הפוסט הזה נולד מתוך רעיון לבלוג-הופ – שירשור של פוסטים באותו נושא, כל אחד מנקודת המבט הייחודית של כותבו. אז אמנם זה קצת התמסמס, יחד עם זאת, כבר מצאתי כמה לינקים לפוסטים ממש מעולים בנושא ספריות… ראו בסוף הסופי לגמרי של הפוסט.
"גם אני" .
"גמני גמני !!! "
צפי (חברתי בעלת הבלוג הנהדר ברקיע השביעי) מספרת את סיפורי ילדותה ואני מגלה שהיא מתארת בדיוק אותי. ילדה קטנה שלומדת את עולמה מן הספרים. "תולעת ספרים" קראו לי. הולכת לספריה כל יום, חוזרת עם שני ספרים (צפי קיבלה 4 כל פעם !!) אחד מחסלת בדרך, תוך כדי נסיון להימנע מלהיתקל בתמרורים או בעמודי חשמל ואת השני גומעת מתחת לשמיכה בחדר.
הספריה הציבורית בבית עמנואל נדמתה בעיני כמקדש. הייתי נכנסת בצעדים חרישיים לתוך האולם הענק, מתכווצת בכל פעם שלחישת "ששששששששש….. " נוזפת מגיעה מכיוון הספרניות, מתעטפת בריח הספרים הטוב, המנחם והמיטיב, נותנת לספרים לקרוא לי. חיכיתי נצח עד שהגעתי לגיל התיכון – אז כבר מותר היה לעלות לקומה השניה, לשבת ליד השולחנות העגולים ולכתוב עבודות חקר….
הבית שגדלתי בו אהב ספרים.
מה שאני זוכרת בוודאות זה שפעם בשבוע היא היתה חוזרת עם ערימת ספרי "הרומן הרומנטי" מדוכן הספרים שבתחנה המרכזית, מתחת למקום עבודתה. לצערי, תפישות הזוגיות שלי כנערה מתבגרת הושפעו יותר מנאראטיב "אילוף הסוררת" של ספריית התחנה המרכזית ופחות מ"אילוף הסוררת" של שייקספיר..
לא קונה ספרים!
כבר שנים רבות שאני לא קונה ספרים. יש ספריות ציבוריות, יש חברים וחברות, יש ספריות בתחנות האוטובוס, בתחנת הרכבת, על גדרות הבתים ועל חוף הים. ארון הספרים שעבר מבית ההורים לביתי הפך לכלבויניק, ורוב הספרים שאני שומרת אצלי בקנאות קשורים לעבודתי ולתחביבי.
כל עולמות הידע האינסופיים האלה שנצורים ומקוטלגים שם… כל הצעדים השקטים שנבלעים בשטיחים הרכים, ריח כריכות העור.
כשעשיתי פעם מדיטציה של ביקור ב"ספריה האקאשית"* ראיתי את עצמי בתוך ספריה מהסוג הזה בדיוק.
באחד הגלגולים הקודמים בטח הייתי ספרנית או לכל הפחות חיפושית ספרים אדומה….
(הספריה האקאשית, כך אומרים, היא מעטפת אנרגתית סביב כדור הארץ שמכילה את ההיסטוריה של כדור הארץ ושל כל נשמה שהתגשמה כבן אנוש שהיה אי פעם על כדור הארץ. שמורים בה החוזים הנשמתיים וכל גלגולי החיים של כל אחד מאתנו וכמובן פוטנציאלים לשינוי. ניתן לבקר בה באמצעות מדיטציה.
הספריה, כסימבול, היא משהו שונה עבור כל אחד.
האם זה מקום אהוב עבור המתאמן שלכם? ועבורכם?
האם זה מקום חיצוני? אם כן – מה הוא מסמל?
איזה זכרונות קשורים למילה "ספריה"?
האם יש בבית ספריה?
מה האנרגיה של פינת הספרים בבית ילדותך ?
מה האנרגיה של פינת הספרים בביתך היום ?
בקשו מהמתאמן לצלם את פינת הספריה (או מדף הספרים, או המקום האהוב עליו לקריאה). מול הצילום דברו על האנרגיה של המקום הזה. לו יכלו החפצים / הספרים שבצילום לדבר – מה הם היו מספרים על המתאמן? על חייו? על התקשורת ביניהם?
פינה כזאת בבית 'ראתה' הרבה אירועים… הדיבור החיצוני, דרך עיני החפצים, מאפשרת ניתוק מדרך החשיבה הרגילה, הרחבה ושינוי של נקודות המבט הרפלקסיביות.
חיה'לה הנהדרת – תודה רבה על המקום שנתת לי במקום שלך.
חיכיתי לפוסט הזה, והוא לא איכזב.
אני אוהבת חנויות ספרים, אוהבת ספריות וכמובן – את הספרים עצמם.
