תאור העבודה: בחינת השאלה האם שאלת ההסכמה של המתלוננת מהווה חלק מיסודות העבירהף או שמא יסוד אי ההסכמה מהווה עבירה.
מטרת עבודה זו היא לבדוק את יסוד ההסכמה בעבירות מין- החוק והפסיקה.
האם כאשר קיימת הסכמה, הדבר מהווה פטור, צידוק או העדר עבירה כלל.
בלתי מושלמות, טעויות בפירוש התנהגות הקורבן ונושא השיקולים לעונש.
מפרשה אחרת, יש לה משמעות.
התבררו בבית המשפט, אם כי עדיין רב הסתום על הגלוי.
שהנערה לא מסכימה, ואם הביעה זאת הרי הם טעו בעובדות.
או השלילי למשפט" (ע"פ 862\80 מדינת ישראל נגד יעקב שבירו).
פטור, צידוק או העדר עבירה כלל.
80\862 מדינת ישראל נגד יעקב שבירו).
המקרה ה"כבד" ביותר הוא כמובן פירוש ההסכמה של הקורבן. האם הוא צריך לומר בפה מלא? האם אמירת אגב יש לקחתה בחשבון וכד'.
אילו היה מצב לאמיתו כפי שהניח". באשר לסבירות הטעות הוסיף המערער וטען כי אין היא תנאי מהותי לגבי עבירות של מחשבה פלילית, אלה אמת מידה ראייתית כדי לבחון את כנותה של הטעות.
אובייקטיבית ולא סובייקטיבית...".
כלומר בית המשפט גורס כי הטעות בעובדה כעילה לשלילת הפליליות מושתתת על האקסיומה כי כנות וסבירות הם שני תנאים מצטברים בהכרח והיווצרות העילה.
אינוס כשלא היה מודע לפרט האמור או בשל כך שהאדם הסביר במקומו היה מודע לך שהוא עושה את המעשה "נגד רצונה" של האישה פסולה1.
מתכונת הטענה חייבת להיות כפופה ללא כל סטיה, למתכונת היסוד הנפשי שבעבירה. המתכונת של היסוד הנפשי בעבירה היא נקודת המוצא, ואילו הטענה של טעות ביסוד הנפשי- השוללת את פליליות המעשה- היא זו המתאימה את מתכונתה למתכונת היסוד הנפשי (ע"פ 64\325 היה"מ נ' ירקוני).
2.טעות בעובדה שהיא חיונית להתוות מצב השולל את פליליות המעשה שנעשה בו, כאשר התקיימות אותה עובדה היתה שוללת, שוב כליל, את פליליות המעשה.
3.טעות בעובדה שבהיעדרה של העובדה היתה מכניסה את האירוע לגדר עבירה קלה יותר.
1.פלר ש"ז, "אינוס מתוך רשלנות על סמך אימרת אגב",עמוד 375.
נושא זה נדון בהרחבה במספר פסקי דין, שהרי לרוב הנאשם טוען כי הצד השני נהג בהסכמה, אם בפה מלא אם ברמז.
בחוק נקבע כי עבורת אימוס היא עבירת התנהגתית הדורשת מחשבה לילית, ולפי פלר קיימת אך ורק דרגה אחת של מחשבה פלילית לגבי קבוצת עבירות זו- "מודעות"1, כי אז חוסר מודעות לגבי חוסר ההסכמה- גם אם הוא לוקה בחוסר סבירות קיצוני- אמור להכתיב תוצאת זיכוי שכם הנאשם חסר את היסוד הנפשי שבעבירה1ר.
אין ספק כי מצבים אלה, שהן כיבכול מתבקש זיכויו של הנאשם בשל חוסר מודעות, שכל כולו נבא מהפרעה ישיותית, למשל, ש בהן כדי לעורר מחדש את הדילמה שביישום ההגנה של טעות בעובדה, על פי העקרונות המקובלים בדיני עונשין2.
פסיכופט או מוגבל כי לא היתה לו מחשבה פלילית, מאחר שהאמין בכנות קיומה של ההסכמה".
1.פלר ש"ז, יסודות בדיני עונשין, כרך א, עמודים 492-493.
2.גרוס עימנואל, "אינוס בטעות או שמא אינוסה של הטעות?",עמודים 334-335.
להעיד על הצורך מצידו של התוקפן להתגבר על התנגדות הקורבן ובמובן זה הוא הוכחה טובה לחוסר הסכמה. אף האם חוסר הסכמה חייב להיות מוצג רק ע"י התנגדות אקטיבית? מדוע הבעה מילולית אין בה די וכביכול דרוש לנו עוד דבר כדי להשתכנע שהדיבור אינו ריק מתוכן (ראה ע"פ, 78\256 הן נ' מדינת ישראל, שם סירבה האישה בדברים).
