ערפו את ראשו של בוב!
לא משתלם לפתוח את הפה. העיתונאי הוותיק בוב וודוורד חשף בראיון לסי-אן-אן כי בכיר בבית הלבן איים עליו כי "יצטער" על שחשף מידע שאינו נוח לממשל אובמה. וודוורד היא אחד מצמד העיתונאים של ה"וושינגטון פוסט" שחשפו את פרשת ווטרגייט והביאו לנפילתו של הנשיא ניקסון, ואיומים אינם חדשים לו. עתה הוא עתיד לחוות תחושה חדשה: התמודדות עם נשיא שהעיתונות אינה שונאת אלא דווקא משתטחת לרגליו בהערצה.
ראשיתה של הפרשה ביום ו' (23.2.2013), כאשר וודוורד כתב מאמר ב"וושינגטון פוסט" בו חשף כי יוזמת הקיצוץ הרוחבי העיוור (sequester) באה מן הבית הלבן ולא מן הרפובליקנים בקונגרס. וודוורד, שכתב ספר רחב יריעה על דיוני תקרת החוב בקיץ 2011, גילה כי הקיצוץ הרוחבי היה רעיונם של ראש הצוות הלבן ג'ק לואו (שהוא עתה שר האוצר העתידי של ארצות־הברית) ושל רוב נייבורס, ראש צוות קשרי קונגרס של הבית הלבן.
היזמה אושרה על־ידי אובמה והתקבלה על דעת הארי רייד, יו"ר סיעת הרוב הדמוקרטית בסנאט ועל־דעת הרוב הרפובליקני בקונגרס כאמצעי הרגעה והתראה. ההסכמה העניקה לאובמה את מה שרצה אותה עת: שחרור של 18 חודשים מהדיונים על תקרת החוב, כך שהנושא לא ישוב ויעלה לפני הבחירות בנובמבר 2012—והעניקה לרפובליקנים את ההבטחה כי כשנושא הקיצוץ ישוב ויעלה, הוא לא ייכרך בהעלאת מסים. איום הקיצוץ הרוחבי היה אמור להבהיל את שני הצדדים אל שולחן המשא ומתן כדי לדון בתמהיל קיצוצים נבון יותר, שיכלול קיצוצים גם בתכניות הממשל, וגם בהטבות הפדרליות.
מרגע שתקרת החוב הובטחה השתנתה נקודת המבט של הבית הלבן. כבר בעימות הנשיאותי השני עם מיט רומני טען אובמה כי "הקיצוץ הרוחבי לא היה רעיון שלנו." אחרי הבחירות התעצמו הקולות מן הבית הלבן הקוראים לביטול הקיצוץ הרוחבי. תקוותם הראשונית של הדמוקרטים הייתה כי הרפובליקנים ירתעו מאפשרות של קיצוץ בהוצאות הביטחון ולכן ייעתרו לרעיון של העלאת מסים כחלופה לקיצוץ. משתקווה זו נכזבה יצא אובמה למסע נאומים בו הציג את הקיצוץ כגישת "הקצבים" לתקציב ואירוע יום הדין לכלכלה האמריקנית. ג'ק לואו, מצידו, טען עתה כי הבית הלבן "נאלץ להסכים לאפשרות הקיצוץ כי הרפובליקנים לא היו מוכנים לדון בהעלאת מסים."
וודוורד קלקל את כל הסיפור. לא רק שחשף כי הבית הלבן היה בעצם יוזם רעיון הקיצוץ, הוא טען כי כריכת העלאת המסים בקיצוץ הוא רעיון "הגיוני... ומשכנע" של אובמה—אך הבהיר כי לא זו הייתה העסקה עליה חתם עם הרפובליקנים. בניסיונו להציג את הדברים אחרת הוא בעצם "מזיז את קורות השער"—מונח מתחום הפוטבול האמריקני שכוונתו, משנה את חוקי המשחק—לנוחותו עתה.
