בהזמנה לחברים להצבעה בקלפי נרשם בטעות כי ההצבעה הראשונה תתקיים ביום חמישי, 30.5.15. הכוונה ליום חמישי, 30.4.15, כמובן.
מצורפת הפנייה המתוקנת.
חלק מהתרופות הכרוניות יגיעו ביום חמישי וחלקם ביום ראשון.
יום קשה הוא יום הזיכרון, זוכרים בעצב את אלו שמתו ורובם נהרגו בקרבות קשים. גם אם עברו הרבה שנים מאז, הכאב לא נעלם. אנחנו זוכרים את חברנו הקרובים, את הלוחמים שעברנו איתם דרך ארוכה של פעולות צבאיות, אימונים, אחזקת קווים, היתקלויות וכמה מלחמות. אני מתגעגע לאלו שהיו חבריי, מפקדיי ופיקודיי ונגדעו בתחילת דרכם. ביום הזה אני רוצה להתייחד איתם כל היום, בשקט, בדממה, בהוכחות שלא שכחתי. בגילנו אין סוג אחד של כאבים, יש רבים והם עוטפים את חיינו וצריך לדעת לסגור עליהם כדי שלא ישבשו הכל, רק ביום הזיכרון מותר לכאוב באופן אישי את הכאב של העם כולו. כל טקס זיכרון בא גם ללמד, להראות לצעירים שיש שורשים לתפארת מדינת ישראל, שמגש הכסף הוא משל לדור שנתן הרבה, אולי יותר מידי, כדי שיוכל להיות אחר כך נורמלי, למען הפרטי, למען המשפחתי, למען ההגשמה העצמית. בטקס אומרים דברי שירה ושרים שירי זיכרון שיש בהם כדי לרכך ולזכך את השומעים והמשתתפים. לי ביום קר זה, באביב 2015, נשמעה שירתו של אריה ישראלי, שירת לוחם הצנחנים מגדוד שישים ושש של חטיבת משחררי ירושלים וצולחי התעלה, קינה מתגלגלת, אוספת את הזיכרונות האישיים, את הכי חבוי למילים ומנגינות. נזכרתי בטקס הראשון על הר הצופים מיד עם גמר מלחמת ששת הימים, איך עלה לבמה צנחן צעיר ובדקלום חנוק ובשירה צרודה הוסיף בית ל"ירושלים של זהב" וחשנו איך מאיר אריאל שר את שירנו המיוחד. כמה טוב היה לי באותו רגע ששמעתי את אריה, חיילים זקנים לא מתים לעולם ורוחם גם אחרי עשרות שנים עדיין אומרת: אנחנו ביחד לעולמים.