המון יקבים בארץ עושים יינות בסגנון פורט – וחלקם גם קוראים להם פורט למרבה המבוכה (תחשבו שמחר יתחילו לייצר פה שמפניה). חלק גדול מהיינות האלה מבוסס על שאריות ענבים (ואני מנומס), הרבה מהם מתוקים מאוד ובלי הרבה מעבר – ובכך קולעים למכנה המשותף מתוק=טעים ומצליחים להימכר למרות שמחיר אופייני של בקבוק כזה עומד על 120-150 ש"ח. היבוא הפורטוגזי של הספשל רזרב חשף אותי לפורטים אמיתיים ואיכותיים בשכונת מחירים לא מאוד שונה, וכמובן שגם ליבואנים הגדולים יש דברים משלהם בסגנון.
במעבר חד – ביקבי רמת הגולן לא עושים את השטויות לעיל, על אחת כמה וכמה כשמדובר על הסדרה הגבוהה של היקב. לפני חצי שנה השיקו ברמה"ג יין בשם 2T, שמהווה משחק על שמות שני הזנים המרכיבים אותו – טוריגה נסיונל וטינטו קאו. מדובר בשני זנים פורטוגזיים המשמשים בפורטוגל לייצור פורט וגם ליינות יבשים. בהמשך ל-2T – יין יבש, ובהתחשב בסגנון הבשל שאוהבים ביקב – נראה כמעט מתבקש לעשות מהזנים האלה גם יין קינוח שפוזל לכיוון פורט. כך נולד ירדן T2 מבציר 2008, וממשיך מסורת של חדשנות ביינות הקינוח של היקב (בוטריטיס, אייסוויין, מוסקטו), תחת שרביטה המדויק של טלי סנדובסקי (אם לא נתקטנן שהטוריגה של שאטו גולן היה קודם). בהשקה שארגן היקב לא הצלחתי לעמוד על קנקנו כמו שצריך, אז הבקבוק שקיבלתי הועמד באתגר קטן.
אין ספק שכל יין הוא עולם בפני עצמו, אבל גם מהשוואות יש מה ללמוד. בשיתוף זוג טועמים נוספים העמדנו את היין החדש מול פורט אמיתי, ומול קוריוז ישראלי. ידענו איזה יינות משתתפים בטעימה – אבל הפורמט היה עיוור (לא אני מזגתי) והיינות נחשפו רק בתום הטעימה.
יין 1 – קפה, קרמל, מוקה, ארז, רך ומתמסר בפה, קרמלי, פירותי, אלכוהול לא מורגש, סיום ארוך. חנפן, טעים אבל חסר חומצה. מהמר על טוליפ.
יין 2 – ירקרקות של גרניום ואקליפטוס, פירותי, מתובל, מוצק, שקט יחסית, מרוכז, חסרה חומציות. האופי הוא יותר "ייני" מאשר פורטי.
יין 3 – אין מה להשוות ליין הקודם – אף מתפרץ, פירותי ושופע, עסיסי, לא כבד, קצת אלכוהול מורגש באף ובחיך, מעט חריפות ונגיעה של חבית. פירותי, עשיר ומרוכז. מצוין.
היין השני, רמת הגולן החדש. מחיר מומלץ – 190 ש"ח.
השורה התחתונה די ברורה, אבל אסכם בכל זאת: בטווח המחיר של T2 המתמודד הפורטוגזי מאכיל אותו אבק, ולפחות לטעמי אין סיבה להעדיף את המקומי אלא אם יש לכם צורך בכשרות.
האירוח היה באדיבות נמרוד, שקינח לנו את הערב עם שיכר קרמבולה מגניב לחלוטין שבטח יצדיק פוסט בפני עצמו מתישהו – תודה.
הלחץ לקראת סוף הדוקטורט מתחיל להתחמם ולא הלכתי לישון לפני הזריחה כבר שבוע. בכל זאת נמצא זמן לטעום ולשתות דברים מעניינים בחברה מעניינת לא פחות.
