לא אוכל לשכוח את אותו ליל שבת בו פגשתי את מרלה לראשונה. כחניכה בתוכנית "נסיעה" הסתובבתי באותו קיץ קסום בחלקים שונים של הארץ עם חברים חדשים ומגוונים מישראל ומארצות הברית. באותה שבת ישנו בעיר העתיקה של צפת. על אווירת השבת של צפת אין צורך להרחיב, ואני, שרציתי חוויה בלתי נשכחת של ניגונים, החלטתי לצעוד לבית הכנסת "בר בי-רב". שם, לפי השמועות, מתקיים מניין ה'קרליבך' המפורסם של העיר מידי ליל שבת.
באותו ערב, בית הכנסת הקטן היה עמוס מתפללים. נשים רבות, ובינן מרלה ואני, נאלצנו לשבת מחוצה לו, אך זה לא פגע בחוויית התפילה וההנאה מהניגונים שבקעו לכל עבר. מרלה כבר הקדימה והגיעה להשתתף בתפילה, ומבטה המחויך פגש אותי ושבה אותי מיד כשהגעתי. באותו רגע ראיתי בה רק בחורה צעירה ונחמדה, אחת מיני רבות. כזו שלא הכרתי, ושכנראה גם לא אפגוש בעתיד. לצערי, התחושה שלי התממשה והפכה לעובדה בחלוף כמה שבועות מאותה שבת של התעלות רוחנית.
בדיעבד, גיליתי שמדובר בארוסתו של מייקל, אחד מהמדריכים האמריקאים בתוכנית.
אותה שבת חלפה, ואנחנו המשכנו בסיורים אינטנסיביים ברחבי הארץ. ב31 ביולי 2002 העברנו יום ארוך ומעייף בסיור בתל אביב, ותוך כדי ארוחת הערב קבלנו את הבשורה המרה. פיצוץ עז התרחש בקפיטריית פרנק סינטרה והוביל למותם של שבעה סטודנטים ופצועים רבים, ביניהם מרלה-אן, הבחורה שאת חיוכה לא אשכח לעולם. הייתי אז צעירה בת שש עשרה, מופנמת ושקטה, ולא ידעתי איך להתמודד עם הצער וההלם הכבדים שעטפו את כולנו.
"לפחות אם אני כאן, אני יכולה לקחת חלק פעיל בניסיון לאחות את מה שנשבר. אני יכולה להתנדב בבתים של נפגעי טרור. אני יכולה לראות מה קורה כל יום בעיניי שלי במקום דרך הזווית של ה-CNN. מעבר לכל הברוטליות, ברוב המקומות בישראל, החיים נמשכים.
חברי ובני משפחתי צודקים כשהם מתקשרים ומבקשים שאחזור הביתה – זה מסוכן פה. אני מעריכה את דאגתם. אבל אין שום מקום אחר בעולם שבו אני מעדיפה להיות כרגע. יש לי מושב בשורה הראשונה של ההיסטוריה של העם היהודי. אני חלק מהמאבק להישרדותה של ישראל. כשאני משלמת על מצרכי המכולת שלי זה בדיוק כמו לתרום למטרה איתה אני מזדהה."
עד אותו יום ארור, קמפוס הר הצופים נחשב לאי של שלווה ודו קיום נדיר בתוך ים של אלימות יום-יומית.
למרות חופשת הקיץ, רחבת הקפיטריה ע"ש פרנק סינטרה הייתה מלאה באותו יום בסטודנטים יהודים, ערבים וזרים שברחו מהחמסין להפסקת צהריים ממוזגת בתוך הקפיטריה. עד אותו יום ארור, קמפוס הר הצופים, הממוקם בחלקה הצפוני-מזרחי של העיר, נחשב לאי של שלווה ודו קיום נדיר בתוך ים של אלימות יום-יומית.
יהודה עמיחי כתב היטב בשירו "קוטר הפצצה", שמעגלי הכאב, הצער והאבל מקיפים את "העולם כולו" עד לכיסא הכבוד ומעבר לו. למרלה היה את הכישרון לגעת בחייהם של אנשים בעדינותה ובסבר פניה. למרות שפגשתי בה רק לערב אחד, הזיכרון הנעים שלה השאיר בי חותם. אז אם אתם עוברים ברחבת פרנק סינטרה ותוהים לפשרו של העץ הנטוע באלכסון באמצע שום מקום, עמדו לכמה רגעים, וזכרו את מרלה וחבריה שבמותם ציוו לנו את החיים.