אין טיסות ישירות מקוסטה ריקה לבליז. שעה ומשהו לסן סלבדור, שעה המתנה, שעה ומשהו לבליז סיטי. בסקירת עיניני הביטחון האישי שערכתי בבית מצאתי שסן חוזה מסוכנת בלילה ושבליז סיטי מסוכנת ביום ובלילה, אבל סן סלבדור מחזיקה את השיא הדרום אמריקאי כמדינה הכי פחות בטוחה. חשבתי על זה כשהסתובבנו בטרמינל הנוצץ והמפואר בין חנויות היוקרה ששכיות החמדה שמוצעות בהן אפילו יותר יקרות מאלה של נמל בן גוריון. לנוסע הנכנס, נמל התעופה של בליז סיטי נראה עלוב אפילו יותר ממה שתאר אותי בן דודי נתן. (אולמות היציאה נראו הרבה יותר טוב כפי שנגלה בעוד שבוע). אנחנו הגענו בתשע ורבע וחיכינו לטיסה של מגי ונתן שתגיע ממיאמי בתשע ארבעים וחמש. בקושי מצאנו מקום לשבת ואז אמרה רחל – אולי נכין איזה שלט ברכה. קמתי מיד ושוטטתי בין החנויות העלובות בטרמינל, בכניסה לחנות בגודל של קיוסק עמד סל נצרים ובו חולצות טי נושאות את השם בליז. אחת הייתה לבנה ועלתה 5 דולר. שאלתי את המוכרת אם יש לה מרקר והיא כתבה לי באותיות גדולות ZIV. כשמגי ונתן זיו יצאו הם ראו אותנו עם השלט.
לקחנו מונית לנמל, אני זוכר שנסענו לאורך החוף וליד תעלות מים. החום היה כבד, מגי קנתה כרטיסים ואני קניתי מים ובוריטוס, סבלים לקחו לנו את המזוודות ונתנו לנו בתמורה פתקים. היו הרבה אנשים בתור, חלק לסן פדרו וחלק למקום אחר, כולם עלו לאותה מעבורת אבל ירדו במקומות שונים. שעה וחצי בים ואנחנו יורדים במזח של המעגן הקטן של סן פדרו. בהברקה של רגע נתן מציע ואנחנו שוכרים מונית ושולחים אותה עם המזוודות לווילה של וולפגנג ווינד מכאן ואילך קבעתי את שמו וולפגנג אמדאוס. בלי מזוודות אנחנו פונים לחפש מסעדה ומגלים שהיום יום ראשון, העיר ריקה והמסעדות סגורות. נהג המונית שולח אותנו למסעדה פתוחה בשם קלמטה ואנחנו טועים עד שהוא עוקב אחרינו ומשגיח שנמצא אותה. בינתים אנחנו רואים שחוץ מהמזוודות שלנו הוא גם מצא נוסעים. נתן מוכרח סביצה ונפלנו על מסעדה שמכינה סביצה מצויינת, עוד נחזור לשם.
אחר כך אנחנו שוכרים מכונית גולף ונוסעים מבמפר לבמפר עד שנגמר הכביש, הדרך נעשת משובשת, אחר כך משובשת מאד ואנחנו מגיעים לווילה שלנו שלה חוף פרטי. אנחנו נגור בששת הימים הבאים בדירה בקומה התחתונה וולפגנג אמדאוס עם הכלב הטורף שלו בקומה מעלינו. שני עובדים מקומיים יש לו אחד על האחזקה, היעוץ והנסיונות למכור לנו על מיני טיולים שאנחנו לא צריכים, ואחת, מרתה, שתבוא באמצע התקופה לנקות וביום האחרון תבוא שוב לנסות להוציא אותנו מהחדרים לפני הזמן. כבר טיילנו עם מגי ונתן מסרסוטה פלורידה, הם הצטרפו לטיול שלנו כי אני שאלתי פרטים על הטיולים שלהם בקוסטה ריקה ובבליז. נתן נדלק על האפשרות שמשלבת גם את בליז שהוא אוהב וגם את האפשרות שנעביר שבוע ביחד. למותר לציין שאנחנו שמחנו מאוד על הרעיון. וכך - הם באו לבליז בפעם השלישית ולווילה של וולפגנג בפעם השניה והאחרונה, אבל לזה נחזור בסוף. אחרי שפיזרנו את כל רכושנו בחדרים במטבח המצוייד ובסלון, כדרך שהכלבים מסמנים, נסענו בבגי לאכול ארוחת ערב (סביצ'ה – איך לא?!) במלון שכן. זו הייתה אחת משלוש הארוחות הבינוניות שאכלנו בבליז ואפשר לומר לאור הסטטיסטיקה שהאוכל בבליז נפלא.
