הוראות חוק הגנת השכר התשי"ח-1958, קובעות כי לשכר שלא שולם עד ל"יום הקובע" יווספו פיצויי הלנת שכר בהתאם לשיעורים אשר נקבעו בסעיף 17 לחוק.
בעבר שללה ההלכה הפסוקה מצב כלכלי קשה כנסיבה המצדיקה הפחתת פיצויי הלנת שכר במסגרת סעיף 18 לחוק הגנת השכר.
כיום מכירים בתי הדין בקיומן של נסיבות בהן מצב כלכלי קשה יהווה נסיבה שלמעביד אין שליטה עליה, ולכן מצדיק הפחתת פיצויי הלנה.
בפני תביעה מאוחדת של 96 מעובדי הנתבעת לתשלום פיצויי הלנת שכר כדין בגין העיכוב בתשלום משכורותיהם לחודשים 7/03 עד 7/04. התביעה הוגשה בדיון מהיר והועברה להליך של דיון רגיל לבקשת הנתבעת. הנתבעת, מועצה דתית, טענה בכתב ההגנה כי איחורים בתשלום אם נגרמו, נבעו מגרעון כספי קשה אליו נקלעה כתוצאה מאי העברת מלוא התקציבים מהרשות המקומית, עירית רחובות, כמתחייב מאישור המשרד לענייני דתות. החמרה נוספת במצבה התזרימי והכלכלי נגרם, לטענתה, בעקבות החלטת ממשלת ישראל להפחית את תקציבי המועצות הדתיות. מששולמו משכורות התובעים במלואן אין לחייב בפיצויי הלנת שכר בגין עיכובים כתוצאה מנסיבה שלמעביד לא היתה שליטה עליה. משך ההליכים בתביעה התארך עקב בקשות שונות שהגישה הנתבעת לרבות בקשות דחיה. נסיון הפישור בתביעה לא צלח.
בהתאם לעמדת היועץ המשפטי לממשלה בשאלות שבמחלוקת, שנתקבלה לבקשת הנתבעת, מוטלת חובת תשלום השכר על המועצה בלבד כמעסיקת התובעים. נוכח השיבושים שנגרמו בתשלום שכרם בעקבות אי העברת כספים מעירית רחובות, על רקע משבר הרשויות המקומיות, התובעים אינם זכאים, לדעת היועץ המשפטי לממשלה לפיצויי הלנת שכר. השאלה העומדת לדיון איפוא, היא זכאותם של התובעים לפיצויי הלנת שכר בגין העיכוב בתשלום משכורות החודשים הרלבנטיים לתביעה בהתאם למועדי התשלום כמפורט בסיכומי התובעים, כפי שלא נסתר ע"י הנתבעת. אשר לאופן חישוב הפיצוי - בהעדר מסמכים רלבנטיים בענין השכר הקובע ניתנו החלטות לגילוי מסמכים ולניהול מו"מ לשם השגת הסכמה בסוגיה זו, החלטות אשר לא קוימו למצער, ע"י הצדדים. בנסיבות בהן אישרו התובעים תשלום מלוא סכומי הקרן, אפילו נזכרה בדיון מחלוקת בענין התקופה לזקיפת תשלומים מסויימים, לא מצאתי לנכון ולצודק לאפשר עיכוב נוסף בהליכים בתביעה.
בדיון במעמד הצדדים מיום 6.6.05 הצהירה ב"כ התובעים: "תשלומי הקרן שולמו לתובעים במלואם. עניינה של התביעה הוא בשלב זה בתשלום פיצויי הלנת שכר. התשלום ברובו בוצע באוקטובר 04'. לא צויין פירוט בענין החודשים בגינם שולם הסכום שהועבר".
מטעם התובעים העיד התובע רוכברגר יהושע, מנהל ועד העובדים, על עיכובים בתשלום השכר במשך ארבעה עד עשרה חדשים החל מחודש 1/03. הסכם על הצדדים לטענתו כי המועצה תשתמש בשיעור 80% מתקציבה לתשלום שכר עבודה אף על פי כן העדיפה המועצה לשלם לגורמים אחרים, ספקים ונותני שירותים, על פני עובדיה. למרות בקשת העובדים מראש המועצה לנהל עימם מו"מ לא נחתמה תוכנית הבראה.
