תחום אספנות הרכב ותחום הרכב הקלאסי, הוא מטבעו מקום בו הרגש או הערכים הסנטימנטליים כלפי מכונית משחקים תפקיד מרכזי ומשמעותי, ולכן לא פשוט לצייר גבולות או לקבוע הגדרות מסודרות בנוגע לערכן של מכוניות.
עבור רבים מאוד, המישור האישי או התפיסה של דגם מסוים יקבעו אותו כקלאסיקה, ללא קשר עם שנת ייצורו, הכמות בה נבנה או יכולותיו. החיפושית, הדה-שבו או אפילו הגולף תמיד תהיינה קלאסיקה אייקונית ללא תחרות.
המאמר שלפניכם לא מתיימר לחרוץ דינה של מכונית לכאן או לכאן, למרות שמועדוני רכב קלאסיים בארה"ב, צרפת, בריטניה וגרמניה נוקשים מאוד ב"חוקי הקבלה" לחברות בהם. יש כאן הצעה לחשיבה מחדש של כל נושא התארים המוענקים למכונית הללו.
אתם יכולים לראות מפעם לפעם מכונית בעלת וותק של יותר מ-30 שנים נושאת את כיתוב "רכב אספנות" על לוחית הרישוי שלה, אבל האם מעבר לגיל הביולוגי יש בה ערך אספני?
הונדה אקורד הראשונה הוצגה בשנת 1976, כך שמבחינת ההיבט הטכני היא מכונית אספנות (שכן גילה מעל ל-30 שנים), אבל האם זו באמת מכונית בעלת ערך אספני? האם מכונית שהחידושים המרכזיים בה היו היותה היפנית הראשונה עם רדיו AM/FM ומד סל"ד כציוד סטנדרטי ראויה לתואר "אספנות"?
קחו למשל מכונית אחרת, שברולט קורבט, בריה בעלת מקום של כבוד בהיכל התהילה של מכוניות הספורט האמריקניות ובכלל אייקון מוטורי מרכזי. אבל שוב, האם מכוניות שיוצרה בהיקפי ייצור אדירים כשלה יכולה לייצר ערך אספני כאשר יש כל כך הרבה ממנה?
העסק מסתבך עוד יותר בדוגמה נוספת, מקומית – סוסיתא. המכונית הישראלית הראשונה הינה למעשה מוצר אוטומוטיבי נחות בכמעט כל היבט אפשרי (להוציא אולי עמידות מרכב הפיברגלס לחלודה). האם רק עצם העובדה שהיא יוצרה בישראל מקנה לה מעמד אספני?
למעשה אפילו גרסאות מיוחדות של מכוניות נפוצות, כאלו שלהן יש ערך המבדל אותן מחברותיהן לא תמיד זכאיות לערך אספני. קחו למשל את מיני מיינור, כמכונית שיוצרה עד שנת 2000 נראה שב-30-40 השנים הבאות היא עדיין לא תהייה מחזה כל כך נדיר ברחבי העולם. כך שהיא בהחלט יכולה להיקרא מכונית ישנה, אך בוודאי שלא אספנות או קלאסית. גם גרסאות הקופר והקופר S שלה יוצרו בהיקפים כל כך גדולים, שקשה מאוד לסמן אותה כבעלת ערך אספני כיום. רק כדי לסבר את האוזן, רק מהדור הראשון של המיני (59-67) נבנו כ-74,000 מיני קופר וקופר S.
אז הבנו שלא כל מכונית ישנה לא הופכת באופן אוטומטי למכונית אספנות, לכן למשל סתם פורד מוסטאנג או פורשה 911 על אף היותן מכוניות חביבות וחשובות אינן מכוניות אספנות. על מנת שלמכונית יהיה ערך אספני היא צריכה להוות אחת מסך מצומצם של מכוניות, כזה ששימורה והמשך קיומה הוא יוצא דופן לעומת אחרות.
דוגמאות לכך ניתן לראות במכוניות הומוגולציה (מכוניות שמיוצרות במספר מצומצם של עותקים על מנת לעמוד בתנאי סף להשתתפות במירוצים). מכוניות כמו לנצ'יה סטראטוס ממנה יוצרו 492 מכוניות בשנת 1973. לב.מ.וו 1M ממש אותו הרקע, 456 מכוניות נבנו בעבודת יד בין השנים 1978-1981. פורד 200RS של שנות ה-80 ואחרות הן דוגמאות נוספות לכך. סוג אחר של מכוניות הוא של גרסאות ייחודיות למכוניות נפוצות, פיאט ג'ולי (Fiat Jolly) היא אחת מהן, בבסיסה זו פיאט 600 שעוצבה מחדש על ידי סדנת ג'יהה האיטלקית, המרכב הוא פתוח, המושבים עשויים מקלעת קש והגג הוא גגון בד בדומה לזה של יאכטות, רק 100 יחידות יוצרו. ערך אספני מסוג אחר הוא שילוב של מכונית בעלת איכויות גבוהות של יצרן שאינו קיים יותר. מכוניות כמו ג'נסן אינטרספטור, הדסון הורנט או AMC ג'בלין. מכונית נוספת שמהווה דוגמה היא טאקר 1948 (או "טורפדו") בשנת הייצור היחידה של המכונית החדשנית והמתקדמת הזו לזמנה נבנו 51 יחידות בלבד.
