זה טור חגיגי, על אלופת אירופה, אז אסור לנצל אותו כדי לסגור חשבונות. אסור, אבל קשה שלא. תגידו, השתגעתם?! מאיפה החוצפה ואיזה עיוורון תקף אתכם עד שלא הבחנתם בעוצמה האדירה של נבחרת ספרד. איך השקט, הסבלנות, הביטחון העצמי והמידתיות נראו בעיניכם דווקא כחולשה, כדעיכה, כסופה של תקופה? קחו את קלטת משחק הגמר וצפו בה היטב, קחו את קלטות המשחקים של ספרד בשש השנים האחרונות וצפו בהן היטב. זאת צריכה להיות חוויה מהנה מאין כמותה ומפכחת, ובסיומה יהיה לכם ברור כי דבר לא השתנה. הגאונות שם, כך גם התנועה, איכות המסירה, הדיוק והקטלניות. עכשיו קל בהרבה להבין מדוע זאת הנבחרת היחידה שהשלימה טריו - שתי אליפויות אירופה ברצף ובתווך זכייה בגביע העולם - והמועמדת הבכירה לחגוג הנפה גם בריו 2014.
בתוך ים הספקות שגאה לפתע בקשר לספרד, עלתה באופן כמעט בלתי נתפש גם אכזבה מסוימת מהתפקוד של צ'אבי. שלא לומר פקפוק ביכולתו. ובכן, בואו נעמיד דברים על דיוקם, כיאה למוסר הטוב בתבל. צ'אבי יודע מתי חייבים אותו ומתי הוא חייב לאפשר לאחרים סביבו לעשות את העבודה. כך הוא נוהג בברצלונה, אז קל וחומר שימשיך בזה בספרד. בעיקר כשלצדו משחק צ'אבי נוסף, אלונסו.
השער הראשון החל במסירה קצרה של צ'אבי מברצלונה, וחברו אליה עמיתיו הקטאלנים, אינייסטה ופאברגאס. את החלק הקל, ההבקעה, השאירו לסילבה. השער השני כבר היה מופע סולו, עם מסירה אלוהית שלו לג'ורדי אלבה, החל מהעונה הקרובה חברו לברצלונה. בזמן שכולם מסביב צעקו לצ'אבי לשחרר כבר את המסירה, הוא התעכב עוד רגע. ואז עוד אחד. ועוד אחד. רק כאשר הבין שאלבה עקף את כל ההגנה האיטלקית והוא מרוחק מספיק מבופון, שלח את הכדור לדרכו. אלבה לא הפסיק לרוץ לרגע, כי היה לו ברור שהקוורטרבק הטוב בעולם לא יאכזב. 0-2, סוף הסיפור. אה כן, רגע לפני הסיום הוא סידר עוד שער לטורס. ככה על הדרך. כדי לסגור גם את עניין החלוץ שכל כך ליהגתם על הצורך בו.
האמת היא שגם יתרון של שער היה סוף הסיפור. שש שנים לא הצליחה אף נבחרת לחזור מפיגור נגד ספרד, ותהיו בטוחים שהאיטלקים ידעו את זה. הם שווים כל קרדיט על הניסיונות היפים שלהם לחזור מהר, אבל עם הגנה ספרדית כזאת ושוער שלא טועה, מדובר במשימה בלתי אפשרית. איטליה ראויה למקום אליו הגיעה, וסביר שתאיים על ספרד בשנים הקרובות לנוכח איכות השחקנים שיש לה והייחודיות של מאמנה פראנדלי. ספרד, לעומתה, תתפלל שהרגליים של צ'אבי יחזיקו מעמד כמה שיותר זמן. כי ביום שהוא עוזב את הנבחרת, ספרד תתמודד עם האתגר הגדול ביותר שלה. אם תעמוד בו, זה יהיה יותר ממדהים. על המסכים הראו את וייה ופויול שהגיעו לגמר, וספרד הסתדרה די בקלות למרות חסרונם. היא תגדל עוד שוער ענק כמו קאסיאס. אפילו יהיה לה אינייסטה חדש. איך מוצאים עוד פעם שחקן עם האיכויות של צ'אבי, זה ממש לא ברור.
אז איך אחת הלוזריות הגדולות בכל הזמנים הופכת למנצחת שלא משאירה פירורים לאף אחת אחרת? קרדיט ענק מגיע ללואיס אראגונס, מאמנה ביורו 2008, שהיה הראשון להוביל אותה למחוזות לא מוכרים. מאותו רגע הבינה ספרד שיש לה יכולת לשדרג את מעמדה בספרי ההיסטוריה. וכאן מגיע קרדיט אפילו גדול יותר לוויסנטה דל בוסקה, אלוף עולם ואלוף אירופה. מאמנים חדשים, בעיקר כאלה שמגיעים אחרי הצלחה גדולה, עלולים להיבהל ולנסות להמציא את הגלגל מחדש. לא דל בוסקה. הוא הגיע מספיק מעוטר ובעיקר חמוש בהמון ביטחון עצמי. לקח מאראגונס את הדברים הטובים, ניצל את ההבלחה של הכדורגל מבית המדרש של אחד בשם פפ גווארדיולה והוסיף כמה תבלינים משלו. יצאה לו ארוחת מלכים. לנו נשאר רק ללקק את האצבעות.
כמו מדינאים ומצביאים, סביר שגם במחנה הספרדי לא רצו להסתפק רק בניצחון וחיפשו את תמונת הניצחון הטובה ביותר. זאת שזוכרים יותר מאשר את הפרטים הקטנים או השלבים בדרך אליה. זה לא היה טורניר של כדורגל גדול מצד ספרד, ואתמול בוודאי היו מי ששאלו את עצמם "אז למה לעזאזל הם לא שיחקו ככה כל הזמן?". ובכן, כי אי אפשר. זאת התעלות של רגע, שהגיעה בשיא הנכון. השאלה צריכה להיות אחרת, לפיכך: איזו נבחרת מסוגלת להציג משחק אחד כזה למעט ספרד? ועוד בגמר.