מי מאתנו לא עלה וירד בקצב "נַד, נֵד, נַד, נֵד" למנגינת שיר הילדים האַלְמוֹתִי של ביאליק "נַדְנֵדָה". אך מזה שנים נתפס שיר תמים זה על ידי יודעי ח"ן כמסר הגותי המכוון אל קטנים וגדולים כאחד, ואשר ביסודו — תהִיָיה אֱמוּנית חתרנית. לאחרונה אף קוּדם השיר בדרגה, הולבש במדי קרב, וגויס בשם ביאליק למלחמה באויב המכוּנה "הֲדָתָה". מה בין פרשנות חופשית לבין פלפול מוכוון מטרה? ומה היתה דרכו של ביאליק בשימוש בפסוקים מן המקורות ובהנחלת מורשת היהדות?
"איך ביאליק נלחם בהדתה ובשמרנות באמצעות שיר הילדים האהוב 'נד נד'?" שואל ליאור טל שדה בפתוס בפתח דבריו המשודרים, וממהר לחשוף בנימת ביטחון את "המשמעות האמיתית" שאליה כיוון המשורר הלאומי בשירו זה: "במסווה של שיר ילדים, כתב לנו המבוגרים מניפסט יהודי חילוני הומניסטי קצרצר ומבריק [...] המשנה במסכת חגיגה י"א ע"ב אומרת שיש ארבע שאלות שאסור לשאול אותן: 'מה למעלה, מה למטה, מה לפנים ומה לאחור'. ביאליק משיב לשאלות הללו בתשובה חילונית ותשובה הומניסטית: 'מה למעלה מה למטה? רק אני, אני ואתה!' — חילונית. 'שנינו שקולים במאזניים בין הארץ לשמים' — שוויון ערך האדם. התשובה ההומניסטית. ביאליק מבין שיש מגוון של יהדויות, שהיהדות היא לא רק דת, היהדות היא התרבות שלנו. יש יהדות אורתודוקסית, קונסרבטיבית, רפורמית, מסורתית וכן — יהדות חילונית והומניסטית" (רשת, 25.7.2018).
הקישור של "הנדנדה" להדתה (שעוד נחזור ונדון בו) הוא אולי בגדר "חידוש", אך לתפישה שלפיה מכוון ביאליק בשירו זה לשאלות טרנסצנדנטיות המופנות אל ילדים ומבוגרים כאחד ישנה היסטוריה ארוכה. לפני למעלה משלושים שנה ניסח זאת ארי אלון במאמר שקנה לו שביתה ואוּמץ על ידי רבים כפרשנות האולטימטיבית לשיר: "בעלי האגדה הרבניים מגבילים את תחום עולמו של האדם הרבני, ומסמנים לו את התחומים האסורים באותיות קידוש לבנה: 'אסור לדרוש מה־למעלה־מה־למטה!', בעל האגדה הריבוני, לעומתם, מרשה לעצמו לשאול, לדרוש ולהסתכל. הוא אף משתף ילדים קטנים בניסיונות ההתמודדות שלו עם סוגיות מה למעלה מה למטה. יחד הם עולים בעולם ויורדים בו. נודדים ומתנדנדים. יחד הם נכנסים לפרדס האגדי, יוצאים ממנו בשלום ותשובה בידם: מה־למעלה־מה־למטה — רק אני אני ואתה. מה שראה ילד על הנדנדה לא ראה משה 'רבנו' מימיו" (בתוך "כזה ראה וחדש: היהודי החופשי ומורשתו", בעריכת יהושע רש, ספרית פועלים, 1986, עמ' 226).
