בפסטיבל המשוררים בירושלים, באוקטובר האחרון, כשעלתה המשוררת סירקה טורקה לבמה, הוקרנה מאחוריה שקופית של כלב שחור, מסוג זאב כמדומה. היא הפנתה כתף אל הקהל הרב שגדש את האולם, הסתובבה אל התמונה ואמרה: "זה היה הכלב שלי. הוא מת ב-24 ביולי", והוסיפה: "יש לי כבר כלב חדש".
אותה התרחקות מכמירת לב מחברת בני-האדם אל עולם פנימי מיוסר ואל מגע עם סוסים, עצים ש"אי-אפשר לא להעריץ אותם", אבנים ובעיקר כלבים, שהם "לביבות הלב, חמימים ומזינים", מתועדת לאורך שירתה של טורקה, ושיאה בתמונה של מטמורפוזה: "אני שוכבת על הרצפה./ הכלב מלקק את פני הכואבות./ חיה מלקקת כאן פני חיה" (עמ' 250).
"אינני אדם, אני חיה", כותבת טורקה, ומתארת את עצמה ככזו שוב ושוב: "אני זאב אפור (...) הרוח באה ונושבת הישר / לתוך פרוותי המקורזלת" (עמ' 314); "עיני, הן עיני זאב-הבר,/ זאב-הפרא, כלב-הערבות" (עמ' 318); "אפילו לבכות אינני יודעת:/ כזאת חיה אני" (עמ' 208).
אף שהמשוררת מעידה כי הדרך בינה לבין האנשים סביבה חסומה, החייתיות אינה תוצאה של קשרי האכזב עם בני האדם, אלא מהות מולדת: "כשאמא ילדה אותי, את הנמר/ שהטירוף גר בראשו,/ את חזיר-הבר הפראי כל כך, את הברדלס המהיר מהרוח (...) נולדתי/ ואמרתי מיד: אני חיה" (עמ' 223). בהיותה נמר וברדלס, ואחות הלטאה ובת-דודו של העכביש (עמ' 202), מה שפועם בשירתה אינו התופעה הנפוצה למדי הקרויה "אהבת הטבע": המשוררת עצמה היא חלק מן הטבע, פריט נוסף בקרב החי והצומח והדומם. בעולמה, הניסיון לדבר אל דג אינו נואל יותר מהתקווה לתקשר עם אנשים; בשיר אהבה לעץ יש התרפקות על "פני הזקן השבירות שלו" ועל "חום לבו" (עמ' 87), ואלגיות מוקדשות לא רק לסוסה אוילי ולכלב יולי, אלא גם לאוגר.
גם הפרישה מבני האדם בשירת טורקה אינה בדיוק "תהליך" המעמיק והולך: כבר בשיר המוקדם "אף פעם אינני עונה למכתבים", משנת 1979, פוסקת המשוררת כי המאמץ להתחבר אל האנשים הוא "רק בזבוז אנרגיה", ובוחרת להיות משק חברתי אוטרקי: "אינני מתאמצת, אני מערכת-שמש מוחלטת, אינני/ תלויה בשום דבר" (עמ' 113); והיא קובעת: "אפשר לנסוע/ רק בתוך העצמיות" (עמ' 114).
הפואטיקה הייחודית של טורקה אף היא מסע בתוך העצמיות של מי שמקבלת את המוסיקה שלה "מהשלוליות הקפואות של הסמטאות הצדדיות", ולפיכך אינה רוחשת כבוד או מחויבות לחוברות התווים הסדורות, הברורות, של הדרך הראשית: כתיבתה סוררת, מתנהלת בדינמיות גחמנית, ורצופה בדימויים בלתי-צפויים ("שתקתי לי שם חרש-חרש כמו מכון המחקר ביוסטון,/ שעורכים בו תחרויות ריצה נגד הגרורות", עמ' 145), ובמעברים אסוציאטיביים המחייבים את הקוראים למרדף קצר נשימה ("אני עפה,/ לא רק מנתרת כמו כמה/ גורואים למנהל עסקים./ בחנות הספרים ניפנף הגבר את סמרטוטיו וצעק", עמ' 148). האסופה "עמוק בלב היער" היא מבחר נרחב מתריסר ספריה של טורקה, בתרגומו היפה והמוקפד של רמי סערי, שהוסיף הערות רבות. חלקן מאירות עיניים, וחלקן מתאפיינות בדידקטיות-יתר (רוב הקוראים כבר יודעים מן הסתם כי מוצרט היה "מגדולי המלחינים של מוסיקה קלאסית" וליאונרדו דה-וינצ'י "גאון איטלקי בן תקופת הרנסנס").