אני מתנצל שהרמתי את הקול בשיחה שלנו היום. טעות שלי.... אני מאמין באמת שאתה צריך לחשוב מחדש על ההערה שלך לגבי האמירה שהתביעה של הנשיא [להכליל בעסקת הקיצוץ גם] רווחים היא הזזה של קורות השער. אני יודע שאתה אולי לא תאמין לזה, אבל כידיד, אני חושב שאתה תתחרט שהעלית את הטענה הזו.... אני לא מתכוון להתווכח ולהתווכח על [מה שכללה עסקת הקיצוץ]. רק עצה כנה. זו ההחלטה שלך, כמובן.
וודוורד הסביר לפוליטיקו כי עם כל ניסיונו, הוא לא ממש מתרגש מאמירה כזו, אבל סבור כי עיתונאי צעיר עם ניסיון פחות עשוי להתרשם ממנה יותר. "לא זו הדרך לפעול," הוא הוסיף. וודוורד עוד החמיר את המצב בהערתו על טענתו של אובמה כי הקיצוץ הרוחבי (בשיעור של 3.8 אחוז מהתקציב) ימנע שמירה על בטחון המדינה ותפקוד בשדה הקרב. טיעון כזה הוא "טירוף שלא ראיתי הרבה זמן," אמר וודוורד.
וודוורד התייחס כאן בדבריו להופעותיו של אובמה שהזהיר מפני העתיד להתרחש אם יצא הקיצוץ הרוחבי לפועל, להכרזה של הפנטגון כי נושאת המטוסים הארי טרומן לא תצא למפרץ הפרסי בגלל חוסר בתקציב. הקיצוץ, ולהכרזות של אובמה, אל מול כבאים ושוטרים שהועלו אל הבמה, כי הקיצוץ "יסכן את המוכנות הצבאית שלנו. הוא יקטע השקעות יוצרות-משרות בחינוך, באנרגיה וברפואה... כוחות החירום, כמו אלו הנמצאים כאן היום, היכולת שלהם לסייע לקהילות ולהתאושש מהאסונות תפגע... פטרולים בגבולות יקוצצו. סוכני אף-בי-איי יוצאו לחופשה כפויה. תובעים פדרליים יצטרכו לגור תיקים ולתת לפושעים לצאת לחופשי."
התנהגות כזו מוכרת לכל ישראלי ממצבים בהם מרחף איום של קיצוץ על תקציב הביטחון. לפתע, מתברר מדיווחי משרד הביטחון, הקיצוץ לא יגע בשפע המשרות המיותרות בצה"ל, אלא דווקא בכוחות הלוחמים ובמערכות נשק המגן החיוניות. ג'וזף קרל, כתב וושינגטון טיימס, מכנה זאת "שעת החובבים" ונזכר בדיוני התקציב במחוז הנסיך וויליאם, כאשר היה כתב מתחיל: המורים, האיגודים ושות' היו מאימים בקיצוץ של התכניות לחינוך מיוחד, בשחרור חולי נפש בלי טיפול, בהותרת נכים מופקרים לנפשם, וכו' וביום הדיון על התקציב היו גודשים את אולם הדיונים באלו שיופקרו לנפשם אם התקציב לא יוגדל.
חשיפת האמירה הבעייתית של ספרלינג ("אתה צריך לחשוב מחדש על ההערה שלך... אתה תתחרט שהעלית את הטענה הזו") עוררה סערה וחשפה את וודוורד בחזית. @עורך TPM גרס כי "וודוורד טועה לחלוטין." אנדרו סאליבן הליברלי ב"הדיש" טען כי וודוורד הוא "שקרן מוכח" וביאר כי וודוורד אמנם צודק עובדתית ("כן, הרעיון של הקיצוץ הרוחבי מקורו בג'ק לואו בממשל אובמה") אך הטיעון שהוא מאוים מוכיח כי הוא שקרן. ג'ונת'ן צ'יאט במגזין ניו־יורק רמז שוודוורד איבד את צלילות דעתו. אמנם העובדות על צידו של וודוורד ("אובמה אכן מזיז את קורות השער במובן שהוא מנסה לשנות את תנאי הקיצוץ הרוחבי האוטומטי") אבל הטיעון שהיה כאן "איום" (טיעון שוודוורד לא העלה ישירות) מעידה על שיבוש אצל וודוורד. למותר לציין כי כבשים צייתניות כמו "האפינגטון פוסט" או "הניו רפבליק" הצטרפו לקולות הפעייה.