מקרר הגבינות הקטן והצפוף בספשל רזרב החיפאית זר לי. לפעמים אני שם את עצמי בידי הגברת הנחמדה שמאחוריו – שמצליחה לקלוע לטעם שלי, אבל אני לא ממש מבין בזה בעצמי. טעימה שמתאימה בין יין וגבינות נראתה כמו הזדמנות טובה להכיר קצת יותר גם את הצד הזה. טעמנו תשעה יינות לצד תשע גבינות שהותאמו להם. כמחצית מהיינות היו מהייבוא הפורטוגזי של החנות, וזו הייתה הזדמנות טובה לטעום מהם שוב.
Mony, Cabernet Franc Rose, Sunny Hills 2008 – ורוד-כתום, עשבוניות ירקרקה, מינרליות וקצת פרי באף. גוף בינוני, חמיצות, מתיקות גבוהה יחסית. סיום ארוך מתקתק-פירותי. איפשהו בין מיוחד למוזר – תמורת 35 ש"ח הוא מצדיק שתנסו בעצמכם. גבינה מלוחה בסגנון Brinza ששודכה אליו הייתה רכה ובעלת מליחות עדינה – התאימה מעולה ליין.
Portuga Rose, Casa Santos Lima 2008 – שכבר שתיתי כמה פעמים, צבע ורוד עמוק וכהה, תותים, דובדבן, גוף מלא יחסית לרוזה, פירותי, מוצק. 39 ש"ח – לרוזה מעניין ומיוחד. שווה. גבינה מסגנון Valencay המכונה "אלומה" של ברקנית הייתה מסריחה ובשלה, ודווקא בפה רכה יחסית לריח, עדינה, טיפה מרירה ועם המון טעמים ארוכים. בשילוב בין השניים חשבתי שהגבינה קצת משתלטת אבל בסה"כ היה מוצלח.
Arinto, Casa Santos Lima 2008 – זהוב חיוור, לימון, תפוח, רענן, חומציות ערה, מינרליות בולטת ותיבול. יין חד ומוצלח, עדיף עם אוכל ויכול להחמיא לבשרים קלים לדעתי. 52 ש"ח. אל היין הצטרפה Chevre Blanc Naturelle שהייתה בשלה, עדינה יחסית ועשירה. ביחד עם היין – שלמוּת, חוויה. החומציות מנקה את הפה מהשומנים של הגבינה והטעמים משלימים אחד את השני.
Cotes du Rhone, Barton Gustier 2006 – אדום בהיר, באף אלכוהול מורגש (14%) בפרי מצאתי קצת אופי קריניאני. בפה מריר, גוף קל, חריף ואלכוהולי. אגרסיבי ולא מאוזן. 39 ש"ח, לא שווה יותר מזה לטעמי. הגבינה הייתה סיפור אחר, שוב מברקנית, "שחת" בסגנון Selles-sur-Cher, נימוחה, יבשה, מעט חמצמצה ועדינה יחסית. אהבתי! הגבינה מצליחה להרגיע קצת מהחדות של היין אבל הוא נשאר חד מידי.
Riesling Chateau Royal Hafner 2008 – האוסטרי הכשר בעל צבע חיוור לחלוטין, פרי צהוב מאופק, ריח מתוק ופריחה. בפה מתוק, קצת פירותי, עדין. החמיצות המצופה מגיעה רק בסיום שנגמר מהר. חסרים לי ריכוז וחמיצות. כנראה שהיה עדיף לטעום אותו בשלב מוקדם יותר בטעימה, אבל עדיין – לא אהבתי. 79 ש"ח. איתו הוגשה Brie Ermitage צרפתית שהייתה גם היא עדינה ורכה. בסה"כ שניהם לא השאירו רושם מיוחד.
Casa Santos Lima, 4 Uvas 2007 – צבע סגול כהה ויפה, באף פרי עם מתיקות סוכרייתית, בפה דווקא יותר טוב, דחוס, חומצי, קצת טאני. נחמד. 49 ש"ח. איתו Appenzeler שוויצרית שהייתה מוצקה וקשה. כאן היין שלט בחיך, השילוב לטעמי נחמד אבל לא יותר.