ומה עם קלאסית?
פה העניינים מתחילים להסתבך קצת יותר. על פניו, מכונית קלאסית היא מכונית שמבחינת הגיל שלה היא מציגה וותק המבדיל אותה ממכוניות אחרות (לרוב, הגבול נמתח במכוניות שיוצרו טרם מלחמת העולם ה-2). אבל רק גיל אינו מספיק להיחשב קלאסית, יש צורך גם בערך מוסף אחר שהופך את המכונית לראויה, הישג טכנולוגי, ביצועים, חדשנות ועיצוב הם חלק מהמרכיבים של "זכאות" לתואר. מכונית כמו פורד מודל T (על אף פס היצור הראשון לרכב) או מודל A אינן מכוניות קלאסיות. לעומתן, קאדילק V16 שגם הציגה חדשנות בתחום המנועים, גם יוצרה במספרים נמוכים ונחשבה בזמנה לאחת המכוניות המתקדמות של זמנה כן תחשב לקלאסית. כך גם מכוניות בנטלי, או דוזנברג שהפליאו בביצועים יוצאי דופן לזמנן. דלהיי שהמרכבים שלה הם מהיפים שפוסלו עבור מכוניות כביש אי פעם. כל אלו ועוד רבות אחרות שמציגות שילוב של גיל מתקדם במיוחד, אך גם מצוינות בתחומים נוספים, מאפשרים למכוניות אלו להעפיל למדרגה הגבוהה ביותר כאשר מדברים על מכוניות ישנות, אספנות וקלאסיות.
מה שמעלה שאלה נוספת, האם מכוניות שמאופסנות במשך רוב השנה במחסנים נעולים, מבוקרי טמפרטורה ולחות ונוסעות רק לתצוגות שנתיות ולמכירות פומביות, האם אלו עדיין יכולות להיחשב "מכוניות"? או שהן יצירות, ממש כמו שהמונה ליזה כבר אינה ציור לתלייה בסלון הבית.
השוק המקומי, כידוע לכולם, מעולם לא התברך בשפע יצירות מוטוריות יוצאות דופן. עד הקמת המדינה, ללא ישות שלטונית מסודרת (ולא, פרובינציה בריטית זה לא מסודרת), תיעוד המכוניות לא היה מסודר. גם עם הקמת המדינה, בעשור-שניים שלאחר מכן ואף יותר מכך, מכוניות היו בעיקר אמצעי תחבורה ולא חלק מהווי תרבותי. מה שהביא לכך שלרובן המוחלט של מכוניות ה"אספנות" בארץ אין למעשה כל ערך אספני. אני יודע שיהיה קשה לקבל את זה שהרנו 4 שליוותה את המשפחה בטיולים לסיני ולגולן במשך ארבעה עשורים אינה בעלת ערך כמכונית אספנות – אבל כך המצב. אותו הדבר נוגע גם לגבי מאות מכוניות עבר כמו סובארו GLF או DL, כמות אדירה של חיפושיות, פיאטים, מיני, וולוו, שברולט, פלימות', דודג', לארק, פורד אנגליה, אסקורט, קורטינה לדורותיהן והרשימה ממשיכה וממשיכה. עבור מכוניות אלו ההגדרה "אספנות" היא מושג טכני, בירוקרטי שמשמעותו מתחילה ומסתיימת במשרד הרישוי ואולי בליבו של הבעלים.
ישנו מספר מצומצם מאוד של מכוניות בישראל שעשוי לענות בקושי מה על התואר אספנות, בהן אפשר לציין יגואר 120XK מסדרת הייצור עם ראש המנוע C שיועד למירוצים, צמד רנו 5 טורבו 2 (ממנה יוצרו כהומוגלציה 3576 יחידות. יוצאת דופן מסוימת היא הסברה, שלמרות שאינה פנינה מוטורית, עדיין בעלת ערך אספני (אם כי לא רב) בהיותה יחידה במינה. דוגמה נוספת למכונית בעלת ערך אספני בשל ייחוד ויצרן עבר היא טטרה טטרפלן 600 משנת היצור 1949 שנוסעת בישראל. ישנן כמובן עוד דוגמאות, רבות מהן נשמרות הרחק מעיני הציבור בידי קומץ אספנים, ברובם עלומי שם ונחבאים אל הכלים.
בנוגע לקלאסיות, פה מספיקה כף יד אחת. למרות קיומן של מספר פורד מודל A וגם מודל T, דודג' משנת 1921 ואולדסמוביל משנות ה-20, למרות שהן ישנות ומיוחדות בדרכן – הן אינן קלאסיות במובן של ההגדרת המונח כפי שמציע המאמר. אלו שכן הן מעטות מאוד, עצם קיומן ידוע למספר מצומצם מאוד של אנשים וגם להם מיקומן ובוודאי שם הבעלים לרוב נסתר.