בספר "מלת השבוע: תרבות עברית לגיל הרך בעקבות ביאליק", שראה אור לאחרונה, ניתן למצוא את המשכה של מגמה דרשנית זו, ובו נטען: "בשורות האחרונות ['שנינו שקולים / במאזנים / בין הארץ / לשמים'] מזמין ביאליק את שרֵי הפזמון לחזור ולראות את המשחק בנדנדה כביטוי להתמקמות נאותה בעולם שברא אלוהים [...] את היותנו יצורים ארציים ושמימיים גם יחד [...] מכירים זה בקיומו של זה ומשתפים פעולה כדי לאפשר לכל אחד ליהנות ממתנת הבריאה" ("מלת השבוע", בעריכת דניאל מרום, דפנה יזרעאל, רחלה בן עמי לבנון, קרן מנדל, כתר, 2018, עמ' 199). בהשראת "שנינו שקולים במאזניים" גם נפתחה השבוע במוזיאון בית ביאליק התערוכה "איזונים ובלמים בעקבות השיר נדנדה", בהשתתפות האמנים רפאת חטאב, גבי קריכלי וליטל רובינשטיין. את התערוכה אוצרת ד"ר סמדר שפי, אשר בדברי לוואי שלה למוצגים מציינת את "המשמעות ההומניסטית העמוקה בהרבה מהחביבות הקלילה שאופפת את 'נדנדה'", ואף קושרת בין שיר ילדים זה לבין חיבורו הפילוסופי של מרטין בובר "אני אתה".
ביאליק היה פתוח לפרשנות רחבה של יצירתו, וכשנשאל לפשר שיר זה או אחר נטה שלא לצייד את הפונים אליו ב"פתרון", אלא הניח להם להתמודד עם מורכבות יצירתו ולהגיע להערכות עצמאיות. כך נמצא, לדוגמה, שכאשר ביקש ממנו המשורר אליהו מייטוס להכריע בין שתי פרשנויות מנוגדות ל"מגילת האש", השיב לו ביאליק: "כל שיר הריהו בבחינת 'מָן' שכל איש טועם בו טעם מיוחד, אחֵר; אילולא כך — השיר אינו שיר, והקורא אינו אלא עם הארץ" (אליהו מייטוס, "במחיצתם של סופרים: פרקי זכרונות מימי שחרות", יבנה, 1967, עמ' 23-22). ברוח זו גם חזר והדגיש בהזדמנות אחרת: "כל יצירה הראויה לשמה ניתנת להידרש על פי פרד"ס — פשט, רמז, דרש, סוד" (ח"נ ביאליק, "דברים שבעל־פה", ב', דביר, תרצ"ד, עמ' ל"ד).
אך הבה נעיף עין בדרכו של ביאליק בכתיבה לילדים ובאופן שנהג לשבץ פסוקים מהמקורות. ביאליק סבר שעל ספרות הילדים להגביה את קומת הילד ולעורר בו עניין גם במושגים וקנייני רוח חדשים; אך יחד עם זאת הקפיד על שמירת גבולות עולם הילד, כפי שעולה מהערת הביקורת שלו לח"פ ברגמן ולש"ח ברכוז, עורכי ספר הלימוד "שפת הילדים" שראה אור במסגרת הוצאת "מוריה" שבראשותו: "חומר קריאה צריך להיות לא מן הסוג החריסטומטי, שהעיקר בו התועלת הלימודית, המוסרית וכו' והעונג הוא טפל, אלא להפך. כל החומר צריך להצטיין בחידושו, בתכנו המלא עניין סיפורי־ילדותי, דמיוני, אגדי או חידודי ובדיחי, שהרי כל עיקרה של הקריאה הביתית הוא לשם עונג ושעשוע רוחני" (איגרות ביאליק, ב', בעריכת פ' לחובר, דביר, תרצ"ח, עמ' י"ב). ברוח זו הנחה ביאליק גם את שלום עליכם כאשר ביקש ממנו לתרום מפרי עטו לסדרת ספרים לילדים ל"מוריה": "תוכן המחזות [הסיפורים] יהיה לקוח מחיי הילדים בבית, ברחוב ובבית הספר, ו'גדול' לא יתערב בתוכם [...] ויהיו כתובים ברוח היתול, הומוריסטי או סטירי. המעשים יהיו בם מרובים על הדיבורים, מפני שהם נועדים למשחקי תינוקות" (שם, א', עמ' קע"ז).