Sousao, Casa Santos Lima 2006 – סגול בוהק, פרי יער בשל ומרוכז, קצת אלכוהול, משהו מעופש שמתנדף. ריכוז טוב, יובש רציני, פרי מעט בשל. סיום ארוך, פירותי ויבש. מודרני ומוחצן, לא התלהבתי. 89 ש"ח. לצידו – פרמזן Reggiano איטלקית שיושנה 25 חודשים הייתה יבשה וקשה, עשירה מאוד בטעם אבל בכל זאת היין השתלט מעט. פרמזן טובה, אבל זה סוג הגבינה שאני מעדיף באוכל ולא בפני עצמה.
Morsi di Luce 1999 – מוסקט קינוח סיצילאני -צבע נחושת-זהוב עמוק, דבש, תפוחים, קרמל, ענבים, משהו קלוי, ברנדי. בפה מרוכז, פירותי, קצת תבלין חריף, חסרה חמיצות. יין נחמד, ביטוי מעניין למוסקט אבל חסר לי משהו שיתמוך במתיקות. 69 ש"ח לחצי בקבוק. עם היין – גבינה מיושנת בסגנון St. Marcelin של ברקנית, מסריחה – אני מתנצל מראש – כמו גרביים במילואים, אבל בפה עדינה באופן מפתיע וטובה. השילוב בין השניים טוב והמתיקות של המוסקט מתלבשת על הגבינה.
Quinta do Estanho, Porto Reserva – סמיך, פירותי וחריף. עשיר, חומציות טובה בולעת את המתיקות. פורט בסגנון נשכני, קצת חסר לי ה-finesse של הרמות המעט יותר גבוהות. 129 ש"ח. בסה"כ לא רע אבל הייתי מעדיף לשדרג בכמה שקלים ולקבל הרבה יותר. עם הפורט הוגשה Stilton בריטית, שהייתה יבשה עם בומבה של טעמים. לוקחים ביס ובום! מתפוצצת בפה ונשארת שם דקות ארוכות. נחמדה מאוד עם הפורט אבל כאמור – פורט אחר יכול להחמיא לה יותר.
לסיכום – השילוב של הארינטו הפורטוגזי הלבן עם הגבינה שהוגשה איתו היה הכי מוצלח לטעמי. מוני עם הברינזה היו קלילים ונחמדים, והגבינה המנצחת בקטיגורית הסולו הייתה "שחת" של ברקנית.
עוד ערב שמזכיר למשתתפיו – What wine is all about. כן, היינות היו מעולים, האוכל טוב מאוד והשתלב איתם יפה – אבל השילוב של האנשים מסביב לשולחן והאווירה – גרמו ליין ולאוכל להיות שחקני משנה, או תפאורה. זה מה שכיף ביין לדעתי. מעשה בכפפה שנזרקה בפורום יינות ישראל, שאלון גונן הרים ונתן הזמנה פתוחה לטעימת BYO במסעדת אל-באריו, כאשר המוטיב הוא יין מ-2001.
היינו קבוצה הטרוגנית בניסיונה ביין, וזה רק תרם לעניין ולשיחה. השף תזמן מנות טעימות שלא הפריעו ליינות, ובסך הכל הערב נמשך קרוב לארבע שעות של הנאה. תודה רבה לאלון על היוזמה, הרעיון והאירוח המפנק, ותודה לאבי הלוי על הארגון המתוקתק.
שתינו כמה יינות ממש טובים. זה לא הולך להפתיע אף אחד – אבל רמת הגולן לוקחת את הטעימה הזו בהליכה. לדעתי, על ציר הזמן, מתבלט עוד יותר היתרון שיש לרמת הגולן על יקבים טובים אחרים. אם אני אמשיך זה יהיה בסוף פוסט הלל לרמת הגולן.
