לקראת פסח, בשבוע החופש של הניקיונות, אנחנו נפגשים קבוע עם בני הדודים. הפעם ניסינו לחשוב שוב על פעילות שתנעים לנו קצת את העבודה. "אני יודע", אמר צחי, בן הדוד הגדול, "אולי נחליף תפקידים? אתן הבנות תעשו עבודות של בנים, ואנחנו נעשה במקומכן עבודות של בנות". "אהממ… נשמע מעניין", אמרה אחותי ענת, "אבל מה זה כולל?". צחי התחיל לגלגל את הרעיון: "אתן תגזמו את ענפי העצים בגינה ותכסחו את הקוצים, אחר כך תסחבו את השקים עם הזבל לפח הגדול ברחוב, ואם יישאר לכן זמן תוכלו גם לנקות את החלונות בקומה השנייה של הבית, יש לנו סולם גבוה".
"מעניין איך צחי והאחים מסתדרים עם המשימות שלהם…" הסתקרנו. בשקט בשקט התקרבנו לחלון, והצצנו מבחוץ על המתרחש מבפנים. כמעט התפוצצנו מצחוק לנוכח המראה שנגלה לעינינו: צחי ושלומי שכבו שרועים על הרצפה, בינות לעשרות הצעצועים ושלוליות מים גדולות על הרצפה, כשרק איתי באמת עושה. "איתי, איך אתה לא משתעמם?", רטנו שם, "אולי יש משימה יותר מוצלחת?". איתי התנער: "אולי ננסה להכין את האגרטלים עם הפאייטים, שהבנות מכינות תמיד לליל הסדר?". הם ניגשו לקרטון מאחורי הדלת, שם הכנו לעצמנו מראש את החומרים הדרושים. עכשיו כבר בקושי התאפקנו: צחי ושלומי אחיו בכלל לא ידעו מה עושים עם זה. איתי ניסה להסביר להם, אבל גם אחרי כל הניסיונות, האגרטלים של שני אחיו לא היו דומים לאלה שהוא עשה, ונראו כמו יצירות של ילדים בגן טרום-חובה.
שגית לא הצליחה להתאפק ומפיה נפלט צחוק מתגלגל. צחי ושלומי הרימו את עיניהם מיד וזיהו אותנו בחלון. "היי, מה אתן עושות פה?", שאל בזעם, "אתן לא אמורות לנקות את החלונות?". שגית לא התבלבלה: "צחי, יש לי הרגשה שלא תסרב לרעיון החדש שלי: אתה ושלומי תחזרו אתם לתפקיד שלכם יחד עם ענת, ואנחנו ואיתי נטפל בתפקידים שלנו…".