למה הילדים מתנהגים כמו חיות?
1. איפה המקום הכי טוב לתפוס נמר?
כשרוצים לחפש את הג'ירפות הולכים לאזור העצים. גם אם יש שם עלה אחד על כל העץ, יש סיכוי שתעמוד לידו ג'ירפה נחושה שתלעס אותו (בכל זאת היא משקיעה 16 שעות ביום רק באכילה...), וכשרוצים למצוא את הנמרים חייבים ללכת לשדה הפתוח, שם הנמר יכול לנצל את המרחב הפתוח לריצה אחרי הארוחה הבאה שלו.
גם לילדים שלנו יש לכל אחד את הסביבה הבטוחה שלו, ויש משהו בטיול ספארי שנקודת המוצא שלו היא שאנחנו נלך לפגוש אותם בסביבה הבטוחה שלהם ולא להיפך –משהו שאפשר לאמץ אותו גם לספארי המשפחתי. לדוגמא: יש ילדים שהסביבה הבטוחה שלהם היא שליטה – הם צריכים להרגיש שהם בשליטה על מה שקורה מסביב וזה לא יעזור "לזרוק" אותם למצבים של חוסר שליטה. יש ילדים שהסביבה הבטוחה שלהם היא חברים – ואז כשאנחנו מענישים אותם דווקא בזה ("אין לך חברים השבוע כי התנהגת לא יפה") אנחנו פוגעים להם בסביבה הכי בטוחה, ולא תמיד משיגים תוצאות טובות לזה. יש ילדים שהסביבה הבטוחה שלהם היא מרחב – ולא נשיג תוצאה טובה אם כל הזמן נפלוש להם לטריטוריה ולא נכבד אותה.
2. למה בעצם האריה שואג?
עמדנו שם בשעת ערב, החושך כבר ירד על הספארי. והאריה פיהק. המדריך עצר מיד ואמר שזה סימן טוב. פיהוק? אני חושבת לעצמי, בדרך כלל זה סימן טוב לעייפות, אבל כבר למדתי שהחוקים של העיר לא עובדים כאן. פתאום, האריה לקח שאיפה עמוקה ומתוך מקום עמוק מאד בבטן, במאמץ רב, הוציא שאגה, ועוד אחת ועוד אחת. חשבתי בהתחלה שאולי העמידה שלנו שם עם הרכב הדומם, מציקה לו אבל זה לא היה זה – לקראת שעת הערב, הוא קורא לאחיו האריות שנמצאים אי שם בסוואנה. הוא קורא להם, והם עונים. קורא להם שוב, והם עונים שוב ואז הוא מעריך את המיקום שלהם ומתחיל לצעוד לכיוונם כי בערב רוצים לישון ביחד.
גם עם הילדים שלנו כל שאגה היא בעצם קריאה לתקשורת, כל התנהגות אלימה היא קריאה לתשומת לב מדויקת יותר. כשילד שואג, לא מקשיב בשיעור, מוריד את המכנסיים בהפסקה לילד אחר בכוונה, מקלל את ההורים שלו – כל שאגה כזאת מכעיסה ומפחידה ככל שתהיה, היא בעצם קריאה לקשר, ויושב מאחוריה צורך אחד – להיות ביחד, להיות חלק מקבוצה.
3. מה הדבר הראשון שעושה אנטילופה כשהיא שומעת רעש לא מוכר?
בורחת? אז זהו שלא. הייתי בטוחה שהחיות יברחו מרחש המנוע של רכב הספארי, אפילו מהמבנה המוזר שלו. הייתי בטוחה שכאשר יהיה מפגש בין חיות בספארי גם תהיה בריחה לכל הכיוונים. אבל לא. אחד הרגעים הקסומים שקרו שם הוא בדיוק הרגע הזה – החיה שומעת רחש לא מוכר, היא מרימה ראש, מביטה עמוקות, ממתינה ואז מחליטה מה לעשות. חשבתי אז שזה די הפוך מאתנו בני האדם – הרבה פעמים כשאנחנו רואים משהו לא מוכר, האינסטינקט הראשוני (וההישרדותי) שלנו הוא לקטלג את זה לדבר הכי דומה שמוכר לנו. אני שמה לב לזה בעיקר בעבודה שלי עם הורים למתבגרים – הילד מעשן וזהו – הוא כבר בטח מתדרדר ויהיה נרקומן, הילד שותה – זהו! מחר הוא כבר יחזור לי שיכור וינשור מהלימודים.
4. איך תופסים בדיוק את הרגע?
אין כזה דבר "רגע", טיול בספארי הוא שיעור בסבלנות. גם הורות היא כזאת... הורים אומרים לי לפעמים: "מתי אני כבר יראה מהילד הזה נחת?!". אפשר בקלות, לשים תווית איתור על כל חיה, ולמצוא אותה בסוואנה בזמן אמת אבל האפשרות הזאת לא קבילה אצל המדריך שלנו, והוא עונה לנו בהבעת מיאוס: "אבל אז זה יהיה כמו בגן חיות, וזה ממש משעמם!" – אפשר להבין אותו...יש משהו קסום בציפייה, בחיפוש ובגילוי.
בספארי, למשל, אפשר לחכות המון זמן עד שהלוויתן מבצבץ מהמים, אבל כשהוא בוחר לעשות את זה, וזה לא לכבודנו – זה מדהים ומרגש יותר מכל מופע להטוטי דולפינים. וגם פה יש כללים (בדיוק כמו אצל ילדים). לכל אחד יש את הרגע שלו שבו הוא "יוצא החוצה".
5. מה הסיבה האמיתית לזה שהזברה לובשת פיז'מה?
כשמטיילים בספארי, ומסביב הכל חום וירוק לא כל כך ברור איך פסים בשחור ולבן הצליחו לשרוד כאן בכלל. אז למה באמת לובשת הזברה פיז'מה? מסתבר, שהלבוש של הזברה הוא הכי הישרדותי שיש פשוט בגלל שהאריה רואה רק בשחור לבן, וכשהזברה במנוסה הפסים מתערבבים לו והוא לא מצליח "להתפקס" עליה, או במילים אחרות – לתפוס אותה. ככה פשוט.
ועם ילדים – הרבה פעמים שאלתי את עצמי בשביל מה כל הקשב והריכוז הזה הופיע פתאום ושטף כל כיתה פנויה? אז זהו, שאם מסתכלים על זה מנקודת המבט של ספארי – זו הדרך השקטה (או הרועשת) של הדור החדש לשנות את שיטת החינוך. כמו שהזברה "מדברת" עם האריה דרך הלבוש שלה, כך הילדים "מדברים" אל מערכת החינוך דרך ההתנהגות שלהם ואומרים לה דבר או שניים על שיטת הלימוד שמתאימה להם.
ולא אני לא מתכוונת לזה שהוא יודע לאן לפנות, ומתי בדיוק. אני מתכוונת לזה שהוא יודע להכיל את הטעויות שלי... כמה פעמים בנסיעה יצא שלקחתי את הפנייה הלא נכונה, שלא הבנתי אותו, או שהוא לא הבין אותי. קורה. קרה. והוא - בלי יותר מדי דרמות – קולט שטעיתי ופשוט "מחשב מסלול מחדש" – בלי להגיד לי – "אני לא מאמין שזה שוב קרה לך?! ולמה את לא מקשיבה לי אף פעם?!" – אלא פשוט מחשב את המסלול מחדש.
וחשבתי על זה שגם עם הילדים שלנו לפעמים כדאי להיות הורה מסוג GPS, וכשיש טעות רק לחשב מחדש את המסלול ולהמשיך הלאה.