רמת הגולן, ירדן בלאן דה בלאן 2001 – שמריות עדינה, נגיעה עשבונית, לימון, בעבוע חד יחסית, חמיצות ערה, מרירות קלה, משהו מינרלי, סיום ארוך וחמצמץ. בובה של אפרטיף.
קסטל, גראנד וין 2001 – פרי אדום ונעים, קקאו בולט, קליה, גוף מלא, פרי עשיר, יובש רך לצד חבית ותבלין פיקנטי. סיום בינוני, פירותי יבש. אחרי שעה בכוס מצטרף קפה לטעמי הקליה שמתגברים על הפרי, ובפה הוא הופך לחומצי מידי. נעים לשתיה, ואלגנטי יותר ביחס לשאר היינות ששתינו. היין מוכיח כאן יכולת יישון טובה יותר ממה שנתקלתי בבצירים אחרים של היקב, אבל לדעתי חבל לחכות איתו ומי ששמר בקבוק זה הזמן לפתוח.
הרי גליל, יראון 2001 – פרי יער עשיר, שוקולד, שזיפים מורגשים. בפה יובש עדין, פרי עשיר ורענן שלא מראה סימני גיף. סיום פירותי וארוך. היין הזה, בסה"כ בציר שני של היקב – פשוט לא מתעייף. מאז שטעמתי אותו לראשונה לפני שנתיים וחצי הוא לא מראה שום סימן חולשה. כל הכבוד.
רמת הגולן, ירדן סירה 2001 – פרי יער מרוכז, שזיף מתוק, וניל, בפה המון פרי עם תחושה מתוקה, טאנין רך וסיום ארוך ופירותי. היין עשוי לגמרי בכיוון הפירותי והוא החזיק יפה שמונה שנים. לא ממש סירה, לטעמי.
רמת הגולן, ירדן קברנה סוביניון 2001 – הפרי כאן מעט בשל, עם שוקולד ועשבי תיבול ברקע. בפה רך, הרמוני, יובש עדין, עסיסי ואלגנטי יחסית, סיום ארוך ופירותי. אני לא יודע מה להוסיף מלבד – מעולה. או בעצם – לרוץ לקנות את אחרוני 2005 שאוזלים מהמדפים, ולהתאזר בסבלנות.
רמת הגולן, ירדן מרלו אורטל 2001 – באף בעיקר פרי בשל ועשיר, אבל בניגוד לאף המוחצן בפה – קטיפה, מרקם רך ומלטף, עשיר, פירותי ומלא. מצויין.
רמת הגולן, ירדן קברנה סוביניון אל-רום 2001 – קסיסי, עם אף קברנאי לפי הספר – פרי יער, אקליפטוס וקצת וניל. בפה חלק, די יבש, פירותי ומתובל. הקברנה ה"רגיל" היה מרשים – אבל האל-רום מעמיד אותו בצל, עם ריכוז טוב יותר ואופק יישון ארוך יותר. אפשר לחכות איתו בנחת עוד שנתיים שלוש, אם לא יותר.
Marques de Caceres, Rioja Gran Reserva 2001 – פירותי מאוד, וניל, ארז. בפה מוצק, מלא, לעיס, טאני מאוד אבל לא בצורה פרועה, הפרי המרוכז מחכה בסבלנות מאחורה. בטעימה האחרונה השף הוציא ממרתפו הפרטי את בציר 95 של אותו יין והוא היה עוד תינוק, וגם הפעם – היין רק מראה את הפוטנציאל ולאן יש לו לסחוב. לשים את הבחור עמוק במקרר ולא לחשוב עליו לפני 2015, או אם להסתכל על המצב של 95 – אז גם לא לפני 2018-2020. אחלה יקב.
Quinta do Portal, LBV 2001 – פרי יער מתובל בקפה, שוקולד, פלפל שחור. בפה חלק וחריף בו זמנית, יבש מאוד, פרי וקרמל עם סיום ארוך וחריף. פורט מורכב, מרוכז מאוד וחריף. יכול להרוויח מיישון בבקבוק אבל מהנה מאוד כמו שהוא. מיובא ונמכר רק בספשל רזרב בחיפה.
