משפט – לא שומעים!
המקרה המוזר (לכאורה) של עורך-דין נ.ק.
לפני אי אלו חודשים התפרסם (לכאורה) בכלי תקשורת שונים על אודות עורך הדין (לכאורה) נ.ק. ששלח (לכאורה) מכתבי איום למפעילי קבוצות בפייסבוק, על פיהם ההודעות שנשלחות לחברי הקבוצות מהוות עבירה על חוק הספאם הישראלי, ולפיכך ק', בשם מרשיו השונים, מתעתד (לכאורה) להגיש תביעה כנגדם וידרוש פיצויים באלפי שקלים עבור אותן הודעות. ((יצויין, למי שאינו מודע לכך, שההצטרפות לקבוצות בפייסבוק נעשית על ידי המצטרף בלבד – לא ניתן לצרף אדם נגד רצונו, וכל אדם יכול להתנתק מקבוצה בקלות. כל משתמש סביר בפייסבוק גם יודע שההצטרפות לקבוצה משמעה קבלת הודעות שנשלחות לחברי הקבוצה – למעשה, זה חלק מהפואנטה של ההצטרפות.)) הגדיל (לכאורה) לעשות משרדו של ק' ואף הציע (לכאורה) לנמענים לשלם פיצויים מופחתים, ובתמורה לכך יאות המשרד "להמליץ" למרשם שלא לתבוע את מלוא הסכום בבית המשפט.
בין הקורבנות הפוטנציאליים (לכאורה) של הבריונות המשפטית הזו היו מספר ארגונים סביבתיים, וסתם אנשים בלתי מזיקים. כאשר ערן ורד, פעיל למען איכות הסביבה, שמע על הסיפור, הוא החליט לעשות מעשה קטן, ופתח קבוצה בפייסבוק כדי להתריע בפני מפעילי קבוצות אחרים לבל יכנעו לדרישותיו (לכאורה) של ק'. ורד אף הפעיל אתר סאטירי שעסק ב-ק' ומעלליו.
בתגובה הגיש (לכאורה) עו"ד ק' תלונה כנגד ורד על הטרדה, ולכשלא השיג (לכאורה) את מבוקשו בבית המשפט, פנה (לכאורה, לכאורה) להטריד אותו ברחבי הרשת, בין השאר באמצעות הקמת פרופילים מזוייפים בשמו, הקמת אתר אינטרנט שכל כולו הוצאת דיבה ((אל דאגה, הקישור תוייג כ"נופולו".)) כנגד ורד ועוד דברים רבים ומוזרים להפליא. על השתלשלות הדברים התמוהה, בלשון המעטה, אפשר לקרוא בפנייתו של ורד לועדת האתיקה של לשכת עורכי הדין, המצורפת בתחתית הפוסט.
הפרקטיקות הכוחניות (לכאורה) של ק' אינן סתם תופעה מקרית, תוצאה של תכונות אישיות יחודיות לו. מדובר על תוצר — קיצוני, אמנם — של מערכת שמכוונת כל כולה למלא את הארץ משפט. ראשית התהליך נמצאת בגידול המתמיד במספר עורכי הדין שמוסמכים מדי שנה על-ידי מספר גדל והולך של מכללות (ק' עצמו הוא (לכאורה) בוגר של מכללת נתניה), ((למקרה שלא נכנסתם לקישור: בשנת 2010 המכללות היו אחראיות לכמעט כפליים ממספר עורכי הדין שהוסמכו. כמו כן, הגידול במספר עורכי הדין בשנת 2010 לעומת השנה הקודמת עומד על כמעט חמישה אחוז. זאת, כדי לסבר את האוזן, לעומת פחות משני אחוז גידול שנתי בכלל אוכלוסיית ישראל בממוצע בעשר השנים האחרונות.)) ומה שנראה כהתרת כל רסן על-ידי לשכת עורכי הדין: מעין-גילדה שהייתה אמורה להגן על המקצוע מפני דילול יוקרתו, ותחת זאת אפשרה תחרות עזה שחותרת תחת העקרונות האתיים שהיא עצמה גיבשה.
תקנות האתיקה של לשכת עורכי הדין אוסרת על העוסקים במקצוע לפרסם את עצמם, לשבח את עצמם ואת יכולותיהם כעורכי דין או לשדל אנשים להכנס להליכים משפטיים. עורך הדין צריך לתת ייעוץ ללקוחותיו ולייצג את האינטרסים שלהם לפי מיטב הבנתו את החוק. אך בתנאים הקיימים מדובר בגזירה שאין ציבור עורכי הדין — לפחות הצעירים שבהם — יכול לעמוד בה. זרם עורכי הדין הבלתי נפסק משמעותו, למעשה, היא הגדלת ההיצע של שירותי עריכת דין. הדרך היחידה שבה יכולים העו"דים להתמודד עם הגדלת היצע כזו מבלי להכנס לסחרור-מטה במחירי השירותים שלהם, היא לדאוג להגדלת הביקוש. וכך הם עושים: לעיתים נדמה כי עורכי דין מסויימים לעולם לא ישיבו ללקוח פוטנציאלי כי לדידם "אין לו קייס", ולעד יציעו לו ערוץ פעולה משפטי כלשהו.
מעשיו (לכאורה) של ק', אם כך, הם רק התפתחות לוגית של התהליך הזה: במקום לשכנע לקוחות מזדמנים להגיש תביעה מיותרת, ק' קיצר תהליכים (לכאורה) והגיש (לכאורה) את התלונות בעצמו (דרך גוף שהוא עצמו הקים). בכך הביא ק' (לכאורה) לשלמות את מה שראינו רק סימנים שלו – תעשיה שמזינה את עצמה. עורכי דין שממציאים לעצמם תביעות. פרפטום מובילה משפטית.
ק', כמובן, על פי הפרטים שמתאר ורד, הוא מקרה חריג וקיצוני (לכאורה). אך ראוי לבחון האם אין מעשיו מהווים תמרור אזהרה לעוסקים במקצוע המשפט בישראל, לבל ימשיך ויתדרדר, תוך שהוא מדרדר איתו אלפי עורכי דין שמצטרפים מדי שנה למרוץ הבלתי אפשרי אחר תביעות שאין להן כל הצדקה פרט לצורך של עורכי הדין עצמם בעבודה. וחשוב מכך, על הדרך הם גם לוקחים איתם את אמון הציבור במערכת המשפטית.