יש לברר כמה דברים בפסוקים אלו. ראשית, מדוע ישנן שתי ברכות – תחילה של אהרן ולאחר מכן של משה ואהרן? שנית, מדוע בברכה הראשונה של אהרן כבוד ה' אינו מתגלה, אלא רק לאחר ברכת משה ואהרן?
כיון שראה אהרן שקרבו כל הקרבנות ונעשו כל המעשים ולא ירדה שכינה לישראל – היה עומד אהרן ומצטער. אמר: "יודע אני שכעס עלי המקום, בשבילי לא ירדה שכינה לישראל. כך עשה לי משה אחי, שנכנסתי ונתביישתי ולא ירדה שכינה לישראל". מיד נכנס משה עמו, ובקשו רחמים וירדה שכינה לישראל. לכך נאמר "ויבא משה ואהרן אל אהל מועד".
מדוע לא ירדה שכינה בפעם הראשונה אלא רק בפעם השנייה?
ייתכן שאהרן לבדו ומשה לבדו אינם יכולים לעשות לבד מה ששניהם יכולים לעשות יחד. הדבר אינו נובע רק מהיותם אחים, אלא דווקא מכך שהם משלבים צדדים שונים וכיוונים שונים. החיבור המאחד שלהם הוא המאפשר גילוי שכינה.
ולזה כוון הכתוב "וישא אהרן את ידיו", כלומר נשא את עצמו להיות מופרש ומובדל מישראל, להיות בעצמו, שלא לעסוק עמהם… לכן "וירד מעשות החטאת", כלומר שירד מהשראת שכינתו… שהופרש את עצמו מהם לא היה זכותא דרבים עליו, ולא היה במדריגה גדולה כל כך שיהיה יכול להקריב קרבן בשביל כל ישראל.
משה ואהרן הם בעלי זכות עצומה ובעלי עוצמה אדירה, אבל שכינה שורה עבור כלל ישראל. ברכת אהרן הייתה כאשר היה ליד המזבח (בירידה מן המזבח). ברכת משה ואהרן הייתה לאחר שיצאו מאוהל מועד והיו סמוכים ומחוברים לכל העם.
משה ואהרן לימדונו את כוח החיבור: כוח החיבור של שני אחים, כוח החיבור של כוחות מנוגדים, וכוח החיבור לכלל ישראל. גם אם נהיה במדרגה עצומה, לא נוכל להביא שכינה לעם ישראל ללא חיבור תמידי ועמוק לכנסת ישראל.
By שירה|2014-03-21T12:19:55+00:00מרץ 21st, 2014|דברי תורה|0 Comments	Share This Story, Choose Your Platform!