פקיסטן, רפובליקה פדרלית בדרום אסיה מאז 1947. גבולותיה: בצפון מערב – אפגניסטן; במערב – אירן; בצפון – סין; במזרח – הודו; בדרום - הים הערבי (האוקיינוס ההודי). בפינתה הצפונית מזרחית משתרע חבל ג'אמו וקשמיר, שעליו ניטשות מלחמות בין פקיסטן לבין הודו (1948, 1965, 1971, 1999). בירתה, איסלמבד. אורדו היא השפה הלאומית של המדינה, אם כי היא שפת אמם של כ- %8 בלבד מתושביה, ואנגלית היא השפה הרשמית. כ- %97 מתושביה הם מוסלמים סונים, והאסלאם הוא דת המדינה.
העיר הגדולה ביותר במדינה היא קראצ'י, לשעבר הבירה, השוכנת לחופו של הים הערבי, והשנייה בגודלה - להור, הסמוכה לגבול שבין פקיסטן להודו. רק כשליש מתושבי פקיסטן יושבים בערים.
במזרח פקיסטן זורם, מצפון לדרום, הנהר הגדול אינדוס, היורד מהרי ההימלאיה. באזור פנג'אב מתחברים עם האינדוס 5 נהרות גדולים. מישור האינדוס הוא לבה של פקיסטן; כאן יושבים רוב תושביה ושוכנות כמעט כל הערים הגדולות. בצפון, בתחום קשמיר, מתנשאים הרי קרקורם ושלוחותיהם המערביות ורכסי הינדו כוש. האזור הזה הוא אחד האזורים הגבוהים בעולם; יש בו פסגות רבות מעל 6,000 מ', והגבוה שבהרי הינדו כוש, טיריק מיר, מתנשא לגובה של 7,690 מ'. בחבלים ג'מו וקשמיר מתנשא ההר השני בגובהו בעולם, גודווין אוסטן (K2; 8,611 מ'). רכסים נמוכים יותר, שהם המשכם של ההרים האלה, מתנשאים בגבול שבין פקיסטן לאפגניסטן. בדרום מערב משתרעת רמת בלוצ'יסטן - שטח צחיח של מדבריות ואדמות מלחה שהוא המשכה של רמת אירן.
אקלימה של פקיסטן מגוון, הן מבחינת הטמפרטורות הן מבחינת כמות המישקעים - בין השאר בשל הבדלי הגובה הקיצוניים בין איזור לאיזור. בדרום פקיסטן האקלים הוא מדברי יבש והטמפרטורות המירביות בקיץ עולות על °40, ואילו בהרים הגבוהים שבצפון שורר קור גם בקיץ והאקלים הוא ארקטי. בהרים כמות המישקעים רבה, אך בשאר האיזורים כמותם אינה עולה על 300 מ"מ בשנה; בבלוצ'יסטן ובמדבר טהאר, שבגבול פקיסטן-הודו, כמות המישקעים אף פחותה מ- 300 מ"מ בשנה.
פקיסטן היא רפובליקה אסלאמית הנחלקת ל- 5 מחוזות: בלוצ'יסטן, מחוז הגבול הצפוני מערבי, פנג'אב, סינד ומחוז הבירה, איסלמבד. לכל מחוז ומחוז סמכויות רחבות במסגרת ממשל עצמאי.
כשני שלישים מהאוכלוסיה הם פנג'אבים, רובם איכרים היושבים במערבה של פנג'אב והדוברים פנג'אבית; כ-13% מתושביה הם סינדהים, היושבים במישור האינדוס התחתון; בהרים שבצפון מערב יושבים פתאנים, הקרובים במוצאם לאפגנים, ובבלוצ'יסטן - בלוצ'ים.
פקיסטן היא ארץ ענייה ונחשלת. כמחצית מתושביה מתפרנסים מחקלאות אינטנסיבית, בעיקר במזרח. בשל מיעוט הגשמים מגדלים בה בעיקר גידולי שלחין; מימי האינדוס ויובליו משמשים להשקיה. בשנות ה- 60 של המאה ה- 20 החלו לפתח בה רשת גדולה של סכרים ותעלות, הוגבר השימוש בדשנים והוחל בגידול זנים חדשים של אורז וחיטה, המשמשים בעיקר לצריכת התושבים.
