1. התובעת, חברה העוסקת בייצור, עיצוב ושיווק תכשיטים, המפעילה רשת חנויות ברחבי הארץ, הגישה כנגד הנתבעים תביעה כספית בסדר דין מקוצר, על סך של 877,000 ₪, בגין הפרת הסכם שנכרת בין הצדדים ביום 1.10.2013.
2. לטענת התובעת, כפי שהדבר בא לידי ביטוי בכתב התביעה, ביום 1.10.2013 נחתם על ידי הצדדים הסכם שענייננו מכירת זכויותיה ב - 24 דוכנים לממכר תכשיטים בהתאם להסכמי שכירות ו/או ניהול שהיו לתובעת עם הנהלות קניונים ומרכזי קניות שונים ברחבי הארץ וכן, מכירת הדוכנים עצמם או ציוד מסויים שהיה בהם, כמפורט בנספח להסכם. הנתבעים 2 ו - 3 (להלן "ליבנה" ו"זידנברג", בהתאמה), חתמו כערבים להתחייבויות הנתבעת מס' 1 (להלן "הנתבעת") על פי ההסכם.
התובעת הדגישה, כי לא מדובר בהסכם למכירת הפעילות בדוכנים ו/או מכירתם כעסק חי והוא לא כלל מכירת מלאי התכשיטים שהיה בהם. מטרת ההסכם, לשיטת התובעת, היתה לאפשר לנתבעת להחליף את התובעת בדוכנים, תוך ניצול פריסתה הגיאוגרפית ותנאי השכירות, על מנת להפעיל באמצעותם רשת חדשה למכירת תכשיטים ומוצרים נוספים תחת השם "סובניר".
התובעת טענה, כי טרם חתימת ההסכם ניתנה לנתבעת גישה מלאה לכל מידע או נתון רלבנטי הנוגע להפעלת הדוכנים ובכלל זה לנתוני הנהלת החשבונות והסכמי השכירות או הניהול עם בעלי הקניונים ומרכזי הקניות.