TheMarker CafeYukiLavyמבקר בסביבה"החיפוש אחר עצמך" - ביקורת על "מקוללים" / יוקי לביא"
ביקורת על "מקוללים", "יואב שוטן-גושן", "יונייטד קינג","יוקי לביא"
לפעמים די בסימן מטרים אחד על מנת להבין את רצף האירועים. די במבט נפחד של ילד, בשטנה של אישה שעולמה נלקח, ובתאורת לילה מצמיתה על מנת להיווכח שחזות אפלה המזדחלת במערכה הראשונה, תיהפך חיש לקרבות איתנים במערכה השלישית.
תרגיל הניווט של יחידת גבעתי אמור להיות עוד חולייה ברצף האינרציה. אמנם מדובר ביישוב בדואי נטוש ממלחמת העצמאות, אולם אלו חדשות מאובנות לדידם של הקרביים המורעלים במדים. שניים מהם, תומר וברחש, מיומנים במשימתם, כשאליהם מצטרף הצלם הצבאי אביב והשלושה מתחילים במסעם. ההבדלים התהומיים בין השלישיה דוקרים את המסך הגדול : ברחש הוא מוקיון, איש שפיו שופע הלצות וחסר רגישות ודקויות מינימליות. תומר הוא האיש המיושב בדעתו, זה שחולם על קצונה, ושואף לרצות את סביבתו ואת מפקדיו. אביב לעומתם נדמה כמי שנחת מפלנטה אחרת. בעוד שני הלוחמים כמו נולדו לתנאי השטח, מורגלים לאופיו ולמשעוליו, מיודענו הצלם לבוש במדי א', נקי ומסורק למשעי, חזותו מהוגנת ומוקפדת יתר על המידה, וכל חושיו מתקוממים לנוכח הצורך להימצא בהרפתקאה המחוספסת הזאת. מושגי יסוד בסיסיים על תנאי ניווט אינם מצויים בלקסיקון שלו, וכך מסתבר גם כושרו. עד מהרה הוא משתלב בתוואי, ומכאן יעטה על עצמו את התחפושת של הצמד שלצידו.
"מקוללים" הוא סרטם של יואב שוטן-גושן, איילת גונדר-גושן ועירד רובינשטיין, כשעל הבימוי חתום יבגני רומן. הוא איננו סרט תדמית על צה"ל, ולא פעם חושף את שלושת חייליו בחולשתם ובפגיעותם. הניווט באיזור הלא מוכר, ליד בדואים שתושביו גורשו ב - 1948 טומן בחובו אגדות אורבניות. אחת מהן היא שהמקום כולו אפוף בקללה מסתורית. את ברחש תומר ואביב זה לא ממש מטריד, אך כבר בתחילת הצעידה הם חווים סדרה של שיבושים. קולות מוזרים נשמעים מכל עבר, הקשר עם שאר הקבוצה הולך ואובד, עצמים שונים ומשונים נגלים לפתחם - ומה שמתחיל לחלחל לנימיהם כאיוושה של פחד, מתעצם אט אט לאימה צרופה. זה לא רק הגוף הדואב, הרעב והצמא, זו הנפש שמתחילה להתמרד נוכח הסיטואציה.
שלושת התסריטאים בניצוחו המלוטש של הבמאי בונים מארג פסיכולוגי של אינטראקציות ספונטניות, של מאבקי כוח שלפרקים יוצאים משליטה. שלושת החיילים מוקפים ורדופים בסביבת אדמת הטרשים, תרתי משמע, אך לא פחות מכך הם מוקפים ורדופים בעצמם. בחוויות האצורות, בעויינות הדגורה שלפתע מתפרצת, בקנאה הבלתי נמנעת, ובעלבונות עבר המוצאים נתיב מילוט בעת ההיא. דניאל גד הוא תומר, זה שקצונה היא משאלתו. משחקו אמין ומשכנע - מחד המבוגר האחראי, השקול והשפוי, ומאידך הילד שבוקע ממנו בעוצמות בלתי מפוענחות. אביב מגולם בידי עמית רהב, והצלם הצבאי שבו בא לידי ביטוי גם בהופעתו. כל פיסה וכל ניואנס מתועדים באישוני עיניו, הוא בתצפית משתתפת, ובה בעת נאלץ להיות לשון המאזניים בין צמד הלוחמים הקוטבי - מה שמאלץ אותו גם לנקוט עמדה אסרטיבית. הדמות הכי מרתקת מבחינתי היא של ברחש, שלנעליו נכנס נמרוד הוכנברג. מליצן ילדותי בתחילת העלילה, הוא מתבגר בטרם עת ועורם על גופו טונות של מחוייבות ונטילת סמכות. הוא מלהטט בין הצורך להשתטות למשימה הבלתי צפויה - מלחמת ההישרדות.