המחצבים בפקיסטן דלים; העיקריים שבהם: נפט, גז, פחם, עפרת ברזל, נחושת, מלח, אבן סיד. תעשייתה, כמוה כחקלאות, נחשלת. ענפי התעשייה העיקריים: טוויית כותנה וצמר ואריגתם, עיבוד מזון, חמרי בניין, מוצרי נייר ומתכת. מוצרי היצוא הראשיים שלה הם חוטי כותנה, אריגי כותנה, כותנה גולמית, אורז, נפט, כימיקלים, שמנים ושומנים למאכל.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 החלו לפתח בפקיסטן רשת של כבישים, בהם כביש המוביל מפקיסטן לקבול, בירת אפגניסטן, דרך מעבר ההרים הנודע ח'ייבר. בהרים הגבוהים שבצפון דרכי התחבורה מעטות, ומקצתן עבירות לבהמות בלבד.
פקיסטן סובלת מרעידות אדמה תכופות ומהצפות לאורך נהר האינדוס שמתרחשות בחודשי הקיץ. יש בה זיהום מים ומקורות המים הם מוגבלים. האוכלוסיה מתרבה בקצב מהיר ומהווה מעמסה כלכלית, אך שיעור הנשים בפקיסטן הוא מהנמוכים בעולם, ומרמז על השמדת תינוקות בנות.
כסף רב מושקע בבטחון ומבוזבז על שחיתויות בממשל. הפליטים האפגנים הרבים, הסכסוך עם הודו, והמחסור בהשקעות זרות החלישו את כלכלתה של פקיסטן, ובשנות ה- 90 היא אף הגיעה לסף פשיטת רגל, עם חובות של עשרות מיליארדים. שיפור מה חל בעקבות הרפורמות הכלכליות שביצעה ממשלתו של מושרף, והעזרה הכלכלית שפקיסטן מקבלת מארה"ב בעקבות פיגועי ה- 11 בספטמבר.
פקיסטן קמה באוגוסט 1947, לאחר חלוקת הודו לשתי מדינות עצמאיות, והיתה לדומיניון בחבר העמים. בתחומה נכללו בעיקר החבלים של המושבה הבריטית לשעבר שהיה בהם רוב של מוסלמים, ואילו בהודו, הגדולה יותר, נכללו החבלים שהיה בהם רוב של הינדים. מכיוון שלא היתה רציפות טריטוריאלית בין החבלים שהיה בהם רוב של מוסלמים, נחלקה לשני חלקים: פקיסטן המערבית, היא פקיסטן של ימינו, ופקיסטן המזרחית, היא בנגלדש של ימינו. בין שני החלקים הפרידה טריטוריה של הודו.
בין שאר הבעיות, יצרה החלוקה בעיה של התוויית הגבול בין פקיסטן המערבית לבין הודו, משום שגם לאחר החלוקה נשארו הינדים רבים בפקיסטן ומוסלמים רבים בהודו. אלה גם אלה נרדפו בשתי המדינות, וב-1948 נמלטו מיליוני מוסלמים לשני חלקי פקיסטן, ומיליוני הודים וסיקים – להודו. המעבר היה מלווה בשפיכות דמים, וחצי מליון איש מצאו את מותם במהלכו. באותה שנה פרצה מלחמה בין שתי המדינות בשל שאלת הריבונות על איזור קשמיר, שצורף להודו למרות שרוב תושביו מוסלמים.
המלחמה בין הודו ופקיסטן הסתיימה ב-1949 בשביתת נשק; האיזור חולק חלוקה זמנית, אך קו שביתת הנשק היה ברבות הימים לגבול של קבע.
ב-1956 היתה פקיסטן לרפובליקה, תחת נשיאותו של איסקנדר מירזה (Iskander Mirza) אך נשארה חברה בחבר העמים הבריטי.