הדיון בשאלת האיום והניסיונות להטיל ספק בשפיותו או באמינותו מצד שכירי חרב מרצון כמו סאליבן מחטיאים את העניין המרכזי. ראשית, כמובן שהיה כאן איום. כל מי שהיה עיתונאי או כתב משהו שמסכן בעל כוח יודע שאיומים מושמעים תדירות. לעתים קרובות, כפי שמציין העיתונאי לני דייוויס (ראו הסרט בהמשך) האיומים באים בדמות צעקות או ניסיון ללחוץ על העורך ושלילת 'הטבות' כמו קבלת תגובה, שיחות רקע, הזמנה למסיבות עיתונאים, ודומיהם. כל ממשל בכל מדינה בעולם עושה דברים כאלו כדי להבטיח שהעיתונאים יהיו צייתניים ולא ישאלו שאלות קשות. גם צעקות, איומים, קללות והטרדות מצד פוליטיקאים נסבלות על־ידי עיתונאים הזקוקים למקורות. כך העסק הזה עובד.
גם הדיון בעיתונות החנפנית שסביב אובמה והתגובה ההיסטרית של העיתונאים ושל הבית הלבן לעיתונאי שאינו נצמד לקו הרשמי—דיון מעניין כשלעצמו—אינו הסיפור. עיקר הסיפור הוא האופן בו החיים בבועת המציאות המדומה הובילו את אובמה ואת הבית הלבן לשגיאה חמורה בדיון על הקיצוץ הרוחבי.
ממשל אובמה יצא משתי הנחות. הראשונה הייתה כי הקיצוץ הרוחבי יעביר חלחלה בגוו של הציבור האמריקני. השנייה, ובתלות בראשונה, הייתה כי ניתן יהיה לייחס את האשמה בקיצוץ לרפובליקנים. הבעתה הכללית מהקיצוץ, הונח, תביא לכך שהרפובליקנים ידחקו לפינה ויאלצו להמירו באופן מלא או חלקי בהעלאת מסים; ואם לא יעשו כן, כי אז יונחו יסודות איתנים לקרקור המצודה הרפובליקנית בבית הנבחרים בשנת 2014. בחירות הביניים אז יביאו לנפילת חברי קונגרס רפובליקנים לטובת הדמוקרטים, מה שיקנה לאובמה רוב בשני בתי הקונגרס ויאפשר לו לקדם את תכניותיו.
הנחת האימה הראשונה לא התממשה. הבנה כי הקיצוץ אינו כה דרמטי כפי שסברו תחילה, התחושה כי קיצוץ כזה או אחר הוא הכרחי, הובילו את הציבור לעמדה שלא עלתה בקנה אחד עם שאיפות ממשל אובמה. בסקר של אן-בי-סי ו־וול-סטריט ג'ורנל# קבעו המשיבים כי הקיצוץ האוטומטי הוא "רעיון רע," אך רובם סברו כי אין ברירה וכי יש הכרח ביישום הקיצוץ הנוכחי (14 אחוז) או בקיצוץ גדול ממנו (39 אחוז). רק 37 אחוז סברו כי יש צורך בפחות קיצוצים. בתשובה לשאלה אחרת קבעו 46 אחוז כי זו העת ל"צעדים דרמטיים" להפחתת הגירעון. סקר של פוקס הצביע על תוצאות דומות: רוב הציבור האמריקני אינו מתלהב מהקיצוץ הרוחבי, אך מקבל אותו כהכרחי נוכח הקושי להגיע להסכמות על קיצוץ נרחב אחר.
וכך נפלה גם ההנחה השנייה: בהיעדר דעת קהל לוחצת ובהיעדר בהלה, לא נרתעו הרפובליקנים מרעיון הקיצוץ הרוחבי. חלק מהם אף סברו כי במצב בו אין דרך להגיע לשולחן הדיונים או להסכמה עם הנשיא, עדיף לתת לקיצוץ הרוחבי להיכנס לתוקף.