עוד אתמול הזמנו לנו שייט לשנירקול. לווילה הגיעה גברת לקבלת ההזמנה וגביית התשלום המאוד מופרז על ביקור מודרך בשני אתרים (90 דולר לאיש). בשעה היעודה בבוקר עמדנו בקצה הרציף של החוף הפרטי, בלב הים, ושם נאספנו על ידי סירה מהירה (גגון, מנוע רב עוצמה, צידנית למים קרים, תאים לסנפירים, חגורות הצלה ומסכות, קברניט-שייט , מדריך וכמה זוגות נוספים שנאספו ממלונות בסביבה).
שטנו שעה ארוכה, כך הרגשתי, כי הייתי כבר לבוש בחליפה ומאוד רציתי לשנרקל. ירדנו לא רחוק מרייף האלמוגים הגדול והיינו אמורים לשחות בעיקבות המדריך. עניין זה היה מופרך מעיקרו: מי צריך מדריך בשנירקול, איך אפשר להדריך אנשים שאזניהם במים ומבטם ממוקד במה שמתחתם. ובכן יכול להיות שיש איזושהי תקנת בטיחות או שלפנינו עוד מקור פרנסה תיירותי.
כך או כך, הייתי טרוד בשתי מצלמות המים ועד שמצאתי את עצמי נעלמו הקבוצה והמדריך בין הסירות העוגנות ובין הקבוצות האחרות ששחו מסביב. מה שהיה מעצבן יותר הוא שעברו לטעמי דקות יקרות עד שמצאתי את הדגים.
שנירקלנו כשעה ואז חזרנו לסירה והפלגנו לסימטת הכרישים. נחשים, תיקנים, עכברים, כרישים. יש משהו קמאי בפחדים האנושיים מכמה חיות שלכשעצמן אינן מסוכנות יותר או פחות מבעלי חיים אחרים. כמו שאומר בני רן: ההבדל בין דולפינים לכרישים הוא שלראשונים יש יחסי ציבור טובים יותר.
הכרישים התקבצו סביב לסירות כי מאכילים אותם. מה הם אוכלים הצמחונים הללו? ברוקולי, טופו, קינואה או נבטי חיטה?
וזה מה שכתבתי בפייסבוק על הפגישה המרגשת עם הכרישים: שונית האלמוגים השניה בגודלה בעולם היא כאן בבליז.
שנירקול ראשון: מים צלולים, אלמוגי רשת יפים בצבעים שאף פעם לא ראינו, ולהקות דגים מפתיעות בגודלן. השנירקול השני היה בנתיב הכרישים והמנטרה רי. האחרונים שחו על קרקעית הים, אבל הכרישים שחו למעלה ובקושי השאירו לנו מקום ביניהם.
בתחילה נגעתי להם בגב, אחר כך ליטפתי בצד, בסוף תפסתי אחד בחזקה בזנב. ומה קרה? כלום, לא מתייחסים לישראלים שמאלנים. לא פלא שיצא שמם כאכזריים שבחיות הים.
מוקדם בערב שתינו ג'ין וטוניק והלכנו ברגל בדרך עפר משובשת וחשוכה והגענו יחד עם טיפות הגשם הראשונות למסעדה בשכונה בשם בלק אורצ'יד או משהו כזה. "הזמנתם מקום?" (המסעדה היתה ריקה בשעה מוקדמת זו) שולחנות עץ כבדים וכסאות מרופדים בסגנון עתיק, מפות לבנות ושירות מעולה. זו הייתה המסעדה הכי פלצנית שאכלנו בה בסן פדרו, אני חושב שאכלתי שרימפס מגולגלים בביקון. הארוחה היתה נפלאה והמחירים סבירים ודומים למה שנשלם במסעדות טובות אחרות באי; כמאה וחמישים שקל לאיש, כולל בקבוק יין לשולחן.
בדרך למסעדה, נחנו אצל תחנת המשטרה שכמובן בערב היא גם מוארת כי אין אור וגם ריקה כי אין שוטרים, שהם טרודים ברשימת דו"חות חנייה בלב סן פדרו.
