שימו לב למשולש טראגי שעלה בימים האלה לכותרות ושמעבר לטרגדיה הנוכחית מייצר נוסחה עקרונית: אשה צעירה מאד, קטינה, אפשר להגיד נערה, ושני גברים. מצד אחד אבא שלה; מצד שני, גבר שלו משיאים אותו שמשיק לגיל אביה. זה גורלן של הנערות הבדואיות.
גלגלו את הנוסחה הזאת למרחב אחר של הכפפת נשים, למשל לזנות, מצד אחד סרסור, מצד שני לקוח ובאמצע בחורה צעירה שנמכרת בפרוטות. אין הבדל רב בין המקרים מהסיבה הפשוטה ש"אבא" לפעמים הוא ה"סרסור", בה' הידיעה. בדרך כלל חייה של הנערה כמו גם של האשה הבדואית לוטים בחשכה. כבודה של האשה הזאת מצוין עמוק בתוך האוהל ושם מתרחשים דברים שהעין והאוזן לא היו עומדים בהם אילו ידעו. רק שמדי פעם, בצורה לא שכיחה, נפרץ מעגל הכאב על ידי פעולה אחת נוראית וסמבולית ועולה לעמדה של כותרת בעיתון, כמו הכותרת של השבוע הזה שבה מתראיין האב ומספר שבתו בת ה-17 צילצלה ואמר לו, "דקרתי את בעלי". הדקירה התרחשה זמן קצר אחרי החתונה. אשה צילצלה לתחנת המשטרה בעומר ואמרה שיש בגן הציבורי נערה בוכה וגבר שוכב על הרצפה. הנערה צילצלה במקביל לאביה בכתה בטלפון ואמרה, "הוא אנס אותי". האבא, בטון שכולו השתוממות על מעשי בתו, התראיין גם הוא ואמר, "דווקא היא רקדה בחתונה, נראתה שמחה", והוסיף, "אלו לא נישואים ראשונים שלה. מהגבר הראשון ברחה, הגבר השני ביקש אותה. אחרי החתונה הם הלכו לחפש מלון כי יש לו אשה ראשונה וילדים ואחרי שנסעו לחפש מלון קיבלתי את הטלפון של הבת שלי הבוכה שאמרה, 'דקרתי אותו'. אמבולנס אסף אותם מגן ציבורי בעומר".
המילים שעלו לכותרת החדשות היו: הקרבן והנערה. כך נסגר מעגל חייה של נערה בדואית שהשיאו אותה בפעם שנייה בגיל 17 ואנסו אותה בגן ציבורי. היא התגוננה, דקרה ותסיים בבית סוהר. בת 17, גרושה, נשואה, אלמנה ורוצחת. והיא אולי, בהיותה נועזת ואמיצה, חורטת בביוגרפיה שלה סיפור דיכוי של עדת נשים שלמה.
בתחילת 2012, לפני פחות משנה, התפרסם דו"ח של איתך-מעכי, משפטניות שפועלות בצורה אינטנסיבית ואמיצה לטובת נשים מוחלשות בחברה הישראלית, על מצבה של האשה הבדווית כיום. ממצאי הדו"ח מצמררים. עם פרסומו הדוח ניפגשתי עם עו"ד אינסאף אבו שארב, שנולדה בכפר בלתי מוכר ומנהלת את המרכז לזכויות האישה הבדואית בסניף באר שבע. היא עצמה הרצתה בשבוע בו פורסם הדו"ח בכפר אחר בלתי מוכר על זכויות האישה הבדואית, מישהו הדליף, הגברים כיתרו את הבית, והיא הוברחה מהכפר מחשש לחייה. לדבריה, הגבר הבדואי נושא כמה נשים ומבחינתו האשה היא כבשה. לא יותר, מותר לו לחרוט בגופה עם סכין, להכות אותה מכות רצח, לרמוס, להשפיל, לאנוס, לעשות כל מה שהוא רוצה. והוא עושה. והמנגנון הממסדי הישראלי משתף פעולה עם האלימות הזו, בגלל האינטרסים שלו.
"מוכרחים", היא אמרה "להקים מקלט ציבורי מוגן שלגברים הבדואים לא תהיה כניסה אליו ושתיפסק הקומבינה בין השלטון הישראלי לגברים הבדואים, קומבינה שמתרחשת על גבה של האשה הבדואית". המשטרה הישראלית, מסתבר, מקפידה לא להרגיז את הבדואים על ידי כך שהיא מחזירה את הנשים לבתים האלימים. וביטוח לאומי גם הוא משתף פעולה עם הגברים הבדווים הפוליגמים שנושאים כמה נשים, ומול זה עוצם עין כשהנשים שננטשו לא מקבלות את הסכום שמגיע להן מהגברים שמשלשים אותו לכיסם ומשאירים את האשה המבוגרת והנטושה לחיות בעוני עם ילדיה.
תפקידה של הקומבינה הזאת בין המשטרה לגברים הבדואים הכל כך אלימים, היא לקבל שקט מהגברים תמורת אי טיפול בתלונות הנשים שמגיעות לתחנת המשטרה (אותן אלה שמעיזות) כשהן מוכות למוות, פצועות וזבות דם. בדרך כלל הן מקבלות מהשוטרים את התשובה, שהן חייבות לחזור הביתה כי מדיניות המשטרה היא לא להתערב בנעשה בתוך העדה. במילים אחרות" הן מוחזרות אל מותן. בדו"ח המקיף של איתך-מעכי נמסר כי פחות מאחוז אחד של הנשים הבדואיות מעיזות להתלונן. המצב כיום הוא שגם אותו אחוז בודד של מתלוננות, אותן אמיצות, יוחזרו הביתה בניידת, ישר לזרועות אותו אחד אלים שממנו הן ברחו.
זאת המציאות שלא תאמן שיש מי שיראה אותה כחתרנות בלתי הגיונית של הכותבת או לחילופין כקונספירציה, אבל היא מציאות יומיומית של הנשים הבדואיות. מהמציאות העקרונית הזאת אנחנו חוזרים לסיפור שצץ לכותרות ונעלם אחרי שתי דקות. נערה בת 17 שדקרה ותכף תואשם ברצח. הנערה הזאת, שעברה עד גיל 17 מידיים של גבר אחד לשני, ומעיזה עדיין למרוד, כבר מסומנת כ'רוצחת'. האם יש למישהו זמן, כוח, עיניין, או רצון להבין, לנסות לחקור, מה עבר עליה, מה מספרת הביוגרפיה שלה, איך קרה שהחזיקה סכין ודקרה את מי שמסומן כבעלה זמן כל כך קצר אחרי שרקדה בחתונתה, מה הביא אותה להתנהג כמו שהתנהגה מול הסמכות הגברית שהיא חונכה כל החיים לכבד? עד כמה הושפלה או נפגעה פיזית שהעיזה להרים סכין, כשברור לכולנו לגמרי שגם היא מבינה שהאקט הזה מסמל גם את ההתאבדות שלה עצמה.
ואנחנו רואים, מבינים ושותקים.