"בית דין אזורי רשאי להפחית פיצויי הלנת שכר או לבטלו, אם נוכח כי שכר העבודה לא שולם במועדו בטעות כנה, או בגלל נסיבה שלמעביד לא היתה שליטה עליה או עקב חילוקי דיעות בדבר עצם החוב, שיש בהם ממש לדעת בית הדין האזורי, ובלבד שהסכום שלא היה שנוי במחלוקת שולם במועדו" (סעיף 18 לחוק).
מתוך העילות האמורות להפחתת פיצויי ההלנה, הרלבנטית לענייננו היא עילת "נסיבה שלמעביד לא היתה שליטה עליה".
"אין להעלות על הדעת שהמחוקק שבסעיף 17 לחוק הגנת השכר ביקש להרתיע מעביד מהלין את שכרו של העובד והטיל סנקציה חמורה על המלינים שכר, ראה לשחרר מעולו של הסעיף הנ"ל את כל המעבידים שמצבם הכלכלי אינו שפיר. לשונו של סעיף 17 ברורה... טיעוניה של המועצה, על פיו השכר לא שולם במועד ולא ממנה באים המשאבים לתשלום משכורות, לא יוכל להועיל לה. אין להעלות על הדעת מצב שעובדים, במשכורתם, יממנו את מעבידתם". (דב"ע מח/1-1 אגברייה אחמד טהה ואח' נ' עיריית אום אל פחם, עבודה ארצי כרך נא(1) 364).
"בעשותה שימוש בשיקול דעתה קבעה הפסיקה כי מצב כלכלי קשה אינו נימוק להפחתת פיצויי הלנה. הסיבה לכך היא שעל המעביד לתת עדיפות לתשלום שכרו של עובד וכן להבטחת מצבו הכספי של העובד לאחר פיטוריו. יש למנוע מצבים בהם מעבידים מעסיקים עובדים ביודעם שמצבם הכלכלי קשה והם לא יוכלו לעמוד בתשלומים לעובדים. יחד עם זה יש לבית הדין שיקול דעת ועליו להפעילו. אין בית הדין חותמת גומי. עליו להפעיל את שיקול דעתו בצורה מדודה. עליו לבחון את תום ליבו של המעביד והעובד, את הנסיבות האובייקטיביות ולתת משקל לתכליתו של החוק שקבע סנקציה דרקונית זו. שיקול הדעת אינו שרירותי" (הלכת "ג'וליה מימון"). ואכן בית הדין הארצי הפעיל את שיקול דעתו הן בפסיקת פיצויי הלנה והן בשאלת הפחתתם ובמידת ההפחתה.
