בהגדה של פסח עם לקוטי טעמים ומנהגים בפיסקא "מצוה עלינו לספר ביצי"מ", כ' כ"ק אדמו"ר "ואף שמצוה מן התורה להזכיר יציאת מצרים בכל יום ביום ובלילה . . יש לחלק ביניהם, וגם מדאוריייתא", ובחילוק הג' כ' "יש מפרשים שבפסח נוסף שצריך להיות בדרך תשובה לבן או לאחר (מנ"ח, ש"פ, וכ"מ קצת בס' החינוך. ועיי' ג"כ שו"ת הרא"ש כלל כד ס"ב. אבל ברי"ף, רשב"א, רמב"ם, שו"ע רבינו ועוד לא משמע כן . . )".
והנה מפשטות הדברים נראה שבחילוק זה מבאר כ"ק אדמו"ר שבמצות ליל פסח צריך להיות הסיפור של יציאת מצרים בדרך תשובה לשאלת בן או לשאלה של אחר, אבל לאחר העיון במקורות לכאו' אינו משמע כן, וכדלקמן.
המנחת חינוך (מצוה כא) כ' "והנה לכאורה צ"ע על הרמב"ם דמונה המצוה לספר בליל ט"ו, מאי מעליותא דליל זה מכל הלילות, הא מצוה להזכיר יציאת מצרים בכל יום ובכל לילה . . ולפי מה שכתבנו אפשר לומר, דתמיד המצוה להזכיר בפני עצמו ולא להגיד לבנו, וכאן המצוה לספר לבנו (אבל אן אין עמו אחר המצוה להזכיר לעצמו שוה לשאר הלילות)".
ולאח"ז כ' " במצוה דאנן בה דבליל ט"ו הוא מצות עשה מן התורה לכל אחד מישראל להזכיר, וגם להגיד לבניו או לאחר אם יש עמו (וגם אפשר לספר קצת באריכות ניסים ונפלאות)".
הרי שלא הזכיר המנחת חינוך שצריך להיות בדרך תשובה, וגם בספר החינוך שם אינו מוזכר שצריך להיות בדרך תשובה.
ולפי כל זה נראה לי לומר שהכוונה בחילוק הג' הוא שבליל פסח נוסף, שצריך להיות או בדרך תשובה (או לא בדרך תשובה) לבנו או (עכ"פ) לאחר.
אמנם לפי זה צ"ע בהא שכ' שמ(הרמב"ם ו)שו"ע רבינו לא משמע כחילוק זה, דבסי' תע"ג סעיף יד כתב "שאמירת ההגדה מצותה לאומרה דרך תשובה על שאלות ששאלוהו שנאמר כי ישאלך בנך וגו' ואמרת לבנך עבדים היינו וגו'". הרי שלאדה"ז יש מצוה לאומרו דרך תשובה.
אלא דהנה י"ל שזהו לכתחילה, אבל אינו מוכרח, וכמו שכ' בסעיף מב: "ולפי דעתו של בן אביו מלמדו התשובה על שאלותיו, דהיינו אמירת ההגדה שהיא מצות עשה מן התורה אפילו אם לא שאל אותו הבן כלום שנאמר והגדת לבנך ביום ההוא וגו', ולפיכך צריך לומר ההגדה בלשון שמבינים הקטנים והנשים או יפרש להם הענין לפי דעתם וכו'".
אלא דעדיין צריך ביאור שהרי משמע ש(עכ"פ) צריך לאומורו לבנו, וא"כ צריך ביאור בכוונת כ"ק אדמו"ר שמשולחן ערוך רבינו לא משמע (כחילוק הג') שבליל פסח נוסף שמצות סיפור יציאת מצרים צריכה להיות (לאחר) לבנו?
והנראה לומר בזה, בהקדם ביאור דברי הרמב"ם שלכאו' גם הם צריכים ביאור, שהרי בפ"ז ה"ג כ' הרמב"ם "וצריך לעשות שינוי בלילה הזה כדי שיראו הבנים וישאלו ויאמרו מה נשתנה הלילה הזה מכל הלילות, עד שישיב להם ויאמר להם כך וכך אירע כך וכך הי'". הרי שלפי הרמב"ם צריכה להיות אמירת ההגדה כתשובה לשאלה, ומהי כוונת כ"ק אדמו"ר שמהרמב"ם לא משמע כן.
ויובן זה בהקדם ביאור בדברי הרמב"ם ש(בריש פ"ז) כותב: "מצוות עשה של תורה לספר בנסים ונפלאות שנעשו לאבותינו במצרים בליל חמשה עשר בניסן שנאמר זכור את היום הזה אשר יצאתם ממצרים . . ומנין שבליל ט"ו, תלמוד לומר והגדת לבנך ביום ההוא לאמר בעבור זה, בשעה שיש מצה ומרור מונחים לפניך, ואף על פי שאין לו בן, אפילו חכמים גדולים חייבים לספר ביציאת מצרים וכו'". ובה"ב כ' "מצוה להודיע לבנים ואפילו לא שאלו שנאמר והגדת לבנך לפי דעתו של בן אביו מלמדו", ובה"ג כ' "וצריך לעשות שינוי בלילה הזה וכו' (כנ"ל)".
