האם תמיד כדאי לנסות ולתבוע כאשר נעשה לנו עוול מסוים? התשובה בהחלט שלילית. עו"ד אורנית אבני-גורטלר אודות תביעות שנדחו בבתי-המשפט לתביעות קטנות בשל היותן מופרזות, לא מוכחות כדבעי ובלתי מוצדקות.
המזוודה לא הגיעה בזמן, החדר במלון היה קטן, הטיסה אחרה וההמתנה בשדה התעופה הייתה קשה מנשוא, בעת ההפלגה היו שיפוצים באוניה שגרמו לרעשים בלתי נסבלים, במרק היה חרק בלתי מזוהה, הטלפון נמסר לשדרוג והזיכרונות נמחקו... נדמה שהישראלי הממוצע לא מהסס לתבוע כשהוא חושב שזכויותיו נפגעו, והוא תובע כמעט בגין כל דבר.
האם הלוחמנות משתלמת? האם כדאי לתבוע בגין כל מקרה שבו נעשה, לכאורה, אי-צדק מסוים? האם בתי-המשפט מתייחסים בהבנה לכל תביעה, קטנה כגדולה, בגין תלונה על מעשה לא הוגן שנעשה מצד כלפי האזרח הקטן?
בסקירה זו נציג כמה וכמה תביעות שנדחו בשנה האחרונה בבתי המשפט לתביעות קטנות, בנימוקים שונים ומגוונים.
נראה, כי כאשר בית המשפט סבור, כי יש לדחות את התביעה, הוא נוהג להעביר ביקורת על התובע ולדחותה בלבד במקרה הטוב, ובמקרה הפחות טוב, כאשר בית-המשפט גורס, כי התביעה אינה במקומה או שמא היא מופרזת ומוגזמת, הוא אף נוטה להטיל על התובע הוצאות.
השימוש בכלי של הטלת הוצאות על התובע אינו מאוד נפוץ בבתי המשפט לתביעות קטנות, אך בהחלט נעשה בו שימוש בעת הצורך, כאשר מוגשת תביעה שמוטב היה אלמלא הייתה מוגשת.
בית-המשפט לתביעות קטנות בירושלים דחה תביעה שהוגשה נגד מלון סיאסטה באילת ומתח ביקורת חמורה על התובעת, אשר הגישה תביעה מופרזת ומוגזמת תוך עשיית שימוש לא הוגן בהליך התביעה הקטנה.
התובעת התאכסנה במלון סיאסטה באילת באוקטובר 2006 , כאשר בזמן השהייה פרצה שריפה במלון בחדר הסמוך לחדר בו התאכסנה. לטענתה, המים הציפו את רצפת חדרה, חפציה ניזוקו, נדף מבגדיה ריח רע, היא נאלצה לזרוק אותם ונגרם לה נזק בסך של 17,800 שקלים, תקרת הסכום שניתן לתבוע בביהמ"ש לתביעות קטנות.
השופט אברהם טננבוים קבע, כי אין ראיות כי כל חפציה של התובעת על רצפת חדרה ניזוקו, שכן גובה המים הגיע עד לכ-3 ס"מ מהרצפה בלבד. כמו-כן נקבע, כי התובעת לא עשתה כל ניסיון להציל את חפציה, ובכלל זה גם לא ניסתה לכבס (בעצמה או במכבסה) את בגדיה ולהסיר מהם את הכתמים והריח הרע שלטענתה נדף מהם.
השופט קבע, כי התובעת ניפחה את תביעתה הן לגבי הסכום הנתבע והן לגבי הנזק, ופעלה בכך בחוסר תום לב.
השופט עמד על מטרתו של בית המשפט לתביעות קטנות, וציין כי למרבה הצער יש הליכים המנוצלים לרעה. " הגשת תביעות סרק ולחלופין הגשת תביעות מנופחות, הן תופעות פסולה, שאל לו לבית המשפט ליתן לה מקום ועליו להילחם בה ולהתריע בגינה", כתב השופט בפסק-הדין, וחייב את התובעת לשלם למלון ולחברת הביטוח שלו הוצאות בסך של 400 שקלים.
מקרה נוסף בו נדחתה התביעה והוטלו על התובעת הוצאות נדון בבית-המשפט לת"ק בירושלים.
נוסע הגיש תביעה נגד הדקה ה-90 לתשלום סכום של 8,000 שקלים, בשל אי הגעתה של הכבודה שנשא עמו לחופשתו.
