״אני בוגרת המדרשה בית ברל, כשהיא עוד הייתה ברמת השרון. גרה בכפר סבא, הסטודיו בתל אביב (בחנות אביזרי האופנה…). הצגתי בהמון תערוכת יחיד ותערוכות קבוצתיות, אבל בשנים האחרונות החלטתי להיות יותר ממוקדת. במקביל אני עובדת במוזיאון פתח תקווה כמנהלת מחלקת החינוך״.
״תמיד הרגשתי באופן עמוק שאני צריכה לעבוד קשה כדי שהתוצאה תהיה ראויה לתצוגה. אני יודעת שזה לא הכרח או תנאי לאמנות טובה, אבל משהו במנגנון הפנימי שלי אומר שאני צריכה לעבוד קשה כדי להשיג משהו בחיים בכלל, לא רק באמנות. חלק מזה בא לידי ביטוי גם באמנות שלי, ואני חושבת שזו אחת הסיבות שבגללה הרבה פעמים דיברו על עמלנות בקשר לעבודות שלי. זה לא במקרה: זה מתחיל בתפיסה שלי שגם אמנות צריכה להיות עבודה קשה.
״כשהייתי צעירה חשבתי שזה קצת עניין נשי, שכאשה אני תופסת את זה בגלל תת מודע קולקטיווי נשי כלשהו; שתורגלנו לחשוב באופן הזה. היום אני לא בטוחה בכלל, אבל זה עדין ׳אישיו׳. גם כשלקחתי בעבר צילום וחוררתי אותו או תפרתי אותו, זו תמיד הייתה מין עבודה מטורפת של ימים, שבועות, חודשים, לעבוד על משהו, והיה לי נורא קשה להציג משהו שלא עבר את ההתהליך הזה; משהו שהוא רק תהליך נטו. אבל זה לא אומר שאצל אחרים אני לא יכולה להעריך משהו כזה״.
״כשרויטל פנתה אלי בהתחלה לא הייתי משוכנעת שהמקום של סביבת העבודה שלי חייב להיות דווקא החנות. אפילו ניסיתי למצוא עוד אפשרויות, יש מפעל שעבדתי איתו והסתכלתי עליו, היו לי מחשבות לגבי זה. אבל אני חייבת להגיד שאני נורא מודה לה שהיא הכריחה אותי להיכנס לחנות של אבא שלי. היו שנים שעבדתי שם, שברחתי משם, און אנד אוף. זה לא מקום פשוט לעבוד בו יש אנשים, יש תקשורת, ומעבר להפרעות הקשב הרגילות, אני צריכה שקט. בסוף איכשהו נכנסתי לשם בידיעה שאני הולכת להכיר את המקום, לחקור אותו באמת. לא להשיג משהו מהצד של האמנות, אלא לבדוק מה זה המקום הזה, באופן נקי ופשוט.
״ניסיתי להסתכל איך הם עובדים, לעבוד מאחורי הדלפק, לנסות להבין את המקום יותר טוב. ואני חושבת שהמהלך הזה עשה איתי – ובאיזשהו אופן גם עם המשפחה שלי – חסד מסוים. הוא גרם לי להבין דברים שלא הבנתי קודם, לבוא בצורה יותר צנועה, להפנים את הערך של עבודה יומיומית קשה של אנשים שבאמת צריכים להרוויח את לחמם. זה ש׳נאלצתי׳ להיכנס למקום העבודה הזה ולהבין אותו בלי לחשוב על שיקולים תועלתניים כלשהם, לפחות בשנה הראשונה, בלי לחשוב על המקום שלי כאמנית, לחשוב יותר נקי על הדבר הזה, זה באמת גרם לי להבין משהו משמעותי ועמוק יותר על החנות ועל האנשים שמנהלים אותה, ועל המשפחה שלי.
״יש מתח ביני לבינם. הם מפרגנים אבל הם לא הבינו משהו מהותי לאורך זמן מה אני עושה שם, כמו שאח שלי אומר ׳את לא תמכרי כלום׳. זה לא ברור להם. ועכשיו אני מרגישה שמשהו התבהר לי בקשר אליהם ולמקום הזה. כשהייתי קטנה קצת התביישתי בזהף ופתאום אני נורא אוהבת את המקום, את הדינמיקות, את העניין הזה של ׳מכירה׳. פתאום כשאני הולכת לפתוח סניף שלהם בתערוכה, אני רואה במה זה כרוך. מסתבר שזה עבודה קשה מאד לפתוח חנות: אתה מחוייב לכל כך הרבה דברים, יש לקוח בצד השני, אתה צריך לספק משהו, לגרום לו להיות מרוצה״.
״בגלל התהליך הארוך של ההכנות לתערוכה גם אצלי כל המהלך נבנה לאט. ידעתי כל הזמן שאני רוצה לעשות סרט, שיהיה אירוע מפואר בחנות, אבל מכיוון שזו חנות קטנה וצפופה אז האירוע היה מצומצם. היו הרבה דברים שרציתי להכניס, היו לי רעיונות לפסלים – לקחת את כל הדברים שהם זורקים בחנות, שהם לא צריכים, לא משתמשים בהם, ולעשות מהם פסל ענק. היו המון רעיונות אבל אני מאד שמחה על הצמצום, וגם על ההחלטה שהתגבשה די מזמן לפתוח חנות.
״אני אוהבת את הקומה שאני מציגה בה, שהיא מינימליסטית, שיש במרכז את הקופסאות – מעין אנדרטת זיכרון, כותל קופסאות, מחווה לקופסאות העזובות האלו. ואני שמחה שהתערוכה כל הזמן חיה ונושמת, שתהיה דינמיקה, שדברים יקרו״.
״יש בתערוכה חיבור חזק בין כל האמנים שמייצר מתח ועניין, בעיקר בשינוי שהלנה עברה. הכח של שבירת כל הקירות והתחלה מחדש הוא מאד משמעותי. ואני מאד אוהבת שאין כמעט שום דבר שאפשר לקרוא לו עבודת אמנות. שהכל מתפרק בסוף. זה קסם שלא נשאר בשום צורה, חוץ מהחנות אולי, למרות שגם שם אני מוכרת ומפזרת.
״וגם היה לי חשוב שיהיה בתערוכה הומור (זה משהו דומננטי גם בעבודות קודמות שלי); שיעלה ויבחנו הקשר עם הקהל (במקרה הזה דרך החנות) ושאלות לגבי הערך של עבודת אמנות. לפני כמה זמן מישהו שאל אותי מה חשוב לי שיהיה בתערוכה, ואמרתי שברור שחשוב שתהיה מעניינת, מעוררת מחשבה אולי אפילו נוגעת ללב, אבל מהכל ישמח אותי אם היא תהיה גם מצחיקה.
״לפעמים אני מגיעה לתערוכת שהנושא שלה מאתגר, מעורר מחשבה, מנער אותך מהמקום שבו אתה נמצא, והעבודות מייצרות איזשהו קשר חזק ומשמעותי. שיש סינרגיה ביניהן. אני כל כך אוהבת אמנות, באמת, אני תמיד צוחקת על זה, כמו שאח שלי אומר בעבודת הווידאו שהוא רוצה להיות אמן, אז אני לועגת למקום הזה גם אצלי. אבל בפנים בפנים זה משהו מאד מאד חזק וגדול״.