א', החיוב (והמצוה) לספר ביציאת מצרים – ומצוה זו היא אע"פ שאין לו בן – שנלמד מפסוק זכור גו'.
ב', מצוה (נוספת) להודיע לבנים – אפילו אם לא שאלו – שנלמדת מהפסוק והגדת לבנך.
ג', לעשות שינוי כדי שישאלו הבנים ויוכל להשיב להם.
ולפי כ"ז מבואר היטב שלפי דברי הרמב"ם, לא רק שמה שצריך להיות בדרך תשובה לשאלה אינו חלק ממצות סיפור יציאת מצרים, אלא גם מה שכ' ש"מצוה להודיע לבנים", אינו חלק מהגדרת חיוב ומצות סיפור יציאת מצרים בליל זה, וא"כ מובן שמדברי הרמב"ם משמע שאינו סובר (כחילוק הג') שבלילה זה צריך להיות "בדרך תשובה לבן או לאחר".
ואם כנים הדברים י"ל עד"ז בביאור אדה"ז בשו"ע, שיש כמה ענינים ומצות בלילה זה, אבל אין הכוונה שענינים אלו הם חלק מעצם החיוב של סיפור יציאת מצרים.
א', יש ענין ש"אמירת ההגדה מצוותה לאומרה דרך תשובה על שאלות ששאלוהו שנאמר כי ישאלך בנך וכו' ואמרת לבנך עבדים היינו" – שאין זה מצות סיפור יציאת מצרים, אלא מצוה אחרת, לומר הגדה בדרך תשובה הנלמד מהפסוק כי ישאלך וכו'.
ב', ישנה מצוה של אמירת ההגדה לבנו אפילו לא שאלו הנלמדת מהפסוק והגדת לבנך – והוא ע"ד המצוה הב' בהרמב"ם (ה"ב שם).
ג', עצם חיוב סיפור יציאת מצרים (שיוצא ידי חובתו באמירת ההגדה) שהוא גם אם אינו מספר לאחר או לבנו.
ויש לומר שכוונת רבינו בהגדה שמדברי הרמב"ם והשו"ע רבינו אינו משמע כן, הוא ממנין המצות שמביאים לפני הל' פסח (ברמב"ם ובשו"ע רבינו) שכ' "לספר ביציאת מצרים באותו הלילה", שמשמע שהמצוה היא סיפור גרידא – ולא סיפור לאחר או כתשובה לשאלה.
) וכתב שם לפני זה: מצוה זו עיין רמב"ם פ"ז מחמץ ומצה הל' א-ה, ומביא מפסוק זכור את היום הזה אשר יצאתם ממצרים וגו', ומנין שבליל ט"ו, שנאמר והגדת לבנך ביום ההוא לאמר בעבור זה וגו'. ובאמת שני הפסוקים משלימים דין המצוה, דאי מפסוק זכור הוה אמינא כמו דבכל יום מזכיר יציאת מצרים בפני עצמו ואינו מודיע לבנו הכי נמי בליל ט"ו, ואי מפסוק והגדת הוה אמינא דוקא אם יש לו בן עמו לספר אבל אם הוא ביחידי אינו מצווה, על כן הביא הפסוק דזכור דגם בפני עצמו מצוה להזכיר".
) וצ"ע כוונתו דמתחילת דבריו (ראה הע' 1) משמע שיש מצוה מיוחדת לליל ט"ו – אפי' באין אחר עמו – הנלמדת מפסוק זכור.
) ז"ל החינוך: לספר בענין יציאת מצרים בליל חמשה עשר בניסן כל אחד כפי צחות לשונו, ולהלל ולשבח השם יתברך על כל הניסים שעשו לנו שם, שנא' והגדת לבנך. וכבר פירשו חכמים דמצות הגדה זו היא בליל חמשה עשר בניסן בשעת אכילת מצה, ומה שאמר הכתוב לבנך, דלא דוקא בנו, אלא אפילו עם כל בריה.
וממה שכ' שהלימוד של מצות יציאת מצרים הוא מוהגדת לבנך ואחרי זה שבנך לאו דווקא, משמע שזהו מגדר המצוה לספר לבן או לאחר.
[ולפי זה מה שכ' החינוך בהמשך "ואפילו בינו לבין עצמו, אם אין שם אחרים, חייב להוציא הדברים בפיו, כדי שיתעורר לבו בדבר, כי בדבור יתעורר הלב", אינו לקיום המצוה אלא כדי שיתעורר הלב בענין זה (וכן משמע גם מה שמובא זה בהמשך לביאור החינוך ב"ענין המצוה" ולא בהמשך להגדרת החינוך בעצם המצוה)].