התובע טען, כי הוא רכש מהדקה ה-90 חבילת נופש באנטליה, אשר כללה טיסה, מלון והעברות משדה התעופה למלון. אולם, כשנחת בטורקיה גילה שהכבודה לא הגיעה, ולאחר 4 ימים, יום לפני שובו לארץ, נמצאה הכבודה בישראל.
הדקה ה-90 טענה, כי היא הסבירה לתובע שאין היא אחראית לכבודה, שכן היא עוסקת אך ורק בשיווק שירותי תיירות.
השופטת יעל ייטב בחנה את הוראות החוק, וקבעה כי לא ניתן לראות בדקה ה-90 "מוביל אווירי", ועל כן לא קיימת לתובע עילת תביעה נגדה.
השופטת קבעה, כי יש מקום לפסוק הוצאות לדוגמא לטובת הדקה ה-90, שכן שהוסבר לתובע פעם אחר פעם, הן טלפונית, הן בכתב, והן במסגרת הבקשה שהוגשה ע"י הדקה ה-90 לבית-המשפט, כי הדקה ה-90 אינה הנתבעת המתאימה, אולם התובע התעלם מכך והתעקש להגיש את התביעה נגדה מבלי שקיימת יריבות ביניהם.
לפיכך, חויב התובע לשלם לדקה ה-90 סכום של 800 שקלים.
לאחרונה, דחה בית-המשפט לתביעות קטנות באילת תביעה שהגישו אם ובתה, אשר החמיצו את טיסתן מלונדון לישראל. האם טענה, כי האשם נעוץ בארקיע, ממנה רכשה את כרטיסי הטיסה, ואילו ארקיע טענה מנגד, כי התובעת לא טרחה לאשרר את פרטי הטיסה, וכי היא הודיעה מבעוד מועד על שינוי שעת הטיסה למזכירה של בעלה של התובעת.
השופט עדן דחה את התביעה, וקבע כי ארקיע פעלה באופן סביר, ואין להטיל עליה את האשם לאי עליית התובעת ובתה על הטיסה.
" מחדלי התובעת והפועלים מטעמה החלו בשלב קבלת ההודעה על השינוי. אני נותן אמון בדברי העדה מטעם ארקיע כי היא באופן אישי הודיעה על השינוי למזכירת בעלה של התובעת", כתב השופט בפסק הדין. השופט הוסיף, כי אילו התובעת הייתה טורחת לאשרר את הטיסה, הייתה מקבלת את הנתונים החדשים של הטיסה אשר נמסרו זמן רב קודם לכן ע"י ארקיע.
עם זאת, החליט השופט שלא להטיל הוצאות על התובעת.
לבתי-המשפט לתביעות קטנות מוגשות לא מעט תביעות נגד החברות הסלולאריות השונות. נדמה, כי כמעט לכל מנוי של חברה סלולארית זו אחרת ישנן תלונות נגדה- הקליטה משובשת, הניתוקים רבים, השירות לא יעיל וכד'. ברם, לא תמיד התלונות נמצאות מוצדקות בעיני בתי-המשפט.
גל גלגביסר הגיש תביעה כנגד פלאפון בסכום של 6,253 שקלים בשל מחיקת זיכרונות ותמונות ממכשיר הנייד שלו שנמסר לתיקון. בית-המשפט לת"ק בירושלים דחה את התביעה, וחייב אותו בהוצאות פלאפון.
התובע טען, כי בנובמבר אשתקד מסר את מכשיר הטלפון הסלולארי שלו למרכז השירות של פלאפון לצורך תיקונו, וזאת במסגרת האחריות שרכש. לאחר כשעה של המתנה הוחזר לו מכשיר הטלפון ונמסר לו שכל המידע הועבר למכשיר חדש. לאחר זמן מה גילה, כי ברוב הזיכרונות של המכשיר נפלו שיבושים בספרות, וכן כי תמונות שצילם במכשיר נמחקו, כולל תמונות מיום לידתו של בנו התינוק.
פלאפון טענה, כי אם אכן מדובר בתמונות יקרות ערך, היה על התובע לגבותן. עוד טענה פלאפון, כי בתחנת השירות מוצב שילוט המזהיר את הלקוחות מפני האפשרות של מחיקת הפרטים במהלך התיקון, וממליץ לגבות את המידע השמור בזיכרון.