ביאליק גם אִיתגר את בני הנעורים בכתיבתו עשירת המבע המשופעת במלים מכל רובדי הלשון העברית (התנ"ך, המשנה, התלמוד, ספרות ימי הביניים ועוד). אך יש לשים לב שאת שברי הפסוקים שמשבץ ביאליק ביצירותיו הוא מצרף מחדש ומעניק להם חיוּת גמישה שאינה משועבדת עוד אל שורשם. על דרכו הפואטית העקרונית לקנות פסוקים בשינוי של צורה או מובן מעיד לנו ביאליק עצמו: "אני נלחם ב'פסוק' בכל מקום שסופרינו משתמשים בו לתפארת מליצה ריקה, בכל מקום שעובש וריח ארכאיזם נודפים ממנו [...] סוד שימוש היוצר של ימינו ב'פסוק' הוא — לפתוח בפסוק ולא לסיימו, אלא לשלבו בפסוק מקורי משלו. זאת גאולת הפסוק מיושנו וזה תיקונו האמיתי ביצירה החדשה" (מרדכי עובדיהו, "מפי ביאליק", מסדה, תש"ה, עמ' מ"ח).
כך, לדוגמה, נוטל ביאליק את הביטוי התלמודי "בקי בהטיה" (כינוי למי שמיומן לבעול אשה בלולייניות בלא לבתק את בתוליה) ומשבצו ביצירתו "אלוף בצלות ואלוף שום": "וְשָׁם בְּתוֹךְ הַפַּרְתְּמִים יָשִׁישׁ אֶחָד הָיָה, / יָשִׁישׁ מֻמְחֶה וְחַכִּים וּבָקִי בְהַטָּיָה". שימוש זה עורר על ביאליק את ביקורתו של אחד הקוראים, שתמה איך משלב המשורר ביטוי שכזה ביצירה שנועדת לבני הנעורים. במענה הבהיר לו ביאליק שביצירתו אין הביטוי האמור מובא כלל במשמעותו המקורית, אלא במובן אחר לחלוטין: "בתור תואר לאיש ערום וחריף" המסוגל "להטות את דבריו כלפי כל צד" (ארכיון בית ביאליק, להלן אב"ב, ח"נ ביאליק אל יונה ברוורמן, 9.5.1928).
בהקשר זה מעניין להביא את הדברים העקרוניים שהשמיע ביאליק באוזני המשוררת אנדה עמיר כאשר זו התלוננה בפניו "כי לעולם לא אגיע לדרגת בקיאותם של אלה שספגו את השפה העברית ממש עם חלב־אם, בה התפללו יום יום, את ניביה שיננו לעצמם עד כדי ידיעת פרקים שלמים בעל־פה — ואילו אצלי תישאר זו לעולם שפה שנלמדה מלה אחר מלה". להפתעת המשוררת הצביע ביאליק דווקא על היתרון שבדרך הלימוד שלה "כשלכל מלה נשמרת משמעותה שלה בלבד, והזיכרון אינו עמוס צירופים שנקבעו על ידי אחרים [...] פסוקים שלמים שנלמדו אי פעם בעל־פה, ואי אפשר להשתחרר מהם. מלה נקשרת לחברתה כעין שרשרת שאין לנתקה, וכך ברכת השפע הזה הופכת לקללה" (אנדה עמיר־פינקרפלד, "עורכי הראשון", מעריב, 29.7.1959).
על יסוד כל האמור עד כה ייתכן שהקישור של "נדנדה" אל הנאמר במסכת חגיגה לגבי איסור להסתכל למעלה, למטה, לפנים ולאחור (על שלל המשמעויות האמוּנתיות, ההומניות והאוניברסליות שהועמסו על שורותיו הצנועות) אינו תואם בהכרח לכוונת ביאליק, ואפשר שהיה פוטר את הפירוש הדרשני הזה לשירו בבת צחוק: "הניחו לילדים להתנדנד בהנאה צרופה, ואל תתבלבלו את דמיונם בפלפולי סרק". אך מטבען של יצירות שהן יוצאות מרשות האדנות של מחברן, קונות חירות להתפרש בחופשיות, ונקראות מִדֵי דור מנקודות מבט שונות, תוך שהן חוזרות ונטענות במשמעויות חדשות.
