לאחרונה סיכנתי את נפשי והחלטתי להצטרף כהורה מלווה להצגה, עם כיתתו של בני (הלומד בכיתה ג'). המאורע היה מאתגר בפני עצמו וכתמיד גרם לי להעריץ כל מורה באשר הוא, אבל לא על כך רציתי לספר.
בעודנו מחכים שההצגה תתחיל, פנתה אחת האימהות המלוות לבני ושאלה אם הוא מכיר את בנה מהחוג, דור (בני) חייך במבוכה ואמר שכן. היא ביקשה ממנו, ליד בנה שישב לצידה, שישחק עם בנה בהפסקות, כי אין לו הרבה חברים ודור לדעתה יכול להוות השפעה טובה. דור התכווץ קלות בכיסא, חייך במבוכה ומלמל "בסדר...".
אין לי ספק שהאמא הזו אוהבת את הילד שלה. אין לי ספק שהיא רק ניסתה לעזור לו, שכואב לה הלב על כך שאין לבנה חברים והיא מנסה לעשות עבורו את מה שהוא מתקשה לעשות עבור עצמו - לייצר חברים.
לצערי, בעיניי, היא בעצם עשתה את ההיפך הגמור. כשלילדים שלי כואב משהו, זה כואב גם לי: אם מישהו מעליב אותם, אני נעלבת, אם מישהו פוגע בהם מילולית או פיזית אני מגיעה לרמות כעס גבוהות לאין שיעור מאשר לו מישהו היה פוגע בי עצמי. אם הם מתוסכלים או לא מצליחים, גם אני שותפה לתחושות. אבל אני גם מאד מודעת לעובדה הפשוטה, שאני לא יכולה לחיות את חייהם במקומם.
לצערי אני לא יכולה לחסוך מהילדים שלי את תחושת העלבון בלהיות האחרון שנבחר לקבוצה בספורט או את כאב הלב אם מישהי תסרב לצאת איתם.
לא בכל מקום בו הם יפלו בחצר אני תמיד אוכל להיות שם כדי לתת להם יד ואם מישהו יצעק לעברם שהם מטומטמים או יאיים עליהם - סביר להניח שאני אשמע על כך רק בדיעבד.
אני לא יכולה לפתור להם את כל הבעיות, אבל אני כן יכולה, וזו בעיני מהות תפקידי כהורה - לתת להם את הכלים להתמודד בעצמם עם מצבים קשים בחיים ולספק להם את התמיכה שהם זקוקים לה לאורך הדרך.
אני יכולה לומר להם שאני מבינה את תסכולם, לספר להם על אירועים דומים שקרו לי ולחשוב ביחד איתם על אופציות להתמודדות.
אני גם יכולה לדבר עם המורה במקרה הצורך, לדאוג למורה פרטית אם קיים קושי בלימודים, לעודד, לשמח ובעיקר לומר להם כל הזמן שיש להם את היכולת להתמודד. שאני סומכת עליהם.
אם יש חבר שלא רוצה בקרבתם, אציע לנסות חבר אחר, להזמין אותו הביתה, להשקיע במיוחד בחבר חדש שבא כדי שירגיש בנוח לבוא שוב - אבל עדיין אני לא אייצר חבר לילד שלי, לא אעשה זאת מולו, לא אתרום להרגשה שלו שהוא כל כך לא יכול לבד ולכן אני חייבת לעשות זאת במקומו.
לדעתי, עם כל הכוונות הטובות, זה בדיוק מה שהאמא הזו עשתה. מבלי לומר זאת, היא בעצם שידרה לילד שלה שהוא לא מספיק טוב, שהוא צריך השפעה טובה ושמישהו יסדר עבורו את עניין החברים. שלא קיימת בו היכולת לעשות זאת לבד בכוחות עצמו.
אנחנו מאוד רוצים לסדר לילדים שלנו עולם מושלם. לצערנו, העולם אינו מושלם אז כדאי שננסה לצייד אותם להתמודדות איתו הכי טוב שאנחנו יכולים.