השופטת יעל ייטב קיבלה את עמדת פלאפון, וקבעה כי היה על התובע לדאוג לגיבוי הולם במיוחד לאור האזהרות המופיעות בשילוט בתחנות השירות וכן בטופס מסירת המכשיר לתיקון.
השופטת חייבה את התובע בתשלום הוצאות המשפט של פלאפון בסך 350 שקלים.
האמנם הייתה שערה במעדן?
כאמור, לא תמיד בית-המשפט מחייב את התובע בהוצאות כאשר הוא דוחה את התביעה וסובר כי היא אינה מוצדקת, אבל את ביקורתו והסתייגותו הוא אינו חוסך.
כך, למשל, ארע בתביעה שהוגשה ע"י אשה, אשר טענה כי בנה מצא שערה במעדן חלב של שטראוס, ובקשה כי ביהמ"ש יפסוק לה פיצויים בסך של 15,000 שקלים.
לטענת התובעת, היא נתנה לבנה לאכול מעדן חלב מאחר שעבר ניתוח להסרת שקדים ופוליפים. בנה ראה שערה במעדן, "נגעל" ממנה ולא רצה מעדן אחר. "הוא עשה לי טרור בבית", אמרה התובעת.
שטראוס טענה מנגד, כי לקוחותיה חשובים לה, ולפיכך התייחסה בכובד ראש לתלונה והסכימה לפצות את הנתבעת במעדנים אחרים אף שלא בדקה את המוצר ואת השערה. התובעת לא התרצתה ותבעה.
השופטת אסתר נחליאלי-חיאט מביהמ"ש לת"ק ברמלה דחתה את התביעה, וקבעה כי התובעת לא הוכיחה כי המעדן הוא מתוצרת שטראוס, לא הביאה כל ראיה לסוג המעדן, ואף לא העבירה את המוצר לבדיקה.
השופטת קבעה, כי לא הוכח כל נזק בר-פיצוי, וכי "העובדה שהילד "עשה לה טרור ובלגן" אינה מהווה עילת בת פיצוי".
השופטת מתחה ביקורת על התובעת, וציינה כי לא היה מקום להגיש תביעה זו, וכי המקרה שהביאה התובעת לדיון אינו המקרה שלשמו הוקם מוסד התביעות הקטנות.
השופטת הוסיפה, כי היה ראוי לחייב את התובעת בהוצאות על בזבוז זמן שיפוטי וזמנה של שטראוס, אך היא החליטה שלא לעשות כן.
לא הכיר בת זוג? לא יפוצה!
נדמה, שבבתי המשפט לתביעות קטנות השופטים ראו ושמעו הכל. האמנם? מסתבר, כי גם תביעות הקשורות ל"עניינים שבלב" לא פוסחות על פתחם.
לאחרונה, דחה בית המשפט לתביעות בראשל"צ תביעה שהגיש אדם כנגד הבעלים של "מרכז לזוגיות".
התובע עשה מינוי במחיר של 3,500 שקלים לתקופה של 12 חודשים ועוד 12 חודשים, כדי למצוא בחירת ליבו. לטענת התובע, הוא לא קיבל תמורה בעד כספו. הכירו לו רק שתי בנות זוג פוטנציאליות שלא תאמו את ציפיותיו. כשניסה ליצור קשר טלפוני עם המרכז, לא זכה למענה אנושי. ענה רק משיבון ולא חזרו אליו. לפיכך, בקש התובע לקבל את כספו בחזרה.
השופטת יעל בלכר קבלה את טענת הנתבע, וקבעה כי מדובר בחיוב השתדלות בלבד. "מטבע הדברים, לא ניתן להבטיח הצלחה", כתבה השופטת. נפסק, כי אף התובע ציין כי הכירו לו שתי בנות זוג, כך שלא מדובר במצב שבו לא ניתן כל שירות.
השופטת דחתה את התביעה, אך ציינה כי בנסיבות העניין אינה מטילה על התובע הוצאות.
אם כן, קשת המקרים בגינם מוגשות תביעות לא מוצדקות לבתי-המשפט לתביעות קטנות רחבה ביותר. האזרח הקטן לא אוהב להרגיש שהוא "פראייר", ואם הוא חושב שנעשה לו עוול, הוא תובע ומצפה לקבל פיצוי הולם. לרוע המזל, לא רק שלא תמיד ביהמ"ש רואה עימו עין בעין, אלא שבפעמים לא מעטות ביהמ"ש מותח עליו ביקורת חריפה ופוסק לחובתו הוצאות.