הכותרת היבשה היא שתאגיד הוושינגטון פוסט החליט למכור את ספינת הדגל שלו, הוושינגטון פוסט (מגדולי העיתונים בעולם בכלל ובארה“ב בפרט), לידיו של אחד, ג‘פרי פ. בזוס. אבל למעשה מדובר במשהו מורכב בהרבה ממקרים אחרים כמו המכירה של הבוסטון גלוב על ידי הניו יורק טיימס, זאת, מכיוון שבזוס הוא המנכ“ל של אחת החברות המובילות היום בשוק. אולי שמעתם עליה, קוראים לה אמזון.
הרכישה עצמה לא התבצעה על ידי ענקית הרשת אלא זוהי רכישה שביצע בזוס באופן אישי. הוא מוגדר כאחד האנשים העשירים בעולם, ואין לו כנראה שום בעיה נראית לעין לשלם 250 מיליון דולרים עבור השליטה בעיתון ובנספחיו. הרכישה צפויה להיות מושלמת בתוך 60 יום, בסופם יהיה בזוס הבעלים היחידים של העיתון.
כאמור, אמזון עצמה נשארת מחוץ לסיפור, אבל אי-אפשר להתעלם מתפישת הקריאה הדיגיטלית אותה היא מובילה בראשותו של בזוס. איני יודעת אם המשמעות במקרה הזה תהיה סגירתה של המהדורה המודפסת של העיתון הוותיק, אך קשה להאמין שאיש עסקים ממולח כבזוס יוותר על הפרה החולבת הזו, אבל בהחלט ניתן לצפות לחידושים טכנולוגיים מכיוון הפוסט.
בניגוד למתחרה הגדול, הניו יורק טיימס, הפוסט לא הרים עדיין חומת תשלום. בנוסף, גם אפשרות הקריאה שלו בהתקנים הניידים אינה מהמפותחות ביותר, בלשון המעטה ולכן סביר מאוד להניח שבעתיד הקרוב נוכל לראות שינוי בשתי נקודות אלה.
אין ספק שמכירת העיתון, דווקא עכשיו ודווקא לבזוס, קשורה קשר הדוק לתמורות שחלו לאחרונה בשוק העיתונות. צמיחת האינטרנט והמעבר לתקשורת דיגיטלית יצרו תחרות עצומה לעיתונים, וגזלו מהם קוראים רבים, ואולי חמור מכך – מפרסמים רבים.
הסיפור הזה הוא סיפור מרתק, ולא רק מבחינה טכנולוגית, או מנקודת המבט של המעבר מעיתונות מודפסת לעיתונות דיגיטלית. הוא מרתק גם כי הוא מסמל את סוף שליטתה בעיתון של שושלת גרהאם, שאחזה בעיתון ביד רמה במשך יותר משמונים שנה.
העיתון נוסד בשנת 1877, ומאז 1933 הוא נמצא בשליטת יורשיו של איש העסקים יוג‘ין מאייר. מאייר עצמו קנה את העיתון בסכום מגוחך יחסית בהסתכלות של ימינו – 825,000 דולרים בלבד – אבל קחו בחשבון שאנחנו מדברים על שיאה של תקופת השפל בארה“ב. זה לקח כמה שנים של מאבקים כלכליים, אבל בסופו של דבר מאייר וחתנו, פיליפ גרהאם, הצליחו להפוך את העיתון לאחד המובילים בתחומו.
כך למשל, היה זה הפוסט שחשף את אחת הפרשות הידועות ביותר בהיסטוריה האמריקנית המודרנית – ווטרגייט. הסרט המשובח ”כל אנשי הנשיא“ שיצא לאקרנים בעקבות הפרשה, הפך את העיתון ואת שני כתביו – בוב וודוורד וקארל ברנסטיין – לידועים בכל בית. אבל לא הכל ורוד בממלכה העיתונאית של הפוסט, וגם רגעים עגומים (וידועים לא פחות) נספרו, כמו למשל התקרית בשנת 1981 בה כתבת העיתון ג‘נט קוק נאלצה להחזיר את הפוליצר בו זכתה. הסיבה: היא הודתה שפיברקה כתבה על ילד בן שמונה, מכור להרואין.
שנות התשעים ואף תחילת שנות האלפיים היו נהדרות עבור העיתון: רווחיו עלו, העיתונאים שלו פרחו, שגשגו, והביאו פרסי פוליצר לרוב. אבל משהו השתנה, האינטרנט הפך למלך, ומספר האנשים הקוראים את העיתונים המודפסים הלך וקטן מדי שנה.
השקיעה בתחום הפרינט נתנה את אותותיה גם על הפוסט. הרווחים התפעוליים של העיתון ירדו ב-44 אחוזים במהלך שש השנים האחרונות. מעבר לכך, הפוסט נחשב לאחד העיתונים הפופולאריים ביותר באינטרנט (אין חומת תשלום, כבר אמרתי?) אבל רווחי הפרינט שלו הולכים ויורדים בצורה מטרידה – בחצי השנה האחרונה הם ירדו בשבעה אחוזים מדי יום (כולל ימי ראשון הפופולאריים). במצב כזה, בני משפחת גרהאם נאלצו לחפש קונה לבייבי שלהם.
העיתונות מתה – הכירו את עיתונות החדשה?
ומה יקרה הלאה עם הפוסט? בשלב הראשון לא יותר מדי. קתרין ויימאות‘, דור רביעי למשפחת גרהאם, תישאר בתפקיד המו“ל והמנכ“לית של העיתון. מרטין ברון יישאר העורך הראשי. לא צפויים פיטורים בקרב 2,000 העיתונאים ושאר אנשי המקצוע העובדים במקום.
התיאוריה של בזוס היא שעיתון עושים בשביל הקוראים, לכן הוא רוצה לזעזע את המערכת כמה שפחות. ראייה נוספת לכך היא שבכוונתו להשאר בביתו שבסיאטל ולהמשיך לנהל את אמזון. את הפוסט הוא ישאיר בידיים הנאמנות שטיפלו בו עד היום. מצד שני, הפוסט בבעלותו לא יהיה תאגיד אלא חברה פרטית, מה שאומר שהוא יכול לבצע לא מעט ניסויים מתחת ומעל לרדאר, מבלי לתת חשבון לאיש.
ומה בכל זאת? סביר להניח שלא יעבור זמן רב לפני שהקשרים בין שתי החברות שבבעלותו של בזוס יוכיחו את עצמם בנקודות מעניינות כגון מהדורת קינדל מרהיבה במיוחד לפוסט. זו לא הפתעה גדולה, אגב, אם נתחשב בעובדה שבזוס, שאינו מבין גדול בעיתונאות, נעזר בשירותיו של לא אחר מאשר חברו הטוב דונלד גרהאם, הבעלים הקודמים של העיתון, כאשר ניסה לפצח את חידת הצגת העיתונים בקינדל.
1 תגובה על "רעידת אדמה עיתונאית: מנכ”ל אמזון קנה את הוושינגטון פוסט"