רבי יקותיאל יהודה הלברשטאם היה רבה של העיר קלויזנבורג שבהונגריה בימים בהם פרצה מלחמת העולם השניה. הרב הנהיג ברמה קהילה חסידית תוססת ופעילה, בכל ימות השבוע היה משיב לשאלות הלכתיות ומקבל אנשים שבאו להתייעץ עמו ולבקש את ברכתו, ובשבת היה עורך 'טיש' חסידי מסורתי, בו היה נושא את דרשתו השבועית, פותח בפרשת השבוע ומרחיב עוד ועוד, כשהקהל מרותק לדבריו.
עם פרוץ מלחמת עולם השניה הורע מצבם של היהודים בכל רחבי אירופה, וכשנכבשה העיר על ידי הנאצים, הם נידנו לחיים של סבל ותלאה. הרב הופרד ממשפחתו ונשלח למחנה עבודה, ובהמשך שב לעירו וגורש יחד עם רעייתו ואחד עשר ילדיו לאושויץ. הרב הלברשטאם הועבד בפרך ושרד את המלחמה, אך רעייתו וכל ילדיו נרצחו על ידי הנאצים הארורים יימח שמם וזכרם.
ניצולים ממחנה העבודה באושוויץ ספרו מאוחר יותר, כי במהלך התקופה בה שהה לצדם במחנה, הם ראו בעיניהם כיצד נשמתו של היהודי היא בת חורין, גם אם גופו משועבד לצוררים. הוא הקפיד על תפילות, ברכות וקיים את כל מצוות התורה כולל דקדוקי הלכה ככל שהתאפשר לו. אפילו על מנהגי אבותיו הוא התאמץ מאוד כדי לקיימם בכל עת שהדבר התאפשר לו. בשבתות הוא הצליח פעם אחר פעם להימנע מחילול שבת בעודו מסכן את נפשו לשם כך, ובתוך התנאים הבלתי אפשריים הללו, הוא היו פניו מאירות בשמחה של קדושה, על כך שזכה להיוולד כיהודי ולקיים את רצונו של הקדוש ברוך הוא.
אירע לא פעם שיהודי המחנה ראו את הרב מתרוצץ בשעות אחר הצהרים של שבת קודש בין הצריפים, ומחפש חתיכה קטנה של בצל. היהודים שבמחנה נהגו לשמור לעצמם מעט אוכל אם הצליחו לעשות זאת, כדי שיוכלו להשקיט את רעבונם בזמנים קשים יותר, וכך היה הרבי תר אחר פיסת בצל בשבת.
ולמה צריך הרבי לאכול בצל? כי בקרב החסידים קיים מנהג עתיק שמקורו עוד מחצרו של הבעל שם טוב הקדוש, לאכול בסעודת השבת ביצה קשה מרוסקת, עם חתיכות של בצל. ביצה ידע הרב שהוא לא יוכל להשיג, אבל על הבצל הוא לא וויתר. תמיד השתדל לשמור לעצמו מעט בצל לכבוד שבת, וכשלא הצליח לעשות זאת היה טורח ומסתובב מבלוק אחד למשנהו, בחיפוש אחר בצל.
הקפדתו הגדולה של הרב עוררה השתאות רבה בקרב שכניו למחנה העבודה, והם ידעו כי איש אלוקים קדוש נמצא ביניהם.
המלחמה התקרבה לסיומה. הנאצים ספגו תבוסות רבות בשדות הקרב, ופתחו בנסיגה מהירה מהשטחים שכבשו קודם לכן. את יהודי אושוויץ הם לא שחררו בקלות. ללא כל הודעה מוקדמת הם כינסו אותם, והורו להם לצעוד רגלית במהירות רבה, כשנאצים אכזריים מהלכים לצדם ומצליפים ללא רחם במי שכשלו רגליו ולא הצליח לצעוד בקצב המצופה ממנו. מים לא נתנו להם לשתות, ומנוחה כמעט לא אפשרו להם. מי שלא הצליח לעמוד בקצב גם אחר שהצליפו בו עם פרגול בעל גולת מתכת בראשו, נורה למוות.
צעדה זו כונתה לימים 'צעדת המוות'.
אחרי שעות של צעידה מפרכת, קיבלו היהודים כמה דקות למנוחה. הם ישבו על הקרקע, וניסו לנוח מעט כדי לצבור כוחות להמשך הדרך.
"רבי, אנחנו צמאים", הם פנו אל הרב. והוא מביט לעברם כאילו אינו מבין על מה הם מתלוננים.
"חפור בקרקע", אמר ליהודי שישב לצדו. האיש עשה כמצוות הרב והנה לפתע בקע זרם דקיק של מים מהאדמה. הוא הרווה את צימאונו ויהודים רבים נוספים החלו לדחוק זה את זה במטרה להגיע אל זרם המים ממנו יוכלו לשתות לרוויה.
אבל הרבי לא הניח להם לעשות זאת: "מדוע אתם נדחקים. חפרו בורות נוספים ותצמאו מים כאוות נפשכם".
ואכן חפרו היהודים בורות נוספים, והנה זה פלא, בכל מקום בו חפרו מצאו מים חיים שהרוו את צימאונם.