אכן, סביר שעל רקע גישת היסוד הסובלנית שלו בפרשנות פתוחה ורחבה היה ביאליק בוחן בעניין גם את הביאור העכשווי המחודש של "נדנדה" ודן אותו לכף זכות, תוך הזדהות עם עצם הניסיון לגלגל בשיר ולמצוא בו עוד פנים, על דרך "שבעים פנים לתורה". מה שאין כן לגבי הניסיון הנוֹאָל להפוך את "נדנדה" לעוד אמל"ח בשירות המאבק בהדתה. זאת מכיוון שחלקים מרכזיים ביצירתו של ביאליק ובמכלול פועלו עשויים להצביע על כך שאין ביאליק יכול להימנות עם מחנה הלוחמים בהדתה אלא עם המחנה שמנגד, אף שאת מעשיו כ"מֵדִית" אין הוא מבצע כאיש דתי אלא כמי שאיבד זה כבר את אמונתו. "אין אני, במובן ידוע, יהודי דתי, אך שמח אני בחינוך דתי", מצהיר ביאליק במשפט שבחרתי להציג במוטו שבראש מאמרי זה, ומוסיף: "בתנאי שלא תהפך תורתנו לדוֹגְמָה יבשה וקרה" (ביאליק, דברים שבעל־פה, א', דביר, תרצ"ה, עמ' פ"ה).
על המקטרגים עליו בשל המשך אחיזתו בקנייני הרוח המסורתיים ובמאמציו להנחילם לדורות הבאים, השיב ביאליק באירוניה "הלוואי והיה נודף מהם קצת יותר ריח תורה — ופנים אחרות היו אז להם ולספרותנו", ובתוך כך גם הבהיר את האתגר שקיבל עליו באיחוי השבר הרוחני ובגישור בין העולמות: "אני השתחררתי מעולו של בית־המדרש עם 'רזי לילה, עם 'מאחורי הגדר', ואם תמצי לומר — אפילו עם 'המתמיד' גופא, שעל נפשו זעקתי לדרור, קראתי לאור. אכן לא כפורק עול ומתפקר סתם הלכתי — אלא כמבקש גאולת הישן למען התעלוּת החדש" (מרדכי עובדיהו, "מפי ביאליק", מסדה, תש"ה, עמ' ע"ב).
ביטוי פיוטי לכך נתן ביאליק בשירו "על סף בית המדרש": "לֹא תָמוּט, אֹהֶל שֵׁם! עוֹד אֶבְנְךָ וְנִבְנֵיתָ, / מֵעֲרֵמוֹת עֲפָרְךָ אֲחַיֶּה הַכְּתָלִים; / עוֹד תְּבַלֶּה הֵיכָלוֹת, כַּאֲשֶׁר בִּלִּיתָ, / בְּיוֹם הֶרֶס רָב, בִּנְפֹל מִגְדָּלִים. / וּבְרַפְּאִי אֶת־מִקְדַּשׁ ה' הֶהָרוּס / אַרְחִיבָה יְרִיעוֹתָיו וְאֶקְרַע לוֹ חַלּוֹנָי, / וְהָדַף הָאוֹר חֶשְׁכַת צִלּוֹ הַפָּרוּשׂ". ברוח חזון זה, וכנגד חילול שבת בפרהסיה ובילוי יום המנוחה במוקדי בידור ועל שפת הים, יסד ביאליק את מפעלו התרבותי הגדול "עונג שבת", שבמסגרתו התכנסו מדי שבת מאות ואלפים מתושבי תל אביב כדי להאזין להרצאות מגוונות בתחומי היהדות וארץ ישראל מפי מיטב תלמידי החכמים ואנשי המדע במקצועות המקרא ופרשנותו, היסטוריה, אגדה, משפט עברי, פילוסופיה ארכיאולוגיה ועוד.
מגמתו של ביאליק לשמר את קנייני הרוח של האומה תוך המרת קדושתם הדתית בלאומית באה לידי ביטוי רצוף גם בעבודתו הענפה כמו"ל וכן בכתיבתו לילדים. כך נמצא, לדוגמה, שהמפעל המו"לי הראשון של ביאליק בהוצאת הספרים "מוריה" היה הוצאת "סיפורי המקרא", "נביאים" ו"כתובים" לבני הנעורים במהדורות מצוירות ומבוארות (על ידו בשיתוף י"ח רבניצקי וש' בן־ציון). בהמשך לכך הוציא ביחד עם רבניצקי גם את "דברי תורה עם דברי חכמים" (חלק המצוות שבתורה בצירוף ליקוטים ממאמרי חז"ל), "בית תלמוד" (גמרא לתלמידים) בעריכת ח"פ ברגמן וש"ח ברכוז, ועוד כיו"ב ספרי לימוד אשר נועדו להקנות לתלמידים הלא־דתיים את הכרת אוצרות הרוח של העם היהודי ובכך גם לחזק את זהותם הלאומית.