יום אבוד. הנסיעה לבליז הייתה מיועדת לשנירקול, כולנו ידענו זאת, אבל נתן הפעיל שיקול דעת – נשנרקל פעם ביומיים, כלומר יום כן ויום לא. ובכן היום יצא – יום לא.
היה אפילו דג חתול מתחפר דמוי מנטרה ריי כמו זה שצילמתי בתל אביב, אבל הסיכוי לצלילה מרהיבה חד פעמית הלך ולא שב. בערב, נתן רצה סביצה עם לובסטר אז חזרנו לקלמטה עם מילת קוד של וולפגנג וקבלנו סביצה מלובסטר שאסור לצוד בעונה זו של השנה.
ערב, ערב, לפני שקיעת השמש, הייתה נוחתת הגברת על המזח של וולפגנג אמדאוס, מסתכלת במים ושואלת את עצמה מנין יבוא עזרי, כלומר, מי יבוא להיות ארוחת ערב שלי.
הים לא היה נוח, אי אפשר היה לשנרקל, בהמשך עלה הים והפך גלי. במקום לשנרקל נסענו לחוף הנעלם, נסיעה ארוכה ומייגעת על סוללת כורכר בין ים לביצה, בדרך לא דרך בבגי בלי קפיצים, בחום הלוהט, עד קצה האי, ושם מצאנו חוף ים יפה, בר מצוייד וערימה של ישראלים. הפעלתי את מירב קסמי הידועים עד שהחמיצות שלי גברה על כל החבורה וחזרנו עייפים ולא מרוצים לשבור שבר, כלומר לערוך קניות מזון בסן פדרו. השלישיה מצאה מאפייה שמכרה במחירים מופקעים גודיז אירופאים, במרכול הסיני קנינו כל מיני לארוחת הבוקר ולנישנוש ואני בחרתי בצל, פטרוזליה ואבטיח בבסטה של ירקן מקומי.
מלון יפיפה הרחק מהעיר, בצפון האי, באמצע של לא כלום. המלון מצופה בחצאי גזעי עצים שמשווים לו מראה מיוחד, יש לו ברכה גדולה עם פסיפס מצוייר וחוף פרטי מקסים. מגי ורחל נכנסו לברר מחירים. יקר.
בערב נתלכדה מחדש החבורה, טיילנו מעט ברחבת המסדרים המקומית שהיא שוק אחר הצהריים ומגרש המשחקים של הילדים בערב ונוכחנו כמה קטנה סן פדרו. למעשה, היינו ליד נמל היציאה, ויצאנו לאכול בדאון טאון סן פדרו, במסעדה קלינטה ליד הנמל, למזלנו הטוב לא היה מקום בפנים המסעדה ואפילו לא על המרפסת אז פתחו לנו שולחן על החול.
ישבנו עם רגלים בחול, לידנו זייפו כמה זמרים חובבים נעימות מוכרות בחדר קריוקי . רוח ערב קרירה נשבה. אני לא זוכר מה אכלנו אבל האוכל היה נפלא וגם הבירה. אמרנו שנחזור לשם אבל בסופו של דבר היה נראה לנו שההצע של המסעדות בסן פדרו היה כל כך גדול שלא חזרנו.
היום שנירקלנו. בבוקר בא שייט עם סירה לקצה המעגן ואסף אותנו לשייט ארוך יחסית לסלע המקסיקני ולאתר שלושת הדקלים. הוא אמר לנו מה פשר השם אבל שכחתי.
למרות הגלים, והקרבה המסוכנת לריף האלמוגים, הצלילה היתה נהדרת, הפעלתי את שתי המצלמות, הפעם על פי הברקה של רחל לבשתי את המצלמה על המצח מתחת לכובע.
היינו לבד בסירה וכשחזרנו קבענו עם השייט המשך צלילות במחירים מוזלים כחלטורה שלו. שיכנענו אותו והכל נראה מבטיח אבל למחרת הים עלה, הגלים התנפצו על החומה שבחוף והותירו קצף ואצות בחצר על החול, הדקלים נעו ברוח העזה, אחד מהם אפילו שלח לנו אגוז קוקוס ממרום צמרתו. כששטנו כעבור יומיים ליבשת, בעצם הפלגנו בים גלי של ממש.