מסקנות כלליות: לקנות ירדן קברנה ויראון מבציר 2005.
תקציר הפרק הקודם – הספשל רזרב מתחיל לייבא יינות מפורטוגל. בשבוע שעבר טעמנו יינות יבשים, השבוע הגיע תור היינות ששמו את המדינה על מפת היין, עם קצת עזרה היסטורית בריטית. הטעימה סקרה מגוון מקצה אל קצה של סוגים, והשונות בינהם מפתיעה. מהצעירים הנשכניים ועד לטאוני העגולים, הרכים והאגוזיים, דרך הוינטאג' וה-LBV המרוכזים והעשירים. מעניין.
הפעם, לראשונה אני מוסיף ניקוד. לא מדובר בציון אבסולוטי ואני לא מתיימר לדרג את איכות המשקאות. הציון משקף עד כמה נהניתי מהפורט ביחס לפורטים האחרים בטעימה, ואינו משקלל את התמורה למחיר.
Quinta do Estanho, Porto, White NV – צבע זהוב, אגוזים, דבש, מוקה, אלכוהול, ותפוזים משתלבים באף. החמיצות מחזיקה היטב את המתיקות בפה, לצידן תיבול ער. סיום ארוך, חריף-מתקתק. מעניין, טעים, קצת אלכוהולי מידי. אני סקרן לראות גם איך הוא משתלב בבישול (כבדי עוף למשל). 8.5. 69 ש"ח – תמורה טובה למחיר.
Quinta do Estanho, Porto, Ruby NV – אדום בהיר, בריק בשוליים. אלכוהולי למדי באף, פלפל שחור ופרי. קל יחסית בפה, חריף מאוד, אלכוהולי, חמיצות שלא מספיקה בשביל לאזן את המתיקות לטעמי. סיום ארוך וחריף. אולי להגיש אותו מצונן ישפר אותו. לא מעניין ולא מאוזן לטעמי. 7. 69 ש"ח.
Quinta do Estanho, Porto, Tawny Reserva NV – רובי כהה, שוקולד, פרי סגול, פלפל לבן. ריכוז טוב בפה, מתיקות וחמיצות משתלבים טוב אבל אולי עוד טיפת חמיצות הייתה מוסיפה, פרי נעים שממשיך גם לסיום הארוך, המתובל בעדינות. מהנה, פירותי וטעים. הזכיר לי את הווריור. 8.8. 120 ש"ח, תמורה לא רעה.
Quinta do Portal, Porto, LBV 2001 – צבע רובי עכור, פרי אדום, קרמל, משהו גופריתי-מעופש שמתנדף תוך רגע, אלכוהוליות, ציפורן, פלפל אנגלי. סמיך, מלטף, ריכוז מעולה, חמיצות בדיוק במידה, החריפות עדינה יחסית, סיום פירותי. אלגנטי ועדין יחסית לקודמיו. אחלה פורט. 9. 165 ש"ח.
Quinta do Estanho, Porto, LBV 2000 – שוב רובי עכור, פרי אדום, צימוקים, אספרסו, אגוז מוסקט, פלפל שחור וקרמל. שוב משחק מוצלח של חמיצות ומתיקות, יובש, חריפות, סיום ארוך שתופר מצוין חריפות עם פרי בשל וחמיצות. טוב מאוד, יותר מתחנף מקודמו, מורכב ומהנה. 9.2. 165 ש"ח.
Quinta do Portal, Porto, Tawny 10 years old – צבע נחושת-ענברי יפה ושקוף. אגוזים, עשבי תיבול (רוזמרין?), פירות יבשים, אולי משהו שמזכיר כורכום. סמיך, מרקם קטיפתי, תיבול רך, יובש עדין, פלפל שחור. מורכב, עדין ומעניין – שונה לחלוטין מהקודמים. 8.9. 165 ש"ח.
