נראה כי המגפה פרצה במרכז אסיה, ומשם התפשטה לאורך נתיבי המסחר למרכז אירופה. בשיאה, בשנת 1348 המגפה הגיעה לאי<?xml:namespace prefix = st1 ns = "urn:schemas-microsoft-com:office:smarttags" />טליה, לצרפת, לאנגליה ולגרמניה ובשנת 1352 גם לרוסיה. אלפי אנשים מתו מידי יום, רבים מהם ללא עזרה. חלק נפלו קרבן למחלה בהליכתם ברחוב. אחרים מתו בביתם וגופתם התגלתה הודות לסירחון שעלה מהגוויות. בתי הקברות לא יכלו להכיל את כל הגופות והקברנים חפרו שוחות ובתוכם הערימו את הגוויות. המחלה הופיעה בשתי הצורות האופייניות לה  פגיעה ריאתית, התבטאה בשיעול דמי ובפגיעה הבובונית, בה נדבקו והתנפחו קשרי הלימפה.
בספרו המפורסם של Boccaccio , ה Decameron מתאר הסופר את המצב בהומור שחור: "אנשים רבים אכלו ארוחת בוקר בחיק המשפחה, ואת ארוחת הערב הם קבלו בחברת אבות אבותיהם בעולם הבא" . טיפול יעיל לא היה מוכר. הומלץ להקיז דם ולשתות חומץ אך כמובן פעולות אלה לא השפיעו על מהלך המחלה. צעדי מנע ננקטו באיחור רב. צעד המנע היעיל היה ה Quarantine. ומנין השם Quarantine? הנוסעים שהגיעו באניות מהמזרח התיכון, על אוניותיהם, נאלצו לחכות ארבעים יום עד לקבלת אישור כניסה. ארבעים יום באיטלקית  quarante giorni ומכאן השם קרנטינה. נוהל זה של קרנטינה התקבל רק בשנת 1377  ארבעים שנה לאחר תחילת המגפה. צעדי מנע נוספים הנראים לנו גם היום הגיוניים :- לבישת כפפות, חליפה שכיסתה את כל הגוף וספוג רווי חומץ וקינמון שסינן את האוויר שנשמו המטפלים. נתנו גם עצות לעם לברוח מאזור המגפה, צעד אשר גרם להפצת המגפה.