הכישלון של אובמה כאן נובע מהאופן בו הוא מנהל את נשיאותו. קווי המתאר הכלליים הותוו בשנתיים האחרונות: בהיעדר רוב בשני בתי הקונגרס שיאפשר לו לנקוט צעדים משמעותיים באופן חד־צדדי, אובמה חותר להגיע להסדרים ולחולל שינויים לא מתוך הסכמות או משא ומתן אלא על־בסיס לחץ פופוליסטי ופנייה ישירות אל הציבור. "הבעיה," כפי שהוא מנסח זאת בעצמו, היא "שאני לא הקיסר של ארצות הברית אלא [רק] הנשיא של ארצות הברית." לסברתו, אין כל טעם בדיון בנושא כלשהו—מטרתו היא להציג את הרפובליקנים ככלי ריק, ליישם סמכויות ביצועיות (החלק הקיסרי שבתפקידו) ופשוט לקוות להצלחה בבחירות בשנה הבאה.
1 משעשע, בהקשר זה, לקרוא את פעיות אנשי צוות הבית הלבן בעבר ובהווה, בניסיון ללגלג על וודוורד. ראו כאן.
או שמנסה לשקר את כולם.
בכל אופן, להקת המעודדות בבלוגים של ממשל אובמה בבלוגוספירה מגעילה אותי ומזכירה במובנים מסוימים את ישראל היום ואולי את פראבדה.
בעוד הוא מעדיף בעיקרלהתבכיין, "הרפובליקנים משמיצים אותי", ומשמיץ אותם בלי חשבון, בצורה מאוד לא מקובלת.
גם הופעתה של מישל אובמה בטקס האוסקר היתה גרמה לי לאי-נוחות.
ספר חדש ושווה, ומומלץ בייחוד לבעל הבלוג.
עכשיו אורי, אני יודע שיש לך איזה קטע להתעקש שלא להבין מה הכוונה בדרישות הלימות ההון של הבנקים. כמה שלא ניסינו להסביר -אתה מתעקש על דברים מאד מאד משונים שכתבת בספר שהבנקים צריכים להחזיק את ההון שלהם באג"ח ממשלתיות (זה לגמרי לא נכון. למעשה, זה פשוט חסר משמעות קוהורנטית) וכל מיני דברים כאלה. אז - הזדמנות! הספר הזה מבהיר את העניין לגמרי. פשוט. קריא. תענוג.
אגב, שאול, מה אתה חושב על הספר 'מחיר אי השיוויון' של שטייגליץ?
לדעתי, למקות שאת חלק מן הביקורת שלו אפילו ימנים יוכלו לקבל, הוא עצמו לוקה לדעתי באובר-אידאולוגיה. כלומר, הטיעון שלפיו אי שיוויון פוגע בצמיחה נראה לי מופרך לחלוטין. גם השימוש שלו בסקנדינביה בעייתי. שוודיה, לדוגמא, צמחה מ1970 ועד 1996 בחצי מהצמיחה פר קפיטה במדינות הOECD (וגם פחות משמעותית מהאיחוד האירופי). רק שהתחילו לערוך שם כל מיני שינוים במדיניות (שגם הגדילו את אי השיוויון במידה מסוימת) שוודיה החלה לצמוח בקצב של המערב.
לא מת על הטורים שלו בעתונות.
בהמשך לדברי שאול, הנה הרצאה של אדמתי (יש שם MP3 שאפשר להוריד או לשמוע בדפדפן. לא שמעתי). יש שם גם הפנייה למאמר שלה ושל הלוויג (ועוד שניים) שעשוי להיות מעניין (כאן). לקריאה קלה, יש גם מאמר ב"כלכליסט" (מאמר ארוך, אבל קל קריאה).
