כל חודש שחולף מעלה בהדרגה את סף הדאגה והחששות בציבור הישראלי. מזמן כבר שכחו הכל את האופוריה ששטפה את האוויר בזמן החתימה ה'היסטורית' בין ראש ממשלת היהודים לבין רב-המרצחים האש"פי על מדשאות הבית הלבן. כל התחזיות הקודרות התאמתו זה מכבר. הכל כבר נוכחו שאין עם מי לדבר, שהתחייבות אינה התחייבות, ושהמחבלים אינם מתכוננים כלל לנטוש את הרובה והאקדח. תחת זאת הם שכללו את אמצעי הרצח שבידיהם לרקטות וטילים ולחגורות נפץ על מתניהם של מתאבדים, "טילים חיים".
אפילו מינויו של "ראש ממשלה" חדש ברשות הפלסטינית, לא רק שלא הביא רגיעה לשטח. מחבליו הביאו עלינו גל טרור חדש וכואב.
ואכן, בהחלט יש מקום לדאגה. הסכנות מוחשיות וברורות. ומדאיגה מכול היא העובדה, שהבעיה היא עמוקה יותר משלטון זה או אחר. יש כאן בעיה של חברה שהתנתקה ממקורותיה; חברה שחזון 'המדינה החילונית הדמוקרטית' דחה מפניו את חזון 'המדינה היהודית'; חברה נעדרת מנהיגות אמיתית; חברה דלת ערכים.
אם גם ה'ימין', ברובו הגדול, מתיירא להסתמך על התנ"ך בוויכוח עם אומות- העולם; אם איש מראשיו לא העז לקום ולהכריז שארץ-ישראל היא שלנו, מפני שניתנה לנו מאת בורא- העולם - קשה לתלות תקוות רבות ב'מהפך' שלטוני. ואכן, השלטון 'ימני' לא טיפל באינתיפאדה כראוי, והממשלה ה'ימנית' ביותר שהייתה לנו נגררה אף היא לנתיב שיחות ה'אוטונומיה'. הפיצול שחל ב'ימין', והדיבורים הרבים על הצטרפות פלג כזה או אחר לממשלה, רק ממחישים את מידת דבקותו בעקרונותיו.
לפסימיים יש אפוא על מה להסתמך. אולם יש בקירבנו גם אנשים אופטימיים. אכן הם רואים את המציאות במלוא חומרתה וסכנותיה, אך הם מאמינים שמעז ייצא מתוק. הם מלאי תקווה, שדווקא המפולת הנוכחית תפקח את עיני העם ותוליד מיפנה מהותי, עמוק, פנימי. דווקא לאחר שהדרך האחרת תקרוס ותתמוטט, יבינו רבים בציבור שדרוש כיוון אחר בחינוך, בהשקפת-העולם וממילא גם במדיניות.
מניין לנו הביטחון? מדבריו המפורשים של הרבי שליט"א. בימי מלחמת המפרץ, כאשר המוני בית-ישראל היו מודאגים וחרדים, אמר הרבי מילים ברורות: "אחרי השואה, לא תקום פעמיים צרה, לא מעין דיליה ולא מקצתיה. ואדרבה, יהיה אך טוב וחסד בטוב הנראה והנגלה לכל יהודי, ולכל בני-ישראל, בכל מקום שהם".
וחוץ מזה, הלוא הרבי בישר והודיע כי אנו עומדים ממש לקראת ביאת משיח-צדקנו. אם-כן, אף שבינתיים עדיין אנחנו סובלים, ודאי שהמשיח יבוא והטוב יבוא. וזו תהיה הישועה האמיתית!