ביה"ד הארצי לעבודה נדרש לאחרונה בפסיקתו למצב הכלכלי הקשה אליו נקלע השלטון המקומי בישראל, הגורמים להדרדרות התפקודית ברשויות והאמצעים שנקטה המדינה להבראתו והטעים כי אין להטיל על שכם העובדים את נטל המשבר התקציבי ותוצאותיו, תוך התחשבות בשוני הקיים בין המקורות התקציביים העומדים לרשותה של רשות מקומית לבין אלה העומדים לרשותה של מועצה דתית. כך קבע כי "המועצה הדתית, כמוה כמעסיק אחר באשר הוא, על אחת כמה וכמה מעסיק שהוא רשות ציבורית, חייבת בתשלום שכר עובדיה וגימלאיה במועדו, ואם הלינה שכרם צפויה המועצה הדתית לסנקציות שנקבעו בחוק הגנת השכר". עם זאת הובהר כי "אם נסתתמו מקורות הכנסתה של המועצה, הנעדרת מקורות עצמאיים, בדרך של עיכוב העברת הכספים כולם או מקצתם, מוצאת עצמה המועצה הדתית אל מול שוקת שבורה וריקה וקצרה ידה מלשלם שכר עובדיה וגמלאיה". (עע 637/05 עע 638/05 המועצה הדתית רחובות ואח' - נפתלי הלוי ואח', מיום 8.3.06). זאת בדומה לגוף סטטוטורי אחר אשר תקציבו ממומן מגופים ציבוריים, מועצת בתי העלמין בירושלים, שנקלעה למצוקה תקציבית בשל כך שגופים אחרים לא העבירו לה כספים. כל עוד הוזרמו למועצה התקציבים הנחוצים לפעולתה היא פעלה כראוי ומשעה שהופסקה הזרמתם נפסקה פעילותה, בשונה מעניינה של עירית לוד, לגביה נפסק כי מצוקתה נגרמה בשל ניהול כושל ובלתי אחראי, חוסר יעילות, בזבזנות, חריגות שכר ועוד. (עע 417/03 עמרם הרוש - מועצת בתי העלמין בירושלים, מיום 26.7.05). גם במקרה דנן עניין לנו בגוף סטטוטורי, אשר בשונה מרשויות מקומיות כל תקציבו ממומן מגופים ציבוריים אחרים ומשלו אין לו דבר. הנתבעת נקלעה למצוקה תקציבית בשל כך שגופים אחרים לא העבירו לה מלוא הכספים הנדרשים. פעילותה הושבתה מאונס בשלב מסויים בעקבות התפזרות המועצה והעדר גורמים המוסמכים לפעול מטעמה עד למינוי הממונה מטעם משרד ראש הממשלה. מהשלב האמור, נוצלו הכספים שהועברו לתשלום שכר העובדים והתובעים בכללם. טענת התובעים לפיה פעלה הנתבעת בסדר עדיפות שונה מהמוסכם בניהול כספיה, לא נסתרה בעדות ההגנה. טענות הנתבעת מנגד, לפיהן פעלה בנסיון להחלץ מהמשבר בהליכים משפטיים בעתירה לבג"צ, בפניה לממשלה ובתכנית הבראה שלא אושרה ע"י ההסתדרות, לא נסתרו. משחדלו לפעול הגורמים המוסמכים מטעם הנתבעת, נקלעה המועצה למציאות קרובה למצב של חדלות פרעון ופירוק תאגיד עסקי אשר לגביו קיימת בחוק הוראה הפוטרת מחיוב בפיצויי הלנה (סעיף 19 לחוק הגנת השכר). חרף העקרון המקובל, שמצב כלכלי קשה של רשות ציבורית אינו מצדיק המנעות מחיוב בפיצויי הלנה, מדובר בנסיבות מיוחדות שגרמו למצב הכלכלי הקשה, ליכולת המעסיק לפעול ולגייס כספים ולכלכל את צעדיו תוך שימת לב ראויה לשכרו המולן של העובד.
לאחר ששקלתי את מכלול הנסיבות, לאור ההלכות שנפסקו, הצורך להתחשב במצבו של המעסיק, גוף סטטוטורי מתוקצב ובלתי עצמאי, שנקלע לחדלות פרעון ותוצאות הטלת פיצויי ההלנה עליו ומשלא נטען כי הופסקה כליל הזרמת תקציבים ולא נסתרה הטענה בעניין העדפת תשלום חובות לספקים על ידי המועצה, מצד אחד, לעומת מצבו של העובד, זכותו המוקנית לתשלום שכר בעיתו והשפעת הלנות שכר חוזרות ונשנות במשך שנה, מהצד האחר, הגעתי למסקנה כי יש הצדקה להפחית באופן מידתי את פיצויי ההלנה המגיעים לתובעים זאת תוך אבחנה בין שתי תקופות: התקופה הראשונה, תקופת פעילותה של המועצה עד למועד פיזורה. התקופה השניה, ממועד פיזור המועצה, במהלכה נמנע ממנה לתפקד, עד למינוי הממונה מטעם משרד ראש הממשלה ושובה של הנתבעת לפעילות שוטפת.