תּוֹרָ֥ה צִוָּה־לָ֖נוּ מֹשֶׁ֑ה מוֹרָשָׁ֖ה קְהִלַּ֥ת יַעֲקֹֽב: מי אמר פסוק זה "תורה צוה"? הפרשה מתחילה ב"וזאת הברכה אשר ברך משה". כלום יאמר משה על עצמו "תורה צוה לנו"? בעל "הכתב והקבלה" אומר כי פסוק זה נאמר ע"י עם ישראל כעונים במקהלה לדברי משה. אכן, בכל המקרא, רק בפרשתנו באה המלה "תורה" במשמעותה הקלאסית של "מורשתנו הרוחנית".
קיים הבדל בין ירושה ל- מורשה. ירושה היא קבלה מן המורישים, ברם, אין בטחון או הכרח להעביר הלאה את הירושה. מורשה מורה על מסירה לדורות הבאים. הוכחה לכך אנו מוצאים בעניין ארץ ישראל- "ונתתי אותה לכם מורשה" (שמות ו, ח) , שתהיה לכם עדי עד.
מהר"ם רוטנברג (מובא ב"תורת חיים"), כתב: "לומר שהתורה אינה ירושה לבוא לאדם בנחת. אלא צריך אדם לטרוח אחריה ולעסוק בה יומם ולילה ולהגות (לעיין) בה". מידת העמל שלנו בירושת התורה ובמורשתה זהה ומקבילה לירושת הארץ ולמורשתה.
התורה היא בפשטות ספר התורה הכתובה שנוצרה סמוך למיתתו של משה על ידי חיבור המגילות אותן כתב מפי הגבורה במשך כל שנותיהם במדבר. את המורשת העביר לנו משה על ידי האות הכתובה ולא עלי ידי סרטון וידיאו.
בשל כך, אנו הקוראים ומנתחים את הטקסט המקראי על בסיס הכתוב בלבד, אמורים לדעת יותר מאלו ששמעו את התורה בזמן אמת. מה שחסר מן המבע, המימיקה, הטון והקול, מושלם, מוכפל, ומועצם בתכנים החבויים שבאותיות ובמילים. בניתוח הטקסט של התורה, המהווה תשתית בסיסית לכל ענפי היהדות, אין כאן 'שמיעה' וניתוח של מידע באופן רציף וליניארי כעולה מסרטון וידיאו, אלא הבנה רוחבית, אופקית, אנכית, רב ערוצית, רב זמנית ולא ליניארית.
הרדוקציה המתבצעת בין המשמיע לקולט בשפות אחרות אינה קיימת בעברית, שהיא שפה פונטית רק לכאורה. התווים הכתובים המייצגים את המסר האלוקי בשפת הקודש מכילים מידע פנימי עמוק, בכל הדרגות ובכל הסדרים. האות העברית אינה תו הסכמי אלא סימן אלוקי המאפשר קידוד מידע אין סופי בתוך תווים ספורים בלבד, קל וחומר בכל ספר התורה.
גם המורשת בעניין ארץ ישראל אינו אמור להיות מועבר על ידי חווית וידיאו אלא על ידי חקירה רגלית ושחזור של כל שביב מידע על אדמתה, עריה, כפריה, הריה, נהרותיה, אתריה וכל אשר עליה ובתוכה.
באדיבות העיתון ״בשבתון״.