"חסרי מוח" (BrainDead) הסדרה החדשה של היוצרים מישל ורוברט קינג ("האישה הטובה") בהפקתו של רידלי סקוט ("בלייד ראנר") ממוקמת בוושינגטון הבירה ועוסקת בלורל הילי (מרי אליזבת' ווינסטד) שעל מנת להרוויח כסף כדי לממן את הסרט הדוקומנטרי שלה נאלצת להסכים לעבוד עבור אחיה, המחזיק במשרת 'המצליף' מטעם המפלגה הדמוקרטית למשך חצי שנה. במהלך עבודתה, נחשפת הילי להתנהגות קיצונית אצל מייצגים משני קצוות הקשת הפוליטית והסיבה להתנהגותם מתגלה כאבסורדית – השתלטות חרקים מהחלל.
רק לי זה נשמע כמו שילוב מנצח בין בית הקלפים לבין תיקים באפלה?
בתור מישהי שמחשיבה את עבודתו של רידלי סקוט למכוננת ואת 'האישה הטובה' לעילוי (אני דווקא אהבתי את הסוף, אבל זה חיבור לכשעצמו), לא הייתי צריכה לקרוא שום סינופסיס או תקציר כדי להשתכנע בכך ש'חסרי מוח' היא סדרה שהפיילוט שלה ראוי ל-50 דקות מזמני. בנוסף, הסדרה מתבלטת בכך שיש בה כמות שווה של דמויות של נשים ושל גברים (פחות או יותר, לא יכולה להגיד שספרתי) שלא נכנעות לתכתיבים מגדריים הוליוודיים קלאסיים.
בעולם הסדרה הדמויות בדומה למוכר לנו, נשים וגברים. הדמויות עובדות לפי חוקי הטבע וגם הן פועלות בתוך מערכת פטריארכלית, מערכת כזו שמדכאת את רוב הפרטים חסרי המזל שאינם משתייכים לקבוצה הדמוגרפית של זכר-גבר-הטרוסקסואל-לבן. אולם, באורח פלא, הדמויות הנשיות מצליחות לתמרן בעולם שבו הן בנבחרת המפסידה (לעת עתה) בחן, ברגישות ובגאון. זאת מבלי התייחסות מיוחדת, לא להופעתן החיצונית, לא לתפקידן כמקיימות את מצוות פרו ורבו, לא להיותן 'היסטריות' או 'רגשניות' או 'מצטדקות' או כל אחד מהכינויים האחרים שנהוג להדביק לכל מי שמעיזה להחזיק ברשותה זוג שדיים, ללבוש חצאית ולדרוש להיות מוערכת עבור איכויותיה ובעבור כשרונה.
כדוגמה לסטייה מהתסריט המוכר שנעשית בסדרה, אביא התרחשות בין הילי, הדמות הראשית; רושל, רופאה; וגוסטב, שומרוני טוב ומלומד, שמנסים לרדת לשורש הבעיה שפשתה בבירה. רושל מציעה לפנות לאיש קשר לעזרה ומבקשת מהילי שתתלווה אליה. בהתרעמות, דורש גוסטב לדעת מדוע שלא יוזמן דווקא הוא. בתשובה עונה לו רושל כי מוטב שלא יצטרף מאחר והוא נהיה יותר מדי להוט. למותר לציין שהכתיבה בסצנה זו הפוכה לכתיבה בסרטים ובסדרות שאני רגילה לצפות בהן, שם לרוב היו מופיעות שתי דמויות של גברים, ולמען הטאץ' הנשי, דמות של בחורה, שלא מוזמנת להצטרף להרפתקאה של הגברים כי הרגשנות המוגזמת שלה תהווה הסחת דעת ובזבוז של זמן. הסצנה לא מקבלת הרבה משקל באיזון של כלל הפרק ואין בה שום דבר בעל משמעות גדולה, למעט היפוך התפקידים הזה, שעל פניו נראה שולי אך למעשה נושא חשיבות רבה לעיצוב העולם של הסדרה ושל הדמויות שמהלכות בו.
הנקודה שאני מנסה להבהיר היא שדווקא היעדר הטיפול בכל מה שקשור במגדר בכתיבתה של הסדרה הוא הוא שהופך אותה לפמיניסטית. הדמויות מתנהגות בהתאם למיליוני הכללים החברתיים שנדרש מהן, מבלי שימעיטו מערכן או ירדדו את תוכנן רק בשל השתייכותן הכרומוזומית. לצורך המחשה, אצטט את הטניסאית סרינה וויליאמס, שכאשר נשאלה על ידי עיתונאי מה דעתה על כך שהיא אחת הספורטאיות הנשים הטובות בעולם, ענתה "אני חושבת שאני מעדיפה את המונח 'אחת הספורטאים הטובים בעולם'".
הדמויות והעלילה מספקים דרמה ומתח ובמקביל צחוקים והשתנקויות למראה נמלים חוצניות שזוחלות לתוך אוזניהם של בכירים בממשל האמריקאי. כתיבתה של הסדרה היא ההתגלמות המושלמת למה שלימדו אותי בשיעורי התסריטאות בעוד שהיא אינה נופלת לשטיקים מוכרים-היטב-וצפויים-מראש.
הכתיבה שמתמודדת עם נושאים שדשו בהם ופשו בטלוויזיה המיינסטרימית, כמו תככים ומזימות במסדרונות בית הקונגרס של וושינגטון, מצליחה לעשות זאת בצורה שגורמת לי לצעוק כולי נסערת על הטלוויזיה, כמו בת שלוש שרואה בפעם הראשונה את Frozen. בתור מבוגרת שלמדה את כל הקוד החברתי והתרבותי שלה מצפייה בתכנים מייבוא ארצות הבריתי, אני מרגישה שיש מעט מאוד אמצעים לשפה הקולנועית ההוליוודית שיכולים לעשות עליי מניפולציה רגשית כל כך חזקה. במציאות שבה הצופה הממוצע יכול לחזות מראש את המשפט הבא שיצא מפיה של הדמות על המרקע בכל רגע נתון, הסדרה מספקת רגעים אותנטיים של פחד, חרדה, הזדהות, הומור ומין תחושת ביטחון מוגנת בידיעה שאני, הצופה, נמצאת בידיהם הטובות והאוהבות של בעלי התבונה והניסיון שינווטו ברגשותיי לכדי קתרזיס בערך כל 10 דקות של זמן מסך.