הממשל בה היה לא יציב וב-1958 נמסר השלטון לרמטכ"ל מוחמד איוב חאן, שנבחר ב-1962 לנשיא פקיסטן.
ב-1965 פרצה מלחמה חדשה בין הודו לפקיסטן על רקע שאלת קשמיר. המלחמה פסקה בתיווכה של ברה"מ, אך לא נמצא פתרון של קבע לעניין השנוי במחלוקת.
ב-1969 התפטר איוב חאן, והרמטכ"ל אגא מוחמד יחיא חאן עלה לכס הנשיאות. שנה לאחר מכן נערכו לראשונה בחירות כלליות בפקיסטן.
בימי נשיאותו של אגא מוחמד יחיא חאן גברה שאיפת הבנגלים, תושבי פקיסטן המזרחית, לעצמאות. הבנגלים קבלו על שהשלטון המרכזי בפקיסטן המזרחית מקפח אותם, וב-1971 התמרדו, בתמיכת הודו. באותה שנה שוב פרצה מלחמה בין פקיסטן להודו; הפעם הביסה הודו את פקיסטן ולאחר הנצחון הוקמה בפקיסטן המזרחית המדינה העצמאית בנגלדש. לפקיסטן המערבית - מעתה פקיסטן כולה - אבד חלק קטן יחסית משטחה, אך היא איבדה יותר ממחצית תושביה.
לאחר המלחמה פרשה פקיסטן מחבר העמים הבריטי והתקרבה לסין. יחיא חאן התפטר ואת מקומו תפס זולפיקאר עלי בוטו. בסימלה שבהודו נערכה פגישת פסגה, בה הסכימו פקיסטן והודו ליישב את המתחים ביניהן בדרכי שלום. הושגה הסכמה לשחרור שבויים ולהחלפת בני ערובה בין המדינות ובינן לבין בנגלדש.
ב-1977 הודח בוטו בהפיכה צבאית לא אלימה, הואשם ברצח ונתלה, והגנרל זיא אול-חק עלה לשלטון בראש מועצה צבאית וממשלת קצינים ואזרחים. ואולם המתיחות בין פקיסטן להודו לא פסקה. למן ראשית שנות ה- 80 מצאו בה מיקלט אפגנים שנמלטו משלטון הכיבוש של הסובייטים בארצם. ארה"ב הזרימה כספים למתנגדים האפגניים דרך פקיסטן, ובעקיפין גם לפקיסטן עצמה.
ב-1988 נהרג זיא אול-חק בתאונת מטוס. לאחר מותו נערכו בפקיסטן בחירות דמוקרטיות ובא הקץ למשטר הצבאי; לראש ממשלה נבחרה בנזיר בוטו, בתו של זולפיקאר עלי בוטו. בנזיר הבטיחה להנהיג במדינה מודרניזציה ולהתמודד עם בעיות הכלכלה. היא נקטה מדיניות של דיפלומטיה ישירה והרבתה לבקר במערב, אולם ב-1990 הודחה באשמת שחיתות על ידי הנשיא גולאם אישק חאן והצבא. לראש הממשלה התמנה במקומה נאוואז שריף. באותה שנה התגלעו חילוקי דעות בין פקיסטן להודו בשל תמיכתה של פקיסטן בתנועה הבדלנית המוסלמית שבמדינת קשמיר.
ב-1991 נעשתה השריעה חוק מדינה. בעקבות מתיחות בין נאוואז שריף לבין הנשיא אישק חאן, התפטרו שניהם, וב-1993 חזרה בוטו לשלטון כראש ממשלת פקיסטן ופארוק לגהרי (Farooq Leghari) נבחר כנשיא. ידיעות כי פקיסטן מפתחת נשק גרעיני גרמו להפסקת הסיוע האמריקני למדינה.
ימיה של בוטו בראשות הממשלה לא היו רבים וב-1996 היא הודחה בשנית על ידי הנשיא. לנשיא התמנה מוחמד רפיק טרטר (Mohammad Rafiq Tarar) ושנה לאחר מכן נבחר נאוואז שריף לראש ממשלת פקיסטן.
