מעבר לצוואה, אני קוראת כאן שיר הספד חברתי עם ביקורת נוקבת וחודרת, בוחנת לב וכליות.
משפט הסיום "וְנָתַן לִי חַיִּים חֲדָשִׁים" נותן פרשנות מקורית ויפה לביטוי ובמותו ציווה לנו את החיים..
גאולת הנשמה מתוך "החיים."
וְשֶׁהַשָּׁנָה כְּבָר לֹא אֲדַבֵּר שְׁטֻיּוֹת לְעַצְמִי."
אָמֵן." והגאולה היא לא רק מהגוף הפיזי אלא בהומור ציני גם מהסופדים ,המשפחה הקרובה שהנפש לא אהבה להיות במחיצתם. ולכן היא מודה לאל על שנתן לה חיים חדשים בגוף אחר. את הציניות שלך יאיר, עכשיו הכרתי. חן חן לך.
יש כל מיני הגדרות מי הוא אופטימיסט. את החיים הרי כולנו מכירים ואנו, בעקר המשוררים, יודעים שהם לא משהו. הויכוח בנדון הוא מינורי – המינעד צר למדי. על כורחו של השיר אתה למד שאופטימיסט אמיתי הוא מי שמאמין שהמוות הוא כולו תקווה וגאולה. כאן המירווח בין האופטימיסט והפסימיסט הוא עצום ולמשורר כה קל להיות אופטימיסט. הרי משורר מה יש לו בחייו? אז למה בעצם שלא יהיה אופטימיסט לגבי מותו?
טוב שהאקדמיה ללשון עברית שינתה את המונח "שִׁטָּיוֹן" למונח העדכני קִהָיוֹן. ולמרות הכל, ראייה מלאת תקווה.