) כדמשמע מהשבח פסח ותשובת הרא"ש (ולהעיר מביאור הב"ח סי' תפ"ד ד"ה ולא בשיטת הרא"ש).
) וצ"ע אם יש לומר שנפלה כאן טעות וצ"ל "בדרך תשובה, לבנו או לאחר", בתוספת פסיק [ולהעיר מטעות דמוכח: בסימן צפון קטע ויאכל בהסיבה שכתוב "שו"ע רבינו תע"ז ס"ב", ולכאורה צ"ל ס"ד].
) ושו"ר בגליון תתעח שכר הקדמני הגרעב"ש בשאלה זו, ואין בית מדרש בלא חידוש.
 ראה שו"ע אדה"ז סי' תעא ס"י "קטן וקטנה שיש בהם דעת להבין מה שמספרים להם ביציאת מצרים בלילה כמו שית' בסי' תע"ג אסור להאכילם בערב פסח, שהרי נאמר והגדת לבנך ביום ההוא לאמר בעבור זה עשה וכו' בעבור זה דהיינו מצה ומרור המונחים לפניך, ואם התינוק מלא כריסו ממנה האיך שייך לומר בעבור זה".
ובסי' תעב ס"ז "ויכין מקום מושבו שישב בהסיבה דרך חירות . . לפי שבכל דור ודור חייב אדם להראות את עצמו כאילו הוא עתה יוצא משעבוד מצרים שנא' בעבור זה עשה ה' לי בצאתי ממצרים וכו'".
ובסי' תעג ס"כ "אחר שאכל הירקות יביאו לפני מי שאמר ההגדה ג' מצות של מצוה כדי לומר עליהם ההגדה שנא' לחם עוני ודרשו חמכים שעונין עליו דברים הרבה, דהיינו אמירת ההגדה ועליו נאמר והגדת לבנך. . לפיכך צריך שיהא גם המרור לפניו בשעת אמירת ההגדה, ועוד שצריך לומר עליו מרור זה כו' (וראה גם סל"ו).
ובסי' תפא סי"א "חייב אדם לעסוק כל הלילה בהלכות פסח וביציאת מצרים ולספר בניסים ונפלאות שעשה הקדוש ברך הוא לאבותינו, עד שתחטפנו שינה".
(ולהעיר מכמה מקומות בהגדה של פסה שמדבר כ"ק אדמו"ר בכמה דינים המובאים לעיל, ואכ"מ).
ופשוט שאין כל הנ"ל נכלל בעצם החיוב של סיפור יציאת מצרים בליל ט"ו – אלא שהם מצוות נוספות עליהם. ולכן נראה לי כמו שכתבתי בפנים.
) להעיר שהרמב"ם כ' רק "וצריך לעשות שינוי . . כדי שיראל הבנים וישאלו", ולא' כ' "מצוה" (כמו שכ' בה"ב).
) להעיר משו"ע אדה"ז סי' תעב סל"א שיש ענין לשאול אע"פ שאיו לנו להשיב על השאלה. וראה גם סי' תע"ג סל"ח.
) הי' אפשר לתרץ שכוונת כ"ק אדמו"ר היא שבליל פסח נוספת מצוה (חוץ מחיוב בסיפור יציאת מצרים) לאומרה כתשובה לבן או לאחר, והוא פרט א' וב' בביאורנו דברי הרמב"ם (וב' וג' בביאורנו בדברי אדה"ז). ועצ"ע.
) ולפי"ז במה שכ' בלקו"ש חי"ב ע' 43 בביאור דברי הרמב"ם ושו"ע אדה"ז שכמו שנתוסף במצות סיפור ביצי"מ בליל ט"ו הוא שצריך להיות (לבנו או) לאחר, כמו כן צריך להראות את עצמו כאילו יצא ממצרים. [ולהעיר שהגרעב"ש בגליון הנ"ל במה שכ' שבלקו"ש כ' ש"צ"ל בדרך תשובה" – ולא נזכר מזה כלום]. דאין הכוונה שזה הגדרת המצוה של סיפור יציאת מצרים, אלא שנתוסף מצוה זו בליל ט"ו.
ופשוט הדבר שלא ישאל השואל שבע' 42 שם כ' כ"ק אדמו"ר: "החיוב, והוא, אשר [נוסף למצות זכירת יצי"מ שבכל יום . . ] – יש חיוב על האדם לראות . . להראות", שלמה אינו מביא כ"ק אדמו"ר חילוק זה בהגדה?! דברור הדבר שאין זה עצם החיוב דמצות סיפור יציאת מצרים, אלא מצוה נוספת בליל ט"ו. וכן הוא ג"כ בע' 43 שנוסף לעצם החיוב של סיפור יציאת מצרים, יש חיוב לומר (לבנו או) לאחר וממנה גם לומדים דין נוסף שצריך להראות כאילו יצא ממצרים. וראה לעיל הערה 7.
) ראה לקו"ש ח"ז ע' 78 והערה 5 (ויש לדון בהע' 7, ועוד חזון למועד). וחכ"א ע' 71 והערה 30.