך הילדות ובשלב מתקדם נותנים להם חופש ומרחב להחליט לצד הבעת תפיסת הערך בעבודה הקשה של הרקדן והגעה לצפות בהופעות.
שלב ראשון: בגילאים 3-9, חניכה נעימה ומשחקית לתחום בד"כ על ידי אחד ההורים. כפי שנצפה אצל פסנתרנים אמנים, שיעורים שניתנו על ידי אנשים נעימים שבדרך כלל לא היו מוזיקאים מעולים או מורים מומחים למוסיקה.
בשלב השני (שנות הביניים): בגילאים 10-13, הילדים השקיעו יותר ויותר זמן ומאמץ לשיפור יכולותיהם הטכניות עם מורה אמן שהוריהם מצאו בשבילם.
בשלב השלישי, בגילאי 14 ואילך, הצעירים גיבשו תחום או נישה ייחודית בעזרת מנטור שסיפק להם ידע שאינו גלוי בד"כ, על הנדרש לשם הצלחה.
בני המשפחה, תפקידם "להיות שם", כלומר ספקים של מידע ותמיכה אינסטרומנטלית ומעודדים. הם עומדים ברקע וגם בחזית.
בשלושת השלבים: הסעות, מימון, עצות ועידוד.
בשלב השני: הרגעה וייעוץ להתגבר על מכשולים, הדרכה בתכנון הקריירה, עצות לשיפור הטכניקה.
בשלב השלישי: ביטויים של אהבה ודאגה, צפייה בהופעות.
בני קבוצת השווים, תפקידם לשתף, מידע, תחומי עניין ומטרות וקידום אחווה. זו תמיכה רגשית ותמיכה במידע.
המורים, תפקידם להביא את הידע, המורים מגלים הבנה לצרכי התלמידים ותומכים בידע ובאופן רגשי.
תמיכה במידע עקב הכרת דרישות התעשיה, מתן מידע חבוי על התחום והדרכים להתקדם בו (רק התלמידים הפינים).
החוקרים הבחינו בתופעה הנפוצה של הפגיעה הראשונית בביטחון העצמי של המחוננים כשהם מצטרפים לתכניות תחרותיות, כפי שתארו Jarvin and Subotnik 2010 במקרה של תלמידי הקונסרבטוריון למוסיקה כשהם הופכים לדג קטן בשלולית גדולה בתכניות התחרותיות שלהם.
התופעה נצפית גם בתכניות האצה למחוננים, אולם במחקרים העוקבים אחר הרווחה הרגשית והחברתית של המחוננים המואצים רואים שעם הזמן, התלמידים בונים חזרה את הביטחון שלהם ומגיעים לדימוי עצמי יותר ראליסטי של עצמם. הביטחון העצמי שלהם עדיין גבוה מזה של אחרים אבל לא גבוה כמו אצל תלמידים מחוננים שלומדים במסגרות רגילות. במחקר זה בני משפחה עזרו בעזרת שיחות לבנותיהם לאושש את הדימוי העצמי, בייחוד כשהן השוו את עצמן לקבוצת השווים החדשה. לדוגמה, אחת האימהות אמרה לביתה שכדאי לה להיות סבלנית עם גופה משום שלוקח זמן לפתח תנוחה והתאמה. היא נתנה ערך להתמדה ונחישות והוסיפה כי לוקח לפחות שנתיים שלוש עד שמדביקים את הקצב של שאר הבנות. אביה של ילדה אחרת הנחה אותה להתמקד בעבודה קשה, תרגול ונחישות במקום על הכישרון. בכך הם השפיעו על אמונתן של הבנות באפשרות לשנות ולפתח את היכולות (Dweck, 2006).
להורים, למשפחה, לחברים ולמורים ישנה השפעה רבה על רווחת הילד המחונן ועל פיתוח הכישרון. ההשפעה מתבטאת באופן שונה בשלבים השונים של התפתחות הכישרון ומורכבת מתמיכה רגשית, חומרית וידע לצד הצבת אתגרים.
קודם הפוסט הקודם: למידה בדרך החקר, מיומנות או דרך חיים?