הפוסט שלך גרם לי להעלות המון זכרונות שקשורים לספרים. את חלקם כבר שכחתי מזמן, ופתאום הם צצו.
גם לי יש פינה חמה בלב לספריות. ואני בכנות יכולה להגיד שספרים הם מהות חיי. בעצם, אולי זאת הכרזה גדולה מידי, אבל לספרים יש מקום נכבד בחיי, עוד משחר ילדותי. דרך הספרים למדתי על העולם שמחוץ למשבצת הקטנה שהכרתי בעולם החרדי. כילדה אהבתי לקרוא גם הרבה ספרים על התקופה שלפני הקמת המדינה, על השנים הראשונות, על המלחמות, על ציונות. בעצם, על כל מה שלא לימדו אותנו בבית הספר. דרך הספרים למדתי לאהוב את הארץ, להעריך את התלאות וההקרבה של המתיישבים הראשונים ואלו שבאו אחריהם. מהספרים קיבלתי את האומץ להיות ילדה חרדית יחידה (בכיתה ה') שהשתתפה בתהלוכת יום הזכרון ובטקס בבית העלמין הצבאי. הייתי גם הילדה היחידה לא פעם (חרדית או בכלל ) שהגיעה לערב "סיפורים" של משחררי צפת. וזה מתאר רק על קצה המזלג מהם ספרים עבורי. אוויר לנשימה, אם אצטרך לבחור רק צמד מילים.
אהבתי מאוד את הפוסט שלך ואת התרגיל. לא הלכתי לצלם את הספרייה בבית, אבל הלכתי להסתכל עליה, והגעתי לתובנות מענייניות ביחס לשאלות המכוונות שלך. תודה.
ליאן, כמה אומץ מגיע מהחיבור שלך לספרים! כמה מרגש.
גדלתי ביד אליהו, דרום תל אביב.
ברחוב לה גרדיה פינת גליפולי ספריה עירונית היתה ממוקמת באחת מדירות הקרקע של הבנין. קיבלתי 2 ספרים בכל פעם, עטופים בניילון (עד עכשיו, בספריות העירוניות, עוטפים את הספרים באותו האופן ) . את הספר כבר הייתי מתחילה לקרוא בדלת הספריה ואיכשהו מגיעה הביתה אחרי שחציתי כביש, לא ברור בדיוק איך. הייתי די בתחילת קריאה, הספרים היו עם ניקוד אני זוכרת, והספרנית ביד רמה היתה מאשרת (או שלא) את הספרים שבחרתי. איזה אושר. הייתי יכולה לכתוב פוסט שלם על ספריות וספרים שעד היום גודשים את המדפים אצלנו בבית ותמיד כמה ספרים שהבאתי מהספריה או קניתי במבצע מונחים בערימה גבוהה ליד המיטה שלי. עדיין אושר. תודה על הפוסט, יקרות.
אחת חוזרת לספר עם תאריך החזרה והשניה נשארת בכרטסת הספרים המושאלים מאחורי שולחנה….
וואוו איזה עולם עתיק.
אוההה ספריות…. ואוההה העולם הישן בכלל…. פוסט עם ריח של ספרים ישנים, אחד מריחות הילדות האהובים עלי. בבית של סבא וסבתא שלי בקיבוץ היתה ספריה של ספרים עתיקים שסבא שלי הביא איתו מאיטליה. ה״חדר״ שלהם בקיבוץ היה אפלולי ועטוף בריח הספרים המתקתק-מעושן. תודה שנכנסת לשגרת היומיום שלי עם עולם גדול ואהוב כל כך.
לצערי, כילדה, היה לי מאוד קשה לקרוא.
יש ספר אחד בלבד שחרות על ליבי, "שרה גיבורת ניל"י" – שכל כך התאמצתי לקרוא, וסיימתי אותו בגיל 22.
הספר הראשון שקראתי במלואו "מלחמה ושלום", בגיל 21, שהחלטתי, לבד, ללמוד לקרוא.
סיפריות, היו חלום ילדות, שהתגשם רק בגיל מאוחר יותר.
היום אין קיר/ מדף/שולחן/ ספה בבית שלא מונח עליו ספר. לשמחתי 3 ילדי תולעי ספרים מובחרים.
מלחמה ושלום ?!?!? וואוו, זה אתגר שאני לא ניסיתי אפילו להתקרב אליו.
את מכירה את הסצנה הנפלאה ב"היפה והחיה", כשבל נכנסת לספרייה בארמון של החיה, ונפעמת למראה האוצר? הייתי מתה להיקלע לאוצר כזה.
כילדה קראתי המון ספרים. כמבוגרת אני קוראת המון בלוגים וניוזלטרים (וכותבת עליהם פוסטים ארוכים מיני ים… ).