שאול - ואני חושב שאתה הוא זה שמתעקש. לא נפתור את זה כאן, שכן דומני שאתה סבור שהבעיה העיקרית היא בלבול בין יחס רזרבה להלימות הון, אבל בתמצית: הון הליבה רובד 1 של הבנקים הוא, בעיקרון, כסף מזומן וההון העצמי - אבל היקף הון הליבה הנדרש נגזר מאיכות ההלוואות (כלומר, רמת הסיכון לאי-פירעון המיוחסת להלוואות מסוגים שונים) ומאיכות הנכסים (כלומר, רמת הסיכון לאי-פירעון המיוחסת לנכסים).
וכך אומרת אדמתי, בכתבה ב"כלכליסט" (הדגשתי את החלק שהוא הציטוט): באירופה, למשל, הוחלט שעבור בנקים אירופיים כל חוב של מדינה באיחוד נחשב לחסר סיכון ושקול למזומן. התוצאה, אומרת אדמתי, היא ש"גם החוב של יוון, שבשווקים נחשב למסוכן כל כך שהוא נסחר בריבית של 20%, נחשב בטוח לחלוטין. ניסוח התקנות היה תהליך יותר מדי פוליטי ופחות מדי מדעי. השאלה היא רק אם יעשו בזל 4 לפני או אחרי המשבר הבא."
כלומר, אדמתי מצביעה על־כך שנכסים והלוואות באיכות מסוימת זכו לשלט של נכסים וחוב באיכות גבוהה.
כמובן שאסף צימרינג צודק (דומני שמאמרו ב"העין השביעית" כיכב בדיון הקודם) בטיעון שאין ממש בסברה הרווחת ש"שדרישת הון גבוהה תקשה על מתן אשראי." כמובן שדרישות גבוהות לא יפגעו באשראי, אבל יש צדק עקמומי בטענת העיתונאים המצוטטים במאמר במובן זה שדרישות גבוהות יפגעו במתן אשראי גרוע. אם מדרגים הלוואות מסוג מסוים ברמת סיכון גבוהה יותר, הבנק נדרש להון ליבה גבוה יותר כנגדן.
צימרינג צודק בהבחינו בין דרישות הרזרבה (סכום הכסף במזומן ובשווה מזומן כנגד סך כל ההלוואות) והלימות ההון, אבל מפריז באומרו כי ל"יחס הלימות ההון... [אין] שום קשר לכמות הכסף שהבנק יחזיק בכספת." אדמתי מדגישה שזה לא נכון, להבנתי.
בבנק הפועלים, בדו"ח השנתי לשנת 2011 מבהירים (עמ' 162 ואילך) כי הלימות ההון היא "יחס הון לרכיבי סיכון" ומציגים את ההון רובד 1, שהוא הון המניות וכסף מזומן (עודפים) ומסבירים את מדידת חשיפות הסיכון ודרישות ההון המשקללת את הסיכון של סוגי חשיפה שונים. בעמ' 167 הם מסבירים כי "חשיפת האשראי לריבונות, המהווה כ-14 אחוז מחשיפת האשראי ברוטו של הבנק, כוללת בעיקרה פיקדונות בבנקים מרכזיים בישראל ובארצות הברית והשקעה באגרות חוב שהונפקו על-ידי ממשלת ישראל וממשלת ארצות הברית." המשמעות העיקרית של הנכסים/הלוואות מסוג זה הוא שהם לא נחשבים רכיבי סיכון ולכן אינם מחייבים שינוי בהון רובד 1. לדוגמה, לבנק הפועלים חשיפת סיכון אשראי של 73.6 מיליארד שקל להלוואות ואג"ח ריבונויות, וכלל דרישות ההון לגביהם הוא 154 מיליון שקל (בערך שקל אחד על כל 480 שקל; וגם זה רק בגלל חובות ריבונויות בסיכון גבוה, היינו, לא ישראל וארה"ב) ואילו בחובות תאגידים חשיפת סיכון האשראי היא 167.7 מיליארד שקל ודרישת ההון היא 11.4 מיליארד שקל (שקל אחד על כל 15 שקל). בנדל"ן מסחרי היחס הוא 1:17 ובהלוואות לדיור 1:23.
אם התעקשתי שלא לצורך - איתך הסליחה. עכשיו ברור לי שהכל ברור לכולם. על הכיפאק.