ואחר כך מגביה את התורה למעלה, ואומר, אחד אלהינו גדול אדונינו קדוש ונורא שמו לעולם ועד, ומתחיל בנעימה ואומר, ה` הוא האלהים, ה` שמו, ואחריו עונין אותו העם, וחוזר וכופלו, ועונין אותו אחריו שתי פעמים.
מיד גולל ספר תורה עד שלשה דפין, ומגביהו ומראה פני כתיבתו לעם העומדים לימינו ולשמאלו, ומחזירו לפניו ולאחריו, שמצוה לכל אנשים ונשים לראות הכתוב ולכרוע ולומר, וזאת התורה אשר שם משה לפני בני ישראל.
הביטוי "גולל" מקבל שני פירושים בשפה העיברית – א. פותח ב. סוגר , נראה כי במסכת סופרים ההוראה של "גולל" כוונתה לפתוח , כלומר "גולל עד 3 דפים" = פותח שלושה דפים.
ואי איישר חילי מחינא ליה להאי פלגאה בסילוא דלא מבע דמא , על אשר נשאו לבו לקנטר ( = אם היה לי כח אני הייתי מכה את החולק על מנהג הקהילה בשוט שאינו מוציא דם) הק"ק (=הקהילות קודש) יצ"ו (=ישמרם צורם וגואלם) ולדרוש ברמים דקיימו בארור (= כתוב בתורה "ארור אשר לא יקיים את התורה" ודרשו הדבר בדרך בדיחותא ארור זה שאינו מקים כלומר מגביה את התורה) , ונמצא מוציא לעז על קדמונינו נוחי עדן, שסבלו מנהג זה ולא הסכימו לשנותו, כי טובה צפרנן של ראשונים מכריסן של אחרונים. ואתם ק"ק פיסארו, החזיקו מנהגכם אל תרפוהו, ואכלתם ישן נושן, ונפשכם בברכה תדושן.
"יש מקומות שאינם מקימים ספר תורה וטעמם שחששו שמא יפול הספר תורה חס וחלילה או שלא לאחוז ס"ת ערום. המערער על זה מחשיך עצה וראוי לנזיפה על שאמר דקהילות הקדושות חס ושלום קיימי בארור".
מעניין לציין שבאיטליה היה מנהג לחבר לספר התורה מלמעלה בעת הגבהתו מוט ובו שתי טבעות משני צידיו ואז שני אנשים היו מגביהים את ספר התורה והולכים איתו מעגל שלם .
המנהג שנהגו אחינו בשארי הקהילות להגביה הס"ת לכל ד` רוחות להראות את הצבור, לא נהגו פה בעירנו כי אם ס"ת מונח בתיבה והחזן מוציא היריעה ומראה לצבור מצד אחד לבד, והטעם שחששו שמא יפול מידם ח"ו.
לא יאחז אדם ספר תורה בזרועו ויכנס בו לבית המרחץ או לבית הכסא או לבית הקברות אף על פי שהוא כרוך במטפחות ונתון בתוך התיק שלו. ולא יקרא בו עד שירחיק ארבע אמות או מן המת או מבית הכסא, ולא יאחז הספר כשהוא ערום. ואסור לישב על מטה שספר תורה עליה.
כלומר הרמב"ם הבין שהאסור לגעת בספר תורה הוא דווקא שהאדם – ערום ולא ספר התורה , כלומר איםן חחש לגעת בספר תורה ביד חשופה אלא אין לגעת בו שהנוגע ערום .
כל הטמאין ואפלו נדות ואפילו גוים מותרין לאחוז ספר תורה ולקרות בו, שאין דברי תורה מקבלין טומאה, והוא שלא יהיו ידיו מטונפות או מלוכלכות בטיט אלא ירחצו ידיהן ואח"כ יגעו בו.
"ואמר רבי שפטיה אמר רבי יוחנן : עשרה שקראו בתורה הגדול שבהם גולל ספר תורה. הגוללו נוטל שכר כולן". ורבינו חננאל, בן המאה ה-11, אף מבהיר טעמו של דבר - "כלומר המשלים נותנין לו שכר כנגד כולן".
כלומר זה שעלה האחרון לקריאה הוא נקרא "המשלים" הוא מסיים את הקריאה ולכן הוא גם גולל את ספר התורה, ומכיוון ש"אין מצווה נקראת אלא על שם גומרה" המשלים הוא זה שגולל ושכרו – גדול משכר יתר העולים לתורה.
ונראה לפי שבימי החכמים לא היו אומרים קדיש בין אותן שקראו קודם המפטיר והמפטיר, ולכך היה המפטיר מסיים אבל אחר שנסדר הש"ס... תקנו לומר קדיש בין השבעה למפטיר להודיע שאינו ממנין שבעה.
ומי הוא זה שעולה ל"משלים", לדעת הרמב"ם אין כל ספק שעולה הוא החכם והחשוב שבקהל , וכך הוא עונה לשאלה שנשאל ע"י אדם שמוחזק היה מאבותיו שהוא זה העולה למשלים האם ראוי שיתן לאחר חכם ממנו לעלות לתורה ?
שאלה: מה יאמר אדוננו בדבר מי שיש לו מנהג לעלות להפטרה בזמניה או לספר תורה משלים …והיה זה ידוע אצלו ואצל אבותיו. ותבעו יתר הקהל לעלות במקומו זה ואמרו: התורה אינה נקנית בקניין ולא יימנע איש ממנה. הרשאים הם לעשות זאת ויתבטל מנהגו, אם לאו? יורנו רבינו ואדוננו ושכרו כפול מן השמים.