אגב, באנלוגיה למשפט החוזים- שום אדם אינו חייב כלל להגיב על הצעה המופנית אליו- ובאי תגובה מצידו ממילא אין לא קיבול ולא הסכם- ומדוע יש להטיל על האישה חובה להגיב. יש להניח כי גם הצעתו של האנס נעשתה תוך כדי קינטור או ניבול הפה, דבר המרתיע את האישה עוד יותר מלהגיב.
יסוד הכח היה דרוש בצד חוסר הרצון כסימן חיצוני כעדות להתנגדות של האישה לכפיית רצונו של הגבר עליה. אך כיום, כאשר מנסים לתקן את הקוד המשפטי בנושא זה, אין סיבה להמשיך את הדרישה של יסוד ה"כח".
מעלות את יסוד ההסכמה לדרגה חוקתית וכל מעשה חקיקה בעתיד צריך יהיה להתחשב בנתון זה. לפי זה אין להתיר את גוף האישה כאשר היא אינה מראה כל סימן- לא חיובי ולא שלילי. גופה של האישה וכבודה הם "קניינים" בלעדיים שלה והמבקש להשתמש בהם חייב לקבל הסכמה חופשית של הבעלים.
או בדרך של התנהגות.
פלר ומבקרים אחרים גורסים כי לא ניתן להחיל את הגנת הטעות בעובדה על עבירת אינוס. אין חולק על כי עבירת האינוס היא עבירה של מחשבה פלילית. שימוש ביסוד הסבירות יוצר כביכול עבירה נוספת של "אינוס ברשלנות".
המטרה העיקרית של הטלת העונש בכל מקרה ספציפי היא הרתעה, או שמא עומדים במרכז שיקולים של תגמול או צורך לתקן את העבריין. כמובן כי התשובה שונה בכל מקרה, אולם הצורך לתקן את העבריין היא הדומיננטית. אי לכך נראה כי השיקולים למידת עונש לא יהיו שונים1.
1.ביין ד., "האחריות הפלילית בשל הבטחון כוזבות", עמוד 207.
במידה כזו, עד כי גם אם בשלב מאוחר יותר תבוא התנגדות ברורה למעשיו יקשה עליו לעצור בעד עצמו1.
בעבירות המדוברות בעבודה זו יתכנו מקרים בהם בעת ביצוע העבירה לא הייתה קיימת הסכמת הקורבן והקורבן פנה למשטרה והתלונן ובכל גרם להנעת גלגלי התביעה. מאוחר יותר נתן הקורבן את הסכמתו בדיעבד, או התנהג באופן אשר ממנו יכולה להתפרש הסכמה או אישור כזה2.
1.ביין ד., "קוים להשפעת התנהגות קרבן עבירה על מידת עונשו של העבריין", עמוד 275.
2.ביין ד., שם, עמוד 277.
פיצוי כספי על אובדן בתוליה (פרשת 'משפטים' מספר 'שמות').
יש לציין כי יסוד ההסכמה בעבירת האינוס אינו קשור כלל, מהבחינה המהותית למתלוננת עצמה אם אכן באמת הסכימה או לא. אכן יתכן מצב בו המתלוננת מסכימה למעשה, אולם הנאשם מבצע את זממו בה לאחר היה מודע לאי הסכמתה או אף חשד בדבר אי הסכמתה. אך במקרים כאלה יהי זה מן הראוי להרשיעו1.
1.ראה לעניין זה את פסקי הדין הדנים בעניין "שינוי הלבבות" של המתלוננת" בע"פ 55\65 רבציק נ' מדינת ישראל פ"ד ט 1373, ע"פ 79\45 מדינת ישראל נגד מיטראני לג(3), ע"פ חדד נ' מדינת ישראל מו(1).
בארץ הפלאות".... מתירנות אינה הפקרות, חופש אין פרושו כל דאלים גבר, וזאת נדע כולנו" (עמודים 74-75).
1.פרופ' אנקר הכרח וצורך בדיני עונשין, ירושלים, תשל"ז.
2.ביין ד., "האחריות הפלילית בשל הבטחון כוזבות" הפרקליט, כ"ז.
3.ביין ד., "קוים להשפעת התנהגות קרבן עבירה על מידת עונשו של העבריין", משפטים, ד', 1974.
4.גרוס עימנואל, "אינוס בטעות או שמא אינוסה של הטעות?", משפטים, 1995.
5."האומנם שונה נפקותה של ניסיון לבצע "עבירת תנאי" מזו של ביצועה המושלם?", עיוני משפט, יג', אוגוסט, 1984.
6.פלר ז.ש., יסודות בדיני עונשין, 1984.