ביקורת על "תלוי באוויר"
CTC, החברה בה מועסק ריאן בינגהאם (ג'ורג' קלוני) מציעה שירות שהוא חלומו של כל מנהל או מנהלת משאבי אנוש אמריקאיים - בכל עת שיש צורך בפיטורי עובדים, מגיע נציג החברה, תופס את מקומו של מנהל משאבי האנוש (או מי ממחלקתו) ומנהל שיחות קשות - שיחות הפיטורים.
חברות השמה וכוח-אדם כבר פועלות בשוק לצורך יצירת יחסי העבודה (מיון, גיוס והשמת עובדים במקום העבודה), והיה זה רק עניין של זמן עד שחשבו על המצאה גאונית כמו להוציא החוצה באאוטסורסינג (מיקור-חוץ) גם את סיום יחסי העבודה.
ככל שהמצב הכלכלי בארצות-הברית גרוע יותר, וחברות נאלצות לקצץ את מצבת כוח-האדם שלהן, עסקי חברת CTC פורחים ועולים. עובדיה, וריאן ביניהם, נשלחים לרחבי ארה"ב לבצע את שליחותם.
בשלב מסוים מציגה עובדת חדשה בחברה, נטלי קינר (ולרי קנדריק), בוגרת מצטיינת של החוג ללימודי עבודה באוניברסיטת קורנל, פתרון לעלויות הכבדות של הטסת עובדי החברה ברחבי ארה"ב אל משרדי החברות ששוכרות את שירותיה: פיטורים באמצעות video-conference. היא מכנה את הפתרון בשם glocal - שילוב של global ו- local. לא עוד מפגשים טעונים בינאישיים בלתי- אמצעיים, אלא פיטורים בצורה קרה, תכליתית ומעל מסך.
מבחינת עובדי החברה, המשמעות היא שיוכלו להישאר במשרדי החברה שממוקמים באומהה, ומשם לפטר עובדים ברחבי ארה"ב.
מעבר לכך, שוקדת נטלי על פיתוח תרשים זרימה של התנהלות שיחות הפיטורים ומתן מענה אוטומטי לכל תגובה ותשובה אפשרית של העובד המפוטר.
למעשה, כשאני חושבת על זה, הרי שזהו שדרוג "מתבקש" של שירות שקיים כבר היום - חברות רבות העבירו את מרכזי השירות והתמיכה (call centers) שלהם להודו ולמדינות אחרות במזרח הרחוק. גם רואי חשבון, רדיולוגים, עיתונאים, עורכי-דין ומתכנתים מעבירים עבודות "שחורות" למרכזים במזרח הרחוק ובמדינות נוספות, שם מבצעים את העבודה בעלות נמוכה הרבה יותר מאשר בארה"ב. תומס ל. פרידמן מתאר את המציאות הזו בצורה נפלאה בספרו "העולם הוא שטוח".
ריאן בינגהאם יוצא למסע צלב להגנה על השיטה הקיימת, בניסיון להוכיח לעמיתתו החדשה שמה שעובד בתיאוריה, לא עובד במציאות; שיש משמעות למגע האנושי בפיטורי עובדים. למעשה, מה שמנסה ריאן להראות לנטלי, הוא שהשירות שהוא נותן לחברות - שיחות הפיטורים - הוא לא שירות במסגרת "עידן המידע/הידע" אלא שירות המצוי במסגרת "העידן התפיסתי" (אבחנה של דניאל ה' פינק בספרו המרתק "ראש אחר - מדוע העתיד שייך לבעלי המוח הימני"). כלומר, שהתפקיד שלו אינו תפקיד של ידע שניתן לתמצת אותו בתרשים זרימה או להפוך אותו לאוטומט. אלא המדובר בתפקיד קשה שמחייב רגישות, אמפתיה, משמעות, סיפור.