התשובה: אם האיש, הרוצה לעלות במקומו, גדול ממנו בחכמה וביראה, יעלה, ויהא מה שאמרו (הקהל) נכון, לפי שמעלות התורה אינן נקנות בירושה לבד. ואם הוא כמותו שווה, הרי היורש ראוי יותר מפני דרכי שלום. אבל אם הרוצה לעלות פחות מן הראשון, אין דרך לזה בשום פנים, לפי שאפילו בכגון זה אומרים אנו מעלין בקדש ואין מורידין.
בכל קריאה וקריאה מאלו כהן קורא ראשון ואחריו לוי ואחריו ישראל. ומנהג פשוט הוא היום שאפילו כהן עם הארץ קודם לקרות לפני חכם גדול ישראל. וכל מי שהוא גדול מחברו בחכמה קודם לקרות, והאחרון שגולל ספר תורה נוטל שכר כנגד הכל, לפיכך עולה ומשלים אפילו גדול שבציבור.
והרב שקרא בתורה שלישי שלא במקום כבודו יפה לתלמיד למנוע עצמו שלא לקרות מסיים אם הוא חושש משום כבוד רבו או שמא יחליש דעתו של רבו, אעפ"י שהמסיים אין מקום כבוד מן ההלכה, מ"מ אחר שנהגו בו שמא הוא מקום כבוד יש לו לחוש לכבוד רבו כדי שלא יחליש דעתו.
נקראו ששה גברי כדינא, וכשהחזן קורא השביעי להשלים הספר נפל תגר בין שני גברא, עד שהספר תורה מונחת בטילה. ונמשך זה כנגד ב` שעות שלא יכלו להשוותן איזה מהן לקרות לשביעי לסיום הספר, עד שהלכו כמעט כל הקהל חוץ לבית הכנסת, ולקחו עמהם ס"ת מתוך ארון הקדש והלכו לבית הכנסת של בחורים שקורין צומ"רש, ושם קראו שביעי והשלימו הסידרא כתיקונים, ולא נשאר בביהכנ"ס של עיר, רק ד` או ה` אנשים אותם בעלי מחלוקת וצירופה.
אין קורא בצדק ולא תורה ולא שכרה כי גברה יד עוברי עבירה ובקשו להם כבוד ושררה לגלול ספר תורה קשרו קשר ורצו להרבות כבודם ונתועדו יחדיו שנים עשר מהם לגלול ס"ת כל אחד חודש שלו וליתן כל אחד זקוק כדי שיעלה י"ב זקוקים לשנה לצדקה וכל זה לא עשו אלא למצוא להם טענה וערעור לומר אנו נותנים יותר ממך ולא נתכוונו אלא לביישני ולהרבות כבודם... אך במקצת עשיתי כדעתם למען רבות הצדקה כי יראתי פן יפגעני עוון שאמנע מלהרבות צדקה כי אמרתי שמא הדין עמהם אחרי שכל כך רוצים ליתן ולכפול על מה שהיו נותנים.
כיון שיש לעניים ריוח אעפ"י שאינם מתכווונים לשם שמים אלא להתכבד בהם כיון שיש ריוח לעניים אל ימנעם מלגלול כדי שיתפרנסו עניים, ואם ימנעם מלגלול ס"ת הרי גוזל עניים. וזה שקשר עד הנה כיון שדעתו לשם שמים אם יתן אותו כסף לעניים שהיה נותן כשהוא קושר ס"ת, כיון שברצון היה קושר ובעבור העניים נמנע, הרי מעלה עליו כאילו הוא נותן צדקה מה שהקושרים נותנים לצדקה. ומה שאמרת שמא אחרים יעשו מחלוקת ויבאו לידי רעה אז כשיראו העולם שזה הצדיק נמנע מלקשור למען רבות הצדקה גם אחרים ימנעו.
הגלילה היא של הרב הגדול בעיר כדאיתא בשלהי מגילה דאמר רב שפטיה עשרה שקראו ספר תורה גדול שבכולן גולל ס"ת. אפי` הכי נהגו בכל הקהלות לקנות הגלילה אע"ג דאיכא הרב בביהכ"נ.
ובנו של הרא"ש כתב בטור  כי מנהג זה למכור הגלילה השתרש כל כך עד ש "רגילים באשכנז לקנותה בדמים יקרים לחבב המצוה".
אף המנהג שנהגו בכל ספרד שאין בולטין עמודי ספר תורה למטה כלל אלא למעלה, ובגלילתה לאחר קריאתה מעמידה החזן על התיבה במקום שיושב אינו מנהג כשר וראוי להעבירו ואי יישר חילי אבטליניה, לפי מה שאמרו חכמים עשרה שקראו בתורה גדול שבכולן גולל ספר תורה...דמדקאמ` גדול שבכולן גולל ספ` תור` מכלל דכבודו בגדולים ולא בחזן הכנסת".
ואפשר לומר דהגבה שמראה הס"ת לעם וכולם עומדים מפני כבוד התורה זהו יותר גדול מהגלילה. אבל בזמן הש"ס לא היה הגבה אחר הקריאה אלא קודם הקריאה, וכן מנהג ספרד גם היום...ולכן אצלם הגלילה היא העיקר ולא כן אצלנו.
 סיכום הרצאה שניתנה ע"י הרב ד"ר חיים טלבי בכולל יום השישי ע"ש יוני דבירי ז"ל , בכפר סבא.
 רמב"ם: הל` תפילה ונשיאת כפיים יב:יח.
 הרב אברהם ב"ר יצחק, דיין נרבונא, תשובות הראב"י-אב"ד, סימן צה עמ` עא.