ריחוקה הנורדי של המשוררת מובלט בכותרת האנתולוגיה ובציור המושלג שעל העטיפה, והוא נוכח לכל אורך הספר בחורף הפיני האפל והממושך, בעצים המתנודדים "באמצע הקרח", באש הבוערת באח ובעוד שפע חומרים זרים להוויה העברית; זרות שמתחזקת ביסודות קתוליים איתנים ("ישו לא יישבר, הצלב לא יישבר", עמ' 370) ובפניות אל המדונה ה"חביבה".
כמעט בעל כורחה איפוא נשאלת השאלה כיצד השירה הזאת, שלכאורה זרה לנו בכל נימיה, מצליחה להבקיע כה בחוזקה אל תודעה ש"ממלכות החורף" נעדרות ממנה כליל, ואל קוראת שלא היתה מבחינה בין עץ "חוזרר" ל"אדר" גם לו היו חייה תלויים בכך; כיצד היא יכולה, ממרחקיה, להיות "היקר והנחמה" גם "בחשכת חיינו" שלנו?
מבין התשובות האפשריות אני נוטה לזו: היסוד האוניברסלי בשירת טורקה, שהוא גם תשתיתה הרגשית ולב-לבה, הוא החוויה האנושית הבסיסית של הצער. טורקה היא הכוהנת הגדולה, הרב-אמנית, של הצער: פעמים נדירות בשירת המאה ה-20 טופל הרגש הזה בארסנל כל כך עשיר ונוקב.
הצער הוא חלק מהותי מעולמה, כמו עוד איבר בגופה, תו בפניה או חדר בביתה, והמעקב אחר גלגוליו בשירתה מרתק: הוא מים ("הכאב בא בגלים קטנים", עמ' 126) ואש ("הצער אינו כבה", עמ' 360); "אבן גדולה (...) באמצע לבי" (עמ' 308) ונפש חיה: "היגון מטאטא את פניו לרחוב (...) הצער אוכל באפלולית המסבאה" (עמ' 154).
הוא זעיר ועלוב ("לצערך המקומט/ יש די מקום בכיסך", עמ' 35) וגם עצום ואלים ("הולמת בי מועקה בגודל דינוסאורוס", עמ' 119); אבל הוא גם מחסה פרדוקסלי ("סבלך הוא (...) ביתך האחד והיחיד בעולם הזה", עמ' 356), ידיד קרוב ("הסבל אוחז בידי", עמ' 119) ומזון ("לחם הצער (...) המלא והשלם", עמ' 212) - מוכר כל כך עד שניתן לישון לצדו "בביטחון, כתינוק רגוע/ לצד ידה של אמא" (שם). הוא נפרש מהטאוטולוגיה "הכאב הוא מה שהוא" (עמ' 198) ועד ביטול הגבולות, עד שהמשוררת אינה אלא כאבה: "אני עצמי הצער, ראשיתו וסופו" (עמ' 80).
אכן, אני עייפה, זקנה ממש כמו אלף שנים, אבל מעולם לא הייתי כה מוכנה להיאבק כמו שאני מוכנה עכשיו. בלבי נוצה או שן טורפת. מוכנה ללטף או להכות. בלי להסס, מהר. לבד ועכשיו.