הלכה למעשה, האינטרס של ריאן ברור - הוא מעוניין להגן על אורח חייו הנוכחי, בטרם הגיעה נטלי לחברה. זהו אורח חיים סטרילי למדי, בו הוא מצוי 322 ימים בשנה בנסיעות, מחוץ לבית, במלונות ובנמלי תעופה (הסרט כולל תמונות מרהיבות של נופים בארה"ב ממעוף הציפור/מטוס). גם מערכת היחסים שהוא מנהל עם אלכס גורן (ורה פרמינגה) היא מערכת יחסים של סקס בלתי מחייב במסגרת מפגשים בנמלי תעופה בין טיסה לטיסה. יש לו יעד - לצבור 10 מיליון מיילים. למה? כי ככה הוא החליט.
וכאשר הבוס שלו מקבל את הרעיון של נטלי ומחליט לקרקע את העובדים ולעבור לפיטורים בשיטת ה- video conference ריאן קרוב מאוד להגשמת היעד ונחוש לסלק את המכשול מדרכו.
בנוסף לשיחות הפיטורים, מוזמן ריאן מעת לעת לתת הרצאות מוטיבציה לקהלים שונים. ההרצאה, מבטאת היטב את השקפתו לגבי יחסים ואת אורח חייו הקר והסטרילי - "הרצאת תרמיל הגב". בסיומה של ההרצאה הוא מדמה את היחסים שלנו עם אנשים במעגלים שונים (משפחה, חברים, מכרים, עמיתים למקצוע וכו') כמשקל כבד שאנו סוחבים על כתפינו בתוך תרמיל גב. משקל כבר שמקשה עלינו לתפקד בעולם תחרותי שורץ כרישים.
ריאן כל כך עסוק בהוכחת צדקת דרכו ושימור אורח חייו, עד שאינו ער לכך שהוא עובר במקביל למסע המקצועי גם מסע נוסף, בהיבט האישי. הוא הולך ומתאהב באלכס. יותר ממה שהוא מוכן להודות בפני עצמו. הוא גם יוצר קשר מחודש עם שתי אחיותיו ואף משכנע ביום החתונה את בעלה לעתיד של אחותו להתחתן על אף חששותיו.
שיא התהליך מתרחש במהלך כנס ה-GoalQuest XX. כשהוזמן להרצות בכנס הזה (בתחילת המסע), היה זה מבחינתו של ריאן שיא הקריירה שלו. חלומו של כל מרצה בתחומו. אבל כאשר מגיע היום, והוא מניח את תרמיל הגב על שולחן המרצים ומתחיל לדקלם את השורות הראשונות והקבועות של הרצאתו, הוא ער לראשונה לכך שמשהו בו השתנה. זו כבר אינה השקפתו והוא אינו מסוגל להטיף אותה בהתלהבות לקהל. הוא מפסיק את ההרצאה ויוצא בסערה החוצה לאתר את אלכס.
גם נטלי, עמיתתו של ריאן, עוברת שינוי. העירנות שלה לכך שניהול שיחת הפיטורים מחייבת רגישות, הכלה ואמפטיה וכי יש משמעות למפגש האנושי במהלך שיחת הפיטורים מתחילה כאשר היא צופה בריאן מנהל עשרות שיחות פיטורים. המודעות שלה קורית אחרי שהיא מקבלת הודעת טקסט בה מבשר לה בן זוגה על סיום הקשר ביניהם. הטכנולוגיה מאפשרת לנתק את הקשר בצורה קרה וחד-צדדית. השימוש בהודעת טקסט בדבר סיום הקשר הרומנטי מקבילה- בעולם המקצועי - לשימוש ב- video conference להודעה על סיום יחסי העבודה.
חרף התהליך והמסע שעברו ריאן ונטלי, מחליט הבוס ליישם את הרעיון של ה-video conference ותרשימי הזרימה של נטלי הצופים את תגובות המפוטרים ונותנות להם מענה. עובדים חדשים נקלטים בחברת CTC ומשננים בעל-פה תגובות ומבצעים סימולציות של שיחות פיטורים. האוטומציה בהתגלמותה. אחרי שמפוטרת אחת מתאבדת, ובעצת יועציה המשפטיים של החברה, מופסק השימוש ב- video conference וחוזרים לשיטה "הישנה".