בערב התלבטנו באיזה מסעדה נפקיד את ממוננו. היו לנו המלצות של המקומיים, טריפאדוויזר, לונלי פלאנט ולמטייל. בסוף בחרנו מסעדה מומלצת בלונלי פלנט בדאון טאון סן פדרו. המסעדה היתה כל כך קטנה שבקושי מצאנו אותה. ארבע שולחנות, אוכל מחורבן ובעל בית שאמר תשלמו כמה שאתם רוצים ואם תבואו מחר נבשל לכם שרימפים יותר גדולים. לולנלי פלנט הוא ספר למוצלרוס – התנצלתי.
היינו זקוקים בדחיפות לפיצוי. עוד אנחנו מחפשים גלידה, אני מבחין בחניה פנויה, נתן מתמרן, חונה, ואנחנו מגלים שאנחנו עומדים לפני יו מאמה ספק חנות ספק קיוסק שמייצר ומוכר גלידה. זוג מויסקונסין שהגיע כתיירים לבליז התאהבו במקום, למדו איך עושים גלידה, מכרו את רכושם והקימו את העסק המשגשג כאן. הם מוכרים את מה שהם מייצרים וכשהתוצרת נאכלת עד תום הם קוראים לזה יום והולכים הביתה.
חברתי היקרה חנה הגיבה על תמונה ששלחתי וגרמה לי לחשוב. מה אני שולח או משתדל לשלוח בפייס? את המיטב והיפה, המקורי והמיוחד, ולרוב גם חתוך ומעובד. אבל יש גם צד אחר שהוא מציאותי לא פחות ובבחירות שלי אני מעלים אותו. כמו זו על הוילה של וולפגנג אמדאוס בסן פדרו בבליז. הוא לא מנקה את האצות והאשפה מהחוף שלו בגלל הריב עם השכן, אוזלת יד של השלטון ובאמת בגלל הזנחה שלו באופן אישי. באוסטריה הוא לא היה מעז להזניח כך וכאן אצל הפרימיטווים הוא מרשה לעצמו וגם מבקש מאתנו לשלוח לראש העיר מכתבי תלונה שהוא כבר ניסח מראש. גם זה חלק מחוויות, אבל אני לא בטוח שמישהו רוצה לקרוא עליהם ואולי אני טועה.
· רחל ושני בני הדודים שלי נתן ומגי, לקחו את הבגי שלנו ונסענו העירה ואני נח משנירקול שעשיתי מול הבית, לפני החצר עם חול ים לבן, ים כחול עם כתמי טורקיז, רוח נעימה מנגנת מנגינה בעלי דקלי הקוקס, שמשלבת בנגינת הגלים ואני רוצה לומר לכם כמה מילים על סכנות. עד היום סיפרתי לכם (ראה בלוג קוסטה ריקה) מעשיות מסמרות שיער על נהיגה ברכב בדרכים מטורפות, סופות גשם כבד עם רעמים וברקים, רפטינג, אומגות, סנפלינג, גשרים מתנדנדים מעל צמרות העצים ביערות הגשם, טפירים, יגואר, סמורים, קופים שאין אפשר לדעת אם יחטפו לך משהו או יחרבנו לך על הראש, צמחים וצפרדעים ארסיות, כרישים ונחשים אבל הסכנה האמתית היחידה היא אגוזי הקוקוס. סטטיסטיקה שאני זוכר מפרסום של האו"ם אומרת שבכל שנה נהרגים מהכשת נחשים פחות מאלפיים איש אבל מנפילת אגוזי קוקוס נהרגים יותר מעשרת אלפים איש בשנה. בעל הווילה שלנו ששמו וולפגנג ואני קורא לו וולפגנג אמדאוס, צובר את אבני הבליסראות שפספסו את האורחים שלו פה בפינה.
הגלים זרקו לחוף המון אצות יחד עם עננים של גורי חסילונים שניסיתי לצלם ולא רואים. ענן של ציפורים בגודל של דרורים שלא מתחשבים בדיני כשרות פצחו בסעודת מלכים של חסילונים. ציפורי טרף באו לאכול ציפורים קטנות שאוכלות חסילונים.
לאחד מבתי המלון על החוף היה ארכיטקט ששתה יותר מדי רום בתכנון. מי מהצעירים יודע/ישחק שח במקום כזה? אם כי המתח במשחק הוא עצום: מה יבוא קודם – שח-מט או אגוז קוקוס על הראש.