ב-1998 בעקבות ידיעות על ניסויים גרעיניים בפקיסטן, הטילה עליה ארה"ב סנקציות כלכליות. נאוואז שריף הודח ב-1999 על ידי הרמטכ"ל פרבז מושרף, שהתחייב לפתוח במסע לביעור השחיתות במדינה. בשנה זו חדרו כוחות צבא בתמיכת פקיסטן לקשמיר, ולאחר חודשיים נסוגו.
המצב הפוליטי המעורער בפקיסטן שינה את התייחסותה של ארה"ב כלפיה לאחר פיגועי ה-11 בספטמבר. חששה של ארה"ב שאי היציבות בפקיסטן תגרום לנפילתו של הנשק הגרעיני לידי אוסמה בן לאדן הביא לסיום הסנקציות שהפעילה על פקיסטן, והיא ביקשה את עזרתה של פקיסטן בלכידתו. פקיסטן העניקה למטוסים של ארה"ב אישור להיכנס למרחב האווירי שלה ולהציב את כוחות הקרקע שלה בשטחה במלחמה נגד אפגניסטן, אולם היא היתה חסרת כל השפעה על הטליבן (התנועה השלטת באפגניסטן), בו תמכה החל משנות התשעים (קצינים פקיסטניים אימנו את אנשי הטליבן וסייעו להם לכבוש את קבול בשנת 1996).
השנים 2001 ובמיוחד 2002 עמדו בצל האיום הגרעיני ההדדי של הודו ופקיסטן, בחלקו בשל פעילותן של קבוצות גרילה פקיסטניות בחבל קשמיר. ארה"ב והאו"ם חרדות שמא יתממש האיום, ועשו מאמצים למנעו. ב-23 בינואר 2002 נחשפה פרשת חטיפתו ורציחתו של העיתונאי היהודי-אמריקאי דניאל פרל, שנסע לפקיסטן כדי לחקור את קשריה לטרור כלפי ארה"ב.
ב-2002 נערכו בחירות לפרלמנט, הראשונות מאז ההפיכה הצבאית בראשות מושרף. ב-2003 הכריזו פקיסטן והודו על הפסקת אש בחבל קשמיר שהביאה להתחממות יחסית בין שתי המדינות. למרות הקריאות בקרב פוליטיקאים פקיסטנים ולחץ מדינות המערב, הודיע הנשיא מושרף בדצמבר 2004 כי ימשיך לכהן כראש הצבא.
במהלך 2007 הוחמר המצב הפוליטי במדינה בשל התגברות הטרור האיסלמי במדינה ומעשי האלימות במחוז בלוצ'יסטן ובמחוז וזיריסטן (הנשלט בחלקו על ידי קבוצות המשתייכות לטליבן ולאל-קעידה). באוקטובר 2007 זכה מושרף במרבית הקולות בבחירות לנשיאות אך נאלץ להמתין לאישור מצד בית המשפט העליון לחוקיות הבחירות, משום שעדיין כיהן כמפקד הצבא.
בנובמבר 2007 הכריז מושרף על מצב חירום, שהסביר כתגובה לעלייה באלימות החמושים האיסלמים. כעבור ימים אחדים הודיע על התפטרותו מראשות הצבא והודיע על קיום בחירות חדשות. ב-27 בדצמבר, זמן קצר לפני מועד הבחירות, נרצחה בידי קיצונים מוסלמים מועמדת האופוזיציה בוטו שחזרה מגלות.
בבחירות שנערכו לבסוף בפברואר 2008 ניצחו שתי מפלגות האופוזיצה - האחת בראשות אלמנה של בוטו והשניה בראשות ראש הממשלה המודח, שריף. באוגוסט הכריזה הקואליציה החדשה על כוונתה לפתוח בהליך להדחתו מושרף, שנאלץ להתפטר זמן קצר לאחר מכן.
מרבית שנותיה נקטה פקיסטן מדיניות עוינת כלפי ישראל, אם כי לא היתה מעורבת במישרין בסכסוך הישראלי-ערבי. פקיסטן לא רואה בעין יפה את קשריה הביטחוניים של ישראל עם הודו.