בקובץ שירי ביאליק "שירים ופזמונות לילדים" נמצא לצד "נדנדה" מקבץ גדול של שירי שבת וחגים אשר מזמין את הקוראים הקטנים לחוות בדרך פיוטית את מועדי ישראל, גם אם אין הם מדקדקים לשמור על המצוות. עם שירים אלה נמנים "לִכְבוֹד הַחֲנֻכָּה", "בַּנֵּכָר" (לְחַג הַסֻּכּוֹת), "חִבּוּט עֲרָבָה", "אִסְרוּ חָג", "עָבִים חוֹשְׁרִים" (עוֹד לְהוֹשַׁעְנָא רַבָּא) ועוד. מתוך שירים אלה זכתה "שַׁבָּת הַמַּלְכָּה" להתעלות ולהיעשות למזמור השבת הן בבתים מסורתיים והן בקיבוצים ובקהילות חילוניות שבהן שימש השיר מעין תחליף לתפילת "קבלת שבת". בולט במחזור שירים אלה השיר "בִּרְכַּת הַמָּזוֹן" שהוא ברכת מזון בנוסח חופשי: "בָּרוּךְ אֵל / אֲשֶׁר בָּרָא / דַּיְסָה בְּחָלָב / מְלֹא הַקְּעָרָה, / וּלְקִנּוּחַ / גַּם תַּפּוּחַ. / בַּמֶּה, בַּמֶּה / נוֹדֶה לוֹ? — / בָּרוּךְ הוּא וּבָרוּךְ שְׁמוֹ!"
חגי ישראל, דינים ומנהגים משולבים גם במקראה "אָלֶף בֵּית" מאת פ' שרגורוסקא שבהוצאת "מוריה", באופן מגוון הנותן מקום למדקדקים במצוות וגם לאלה שלא. כך, לדוגמה, מובא במקראה שירו של ביאליק "לכבוד החנוכה" כשמעליו ציור של משפחה חרדית אשר ראשה מברך כדין "בָּרוּךְ אַתָּה יְיָ אֱלֹהֵינוּ מֶלֶךְ הָעוֹלָם אֲשֶׁר קִדְּשָׁנוּ בְּמִצְוֹתָיו וְצִוָּנוּ לְהַדְלִיק נֵר שֶׁל חֲנֻכָּה". לצד זאת נמצא בעמוד אחר במקראה ציור של ילד שאינו חרדי יושב להנאתו על ספה וקורא בספר, כאשר מתחתיו הכיתוב "עתה יודע אני את כל האלף בית, ובעצמי אוכל לקרוא את כל הסיפורים שבספרים ואת כל התפילות שבסידור". ללמדנו, שיש שהסידור הוא להם טקסט מקודש לתפילה ויש שהוא להם טקסט ספרותי שהוא חלק מהמורשת הלאומית ובו לא מתפללים אלא קוראים.
בשנים קדמוניות, בטרם התלהטו הרוחות סביב ההדתה היו לימודי היהדות (בתוכם תלמוד) חלק בלתי נפרד של מערכת החינוך גם בבתי הספר שאינם שייכים לזרמים הדתיים. בלט בכך במיוחד בית הספר הריאלי בחיפה בניהולו של ארתור בירם, ששיגר לביאליק את הברכה הבאה שבה ניסה למצות את תרומתו של המשורר לבית הספר במישור הספרותי והחינוכי: "חפץ אני כיהודי וכמורה בארץ ישראל, המתעניין בעיקר בלימודים העבריים, להביע לך את רגשי הערצתי והוקרתי על מה שנתת לבית הספר העברי בארץ ובגולה. חסרי אונים הננו המורים העברים למסור לדורות הבאים מה שראוי וצריך להימסר להם מירושת העבר שלנו. ואתה חיים נחמן ביאליק, באת לעזרתנו בזה. בשיריך, במאמריך ובעבודת הליקוט הכבירה — כינסת וריכזת ממיטב הרוח והיצירה של עמנו בעבר, ועשית אותו נוח וקל להישמר ולהימסר מדור לדור" (אב"ב, ארתור בירם אל ח"נ ביאליק, 15.1.1933).