Quinta do Estanho, Porto, Tawny 20 years old – צבע ענברי בהיר יותר, כמעט מתקרב לויסקי. האף משדר אלגנטיות, אגוזים, פירות מיובשים, תפוז, מוקה, וניל. רך וקטיפתי, חריפות עדינה, מתיקות, קרמליות מודגשת. סיום ארוך, אגוזי-קרמלי. סוג של רולס-רויס – אלגנטי, מבוגר, מורכב, מפנק. עם פקטור קטן של הדרת פני זקן – 9.3. 380 ש"ח.
Quinta do Estanho, Porto, Vintage 2000 – שחור, רובי עכור בשוליים, פרי מרוכז, אלכוהוליות, וניל, שזיפים מיובשים, מוסקט. מרוכז מאוד, חלק, יובש, חריפות. הסיום מעט קצר ביחס לקודמיו. מתחנף, לא רע אבל הייתי מעדיף אחרים. 8.9. 380 ש"ח.
תודה לספשל רזרב על חידושים ויוזמה ללא הפסקה, ועל טעימה מעניינת.
נראה שכבר נמאס ליח"צנים למכור לנו טרנד קוניאק כל חורף (אולי גם המצב הכלכלי גרם להם לוותר). וויסקי – מי שאוהב שותה גם בקיץ, מי שלא – קשה יהיה לשכנע אותו להתחיל דווקא בחורף. יין אדום – יש התקדמות בצריכה, במיוחד בקרב צעירים וזה קהל חשוב בעיני וחבל שהרבה (רוב?) המשווקים לא מתייחסים אליו ברצינות. אבל יש לי תחנה אחרת לדבר עליה במסע החורפי בארץ האלכוהול – פורט.
למה לא פורט, בעצם? אפשר לשתות אותו לבד. הוא קינוח אולטימטיבי. הוא חורפי ומחמם. הוא נגיש גם למי שלא רגיל לשתות (במיוחד לעומת לוויסקי, קוניאק ושות'). בניגוד ליין אדום הוא משתמר יפה בבקבוק גם אחרי הפתיחה אפשר לשתות אותו לאורך זמן. בנוסף, הוא גם ידידותי לכיס ולא מעט פורטים משאירים עודף ממאה (כמו הדוגמה בהמשך). מפתיע שלמרות כל היתרונות האלה הוא לא מככב בתפריטים במסעדות ובפאבים, ובמקרה הטוב בתחתית התפריט יהיה כתוב "פורט".
בכל אופן, הרמתי לעצמי את הכפפה ויצאתי לסיבוב. כתחנה ראשונה רציתי משהו לא פשוט מידי, אבל גם לא מתוחכם מידי. להתחיל מבסיס טוב.
Warre's Warrior Port NV – פרי רענן, חבית קלויה, תבלינים, צימוקים, שוקולד. סמיך, פירותי, חריפות טובה ולא אגרסיבית, מתוק אבל החמיצות לא נותנת לסוכר להשתולל בפה, סיום ארוך, פירותי ומתובל. בשתי מילים – טעים ומאוזן.
המילה הישראלית. לא מעט יקבים מתנסים ביינות בסגנון הזה, חלקם גם משתמשים בשם פורט באופן ישיר. טעמתי דברים נחמדים (טוליפ למשל), אבל האמת – לפחות מהדוגמה לעיל – הדבר האמיתי מפורטוגל מוצלח (גם כשהוא עולה פחות). אם תרצו אנקדוטה, זה כמו שעל מבעבע ישראלי (לפחות עליהם לא כותבים 'שמפניה') יגבו מחיר של דום פריניון.
התחנה הבאה. מי שמבין אומר שפורטי LBV זה מה שכדאי לחפש. במחיר של 120-150 אפשר למצוא כמה דוגמאות מייצרנים גדולים שמייבאים לארץ. מי שמתעניין יכול למצוא כאן כמה דוגמאות לעוד מוצרים של וור'ז, או לחפש מה יש בחנות החביבה עליו.
אני מרים את הכוסית הזו לשלום ולחום חיילנו – תודה.