ובישראל? להערכתי, אין טעם למהר ולהקים חברה שתיתן שירותים כמו חברת CTC. לא משום שאין מפוטרים בישראל, יש ויש. אלא משום שבישראל - להבדיל מארה"ב - כחלק מכבוד העובדים כעובדים וכבני-אדם, חלה חובת שימוע לפני פיטורים.
מערכת היחסים עובד-מעביד היא מערכת יחסים נמשכת, לעיתים המשמעותית ביותר בחייו של העובד. חוזה עבודה נחשב, בחקיקה ובפסיקה לחוזה מיוחד - "חוזה יחס", חוזה שממנו נגזרות חובות וזכויות של הצדדים לו, הרבה מעבר למוסכם ביניהם, ולעיתים חרף המוסכם ביניהם. כדוגמת השימוע.
מטרתה של פגישת השימוע היא לאפשר לעובד לדעת מהן הטענות שמועלות נגדו או בעניינו, להזים את הטענות האלו, ולנסות לשכנע את הממונה עליו שלטענות אין בסיס. לפיכך, מי שעורך את השימוע חייב להיות מעורה בפרטי עבודתו של העובד ובטענות שמועלות כלפיו. כזה שיוכל גם להתייחס עניינית לטענות ההזמה של העובד. לכן, לטעמי, מנהל שיחת השימוע חייב להיות מתוך מקום העבודה (ממונה ישיר מקצועי, מנהל משאבי אנוש וכו') ולא אדם חיצוני כמו ריאן בינגהאם. דרך אגב, פיטורים ללא עריכת שימוע מקדים מהווים פיטורים שלא כדין שמזכים את העובד בפיצוי בגובה משתנה של 3-12 משכורות (לפי שיקול דעת השופט).
בסרט "תלוי באויר" אנו עדים להליך פיטורים שבו במעמד שיחת הפיטורים היתה כבר ההחלטה על פיטורי העובדים בגדר מעשה עשוי, לא נמסרת לעובדים הסיבה לפיטוריהם, אין להם זכות טיעון ולכל היותר הם יכולים להגיב להודעת הפיטורים.
יטען מי שיטען, ושמעתי גם טענות כאלה ממנהלי משאבי אנוש שאני מייעצת להם, שבסופו של דבר עריכת השימוע "לפי הספר" היא כלפי חוץ בלבד, על מנת להימנע מתביעות ומתשלום פיצויים וכי שני הצדדים מודעים לכך שהסיכוי שעובד שמקבלהודעה על זימון לשיחת שימוע ימשיך לעבוד בחברה קטנים מאוד. ובכל זאת. אני מכירה גם מקרים של המשך עבודה לאחר שימוע. ולטעמי, התהליך עצמו, אם נעשה בהתאם להוראות בתי הדין לעבודה, נותן לעובדים, לעיתים בפעם הראשונה אחרי הרבה שנות עבודה, קול וביטוי. וכבוד.
ובאמריקה כמו באמריקה, הסרט "תלוי באוויר" מסתיים בסדרה של קליפים ובהם ראיונות עם עובדים, שצפינו בהם מפוטרים במהלך הסרט. כל אחד, בדרכו שלו, מתאר כיצד שיחת הפיטורים עצמה והפיטורים היו קשים להם מאוד, אולם בסופו של דבר הייאוש נעשה יותר נוח בסיועם של בני משפחה וחברים.
הערה: נזכרתי, תוך כדי כתיבה, בספרו המצוין של א.ב. יהושע "שליחותו של הממונה על משאבי אנוש". ובו עלילה שעומדת בקצה השני של הסקאלה מעלילת הסרט הנ"ל, בהיבט של תפיסת תפקידו של מנהל משאבי אנוש. מכאן השם.
סקירה מרתקת. עשית לי חשק לראות את הסרט.
סרט נהדר. את מציגה אותו מכיוון ממש אחר, שלא חשבתי עליו. יפה!
כותבת טוב גם על דברים אחרים חוץ מאוכל.
זה בהחלט טוב לגזרה שלי.