העסקה להעברת השליטה במכתשים לכמצ’יינה מספקת דוגמה לקושי של החשבונאות לתת ביטוי להשפעה של מכשירים פיננסיים נפרדים כמכלול. כור, שמיישמת את גישת השליטה המשפטית, מטפלת באחזקתה ב-47% ממניות מכתשים כהשקעה בחברה כלולה, שיתרתה לתום הרבעון השלישי מגיעה ל-2.7 מיליארד שקל, למרות קיומה של שליטה אפקטיבית.
לפי העסקה, תרכוש כמצ’יינה, לפי שווי של 2.4 מיליארד דולר למכתשים, 53% ממניות מכתשים המוחזקות בידי הציבור, ו-7% מידי כור. במקביל תקבל כור מכמצ’יינה הלוואה בתנאי נון-ריקורס (Recourse-Non) בגובה של 960 מיליון דולר, שמייצגת את חלקה הנותר במכתשים (40%) לפי אותו תג מחיר. ההלוואה, לתקופה של 7 שנים תישא ריבית משתנה מבוססת ליבור, שתיצבר לאורך השנים הראשונות.
כור מדווחת כי במועד השלמת העסקה החזוי ברבעון השני או השלישי של 2011, היא צפויה לרשום רווח נקי בגין מכירת ה-7% – בגובה של כ-149 מיליון שקל. לעניין זה יש לזכור כי מטבע הפעילות של מכתשים הוא הדולר, בעוד מטבע הפעילות של כור הוא השקל. לכן בהתאם לכללי החשבונאות דוחה כור את הפרשי המטבע לקרן הונית (רווח כולל אחר) עד למועד המימוש.
לאור ירידת שער החליפין בשנים האחרונות, עומדת קרן ההון מהפרשי התרגום בדו”חות כור לתום הרבעון השלישי על יתרה שלילית (הפסד נדחה) של כ-324 מיליון שקל. הרווח מהמימוש מביא אפוא בחשבון גם הפשרה יחסית של קרן ההון בגובה של כ-49 מיליון שקל. כור תיהנה מכך שבחרה, בהתאם להקלה שניתנה במעבר ל-IFRS, “לאפס” לעודפים את יתרת קרן ההון השלילית, שהגיעה בתחילת 2007 ל-234 מיליון שקל – בעקבות הירידות החדות ב-2006.
גם לולא נקודת המוצא של כור, החשבונאות בדרך כלל אינה נותנת ביטוי לעסקות סינתטיות, כל עוד אין זהות משפטית מוחלטת. כך לדוגמה, הטיפול בהלוואה בריבית קבועה כנגד פיקדון בריבית משתנה לאותה תקופה, ללא זכות קיזוז משפטית ביניהם, אינו כמכשיר נגזר – שהוא עסקת החלפת ריבית (IRS).
עם זאת, כור תידרש כנראה להכיר מיידית ברווח בגובה השווי ההוגן של “הסוכריה” שטמונה בתנאי הנון-ריקורס של ההלוואה, שמותירים לה את האפשרות להעביר את המניות במקום מזומן. מבחינה כלכלית, הלוואת נון ריקורס היא מכשיר מעורב, שכולל מעבר להלוואה רגילה גם רכישת אופציית מכר (PUT). הסיבה לכך היא שה-IFRS דורשת למדוד מכשירים פיננסיים במועד ההכרה הראשונית בשווי הוגן, ולכן יהיה צורך להביא בחשבון את ערכה של אופציית המכר לצורך מדידת ההלוואה במועד קבלתה.
בהנחה שיתר תנאי ההלוואה הם מבוססי שוק, הרי שמדובר ברווח חשבונאי מיידי שמייצג תקבול עבור פרמיית שליטה בגין מכירת ה-7%, ומהווה כ-15% מתג המחיר – טווח הגבול העליון המקובל. לעומת זאת, בעת גיוס הלוואת נון-ריקורס לרכישת נדל”ן מניב מצד בלתי קשור לא יכול להיווצר רווח מיידי, מאחר שמדובר בעסקה שעומדת בפני עצמה ולא ב”סבסוד” של עסקה אחרת.
כמו כן, בהלוואות נון ריקורס לרכישת נדל”ן לא מתבצעת הפרדה של אופציית ה-PUT שמשובצת גם מאחר שבדרך כלל לא מדובר בהתחייבות פיננסית, וגם אם כן הרי שזו לא היתה עומדת בהגדרת נגזר: נכס הבסיס שלה אינו פיננסי (נדל”ן) וכן הוא קשור לצד לחוזה – הלווה.
אי ההפרדה הורגשה היטב בחלק מחברות הנדל”ן בעקבות המשבר, לאור ירידות הערך החדות בצד הנדל”ן להשקעה, ומנגד אי רישום הרווח הכלכלי כתוצאה מהגידול בשווי האופציה שאמור היה להקטין את יתרת ההלוואה.