כמאמן שעובד בשנים האחרונות עם המון אנשים,שימו לב שכתבתי עבד ולא עזר ל.. כי שמתי לב שמאוד קשה לאנשים (וגם לי) לראות את עצמם כזקוקים לעזרה.
כשאני חושב על עצמי במהלך חיי במקומות בהם לא ביקשתי עזרה גם כשמאוד הייתי צריך,אני די מכה על חטא כי המחירים ששילמתי היו כואבים ולפחות חלקם יכלו להימנע והייתה להם השפעה גדולה על חיי. נכון השתפרתי מאוד בלבקש עזרה ועדיין גם היום אני מתקשה ומתלבט עם עצמי בכל פעם שאני עושה זאת ולא תמיד אני עושה זאת.
אז מה עוצר אותי מלבקש עזרה? ומה ראיתי אצל אחרים? זו קומבינציה של כמה דברים,אגו ובושה בעצם היותי צריך עזרה,כאילו שעצם המחשבה על כך היא הוכחה לחוסר המושלמות והמסוגלות שלי וגם חשש מחשיפה שלי בפני אחרים.דחיינות והדחקה במובן של לא לרצות להתמודד עם האמת והבעיה מתוך תקווה מופרכת שזה יסתדר או ייעלם מעצמו.נטייה להזנחה,לשים את עצמי במקום האחרון לפני הצרכים של כולם ואז אם יישאר אטפל בעצמי (ולא נשאר!).כמובן גם חשש מכישלון, מה אם יגידו לי לא? ומה אם זה לא יצליח? ונוסיף גם את אשליית השליטה שגורמת לי להאמין שאני יכול להשפיע על מה שאין לי שום שליטה עליו וכתוצאה מכך לייחס יכולת מופרזת לכושר ההתמודדות שלי.וכמובן כל מיני אמונות מגבילות שאספתי בחיי כמו "כשבא גל גדול מורידים את הראש עד שיעבור"..או שטובעים.. או "התמודדתי בעבר עם משברים גדולים וצלחתי אותם" והאמת שבמבחן התוצאה אפשר לומר שצלעתי דרכם ולא צלחתי אותם.. ולקוקטייל נוסיף פחד לסוגיו השונים כולל הפחד לעמוד ולהסתכל לעצמך בעיניים, ופחד משינוי כי אז באמת תצטרך לעשות משהו.שיפוטיות וביקורת עצמית קטלנית בה אנחנו גם השופט וגם הקורבן והשלמה כנועה עם זה מה יש.
אני מניח שגם אם תזדהו עם חלק מהדברים או תוסיפו משלכם,אתם מבינים כמה קשה ועם כמה מכשולים פנימיים עלינו להתמודד בדרך לבקשת העזרה ובהזדמנות אחרת אפרק אותם אחד לאחד ואראה כמה זה חסר שחר,הבשורות הטובות הן שברגע שביקשת בעצם הבקשה עשית צעד עצום עבור עצמך בלי שום קשר לתוצאות והבשורות היותר טובות שמרגע שהתחלת אתה כבר לא צריך בסטטוס של מבקש עזרה אלא אתה בסטטוס של אני עובד על זה ואני עובד אתך.