לא אמרנו הרבה על אוכל כי בקוסטה ריקה האוכל כל כך שגרתי, חד גוני, וחסר דמיון שאין מה לומר. אורז עם עדשים עם עוף או חזיר, או בקר או דגים, ובננה מטוגנת בצד. מצד שני בבליז אי אפשר לדבר על אוכל כי אין מילים לתאר את נפלאות המטבח הקריאולי/קאריבי. סביצות נהדרות, שרימפס עטופים בביקון, דגים שאנחנו לא מכירים, סרטנים, צדפות, דיונונים ותמנונים וכולם ברטבים אקזוטיים על בסיס קוקוס, קארי, אננס, לימון וחמאה, שום וחמאה, בננות וזה רק המעט שזיהינו. המחיר הוא כארבעים דולר אמריקאים לזוג.
את ארוחת יום ששי החגיגית שהיא גם ארוחת פרידה מסן פרדו הקדשנו לנקמה. ונחזור לעניין זה. תכננו לאכול במסעדה אחרת, אבל אז ראינו את תצוגת הדגים, המסעדה שמה קאראמבה ובכניסה מוצג שלל הדייג היומי. רק לבחור ולהכנס למסעדה, להזמין קוקטייל על בסיס רום ולחכות לטוב.
באחד המיכלים שכבו זה בצד זה גם דגים הקרואים כאן דג אריה ובמקומותנו זה הדג הארסי ומפחיד ושמו דג השמש. (בפלורידה, משכיל אותנו בן דודי נתן, אפשר לצוד אותו ללא הגבלה כי הוא מין פולש שאין לו אויב בביצות של אברגלייד, שומרי הטבע נלחמים בו ומפצירים להגיש אותו בכל מסעדה שמציעה פרות ים ודגים) צדים אותו צוללנים בעזרת מלקחיים המותקנים בקצה מוט ארוך, מכניסים לשק, כמו שצדים נחש. אחר כך קוצצים לו את כל ה"נוצות" הארסיות, שמים בגריל, עם חמאה ושום ומגישים לנו במסעדה מעדן שמתחרה, ויסלחו לי כל אלי הים היוונים והרומאים - פוסדון ונפטון, אפילו בברבונייס. ומעתה ואילך הגיע יום נקם ושילם, יתכבד דג השמש הנורא ויפחד ממני במקום שאני אפחד ממנו כל פעם שאני מתקרב לצלם אותו בים אילת.
רחל ומגי נסעו להחזיר את הבגי ואנחנו נסענו עם כל המזוודות במונית לנמל. נפגשנו בכניסה לנמל שהוא במין רציף שתוקע אצבע לתוך הים, והוא נראה אפילו יותר קטן מכפי שהיה כשהגענו מנמל הבירה המעטירה בליז סיטי.
מסן פדרו לבליז סיטי, שעה וחצי שייט מהיר במעבורת עמוסה בים סוער. אין סיכוי לשנרקל היום - אני אומר לרחל. המלון בבליז סיטי נמצא כמה עשרות מטרים מהנמל, מסביר לנו נהג מונית הקדילאק ואנחנו לא מוותרים עליו. מהמלון אנחנו יוצאים פעמיים, אחר הצהריים לבקר במלון רדיסון, מגי ונתן מתרפקים על זכרונותיהם ומזמינים (איך לא) סביצה. החום מבריח אותנו לשנת אחר הצהריים במלון ובערב אנחנו הולכים לאורך החוף לסלברטי, מסעדה שהיא מומלצת גם על ידי הנערה במלון וגם על ידי טריפאדוויזר. לפי גודלה שהוא כאולם חתונות, כך גם רמת האוכל. לא זוכר מה הזמנתי, רק שהחזרתי את המנה ויצאנו משם בפחי נפש.
יום ראשון, ככר העיר ריקה, כולם שרים בכנסיה, גם אנחנו, אנחנו הולכים עד הגשר שהוא אחת מפנינות העיר, משתדלים לפסוע בצל שאיננו וחוזרים למלון. שימו לב לסגנון הבניה הקולוניאליסטי.
לא שחיפשנו באופן מיוחד, אבל לא זכור לי שראיתי מישהו בנעליים באי או ביבשת. זה מה שעושה את הכסא הישן של לקוח לציחצוח כל כך ביזרי, ואולי זה מייצג של אומן עם חוש הומור.