עומדים אנו בחודש אלול, אשר הינו הקדמה לשרשרת החגים של תחילת השנה. מערכה זו הינה מערכה שלימה של בנית האדם היהודי (ואילו מערכת החגים של פסח ושבועות בונה את האומה הישראלית). נדמה לי כי מרוב העניינים והפרטים הכלולים בכל חג וחג, נעלם מעניינו המהלך הכללי השזור במערכת חגים אלו. ננסה להציע מהלך כללי בבחינת "מאין באת ולאן אתה הולך".
במשנה ברורה (ס' תקפ"א ס"ק ב) מובא, כי נוהגים לומר מר"ח אלול ועד שמיני עצרת את המזמור "לדוד ה' אורי וישעי" (תהלים כז). המלבי"ם בהקדמתו לפרק הנ"ל כתב: "במזמור זה יבואר כי ההשגחה הנמשכת אחר הדבקות בה', והדבק בו תדבק בו ההשגחה התמידית וישמרהו מכל הפגעים ועל כך סמוך ליבו, לא ירא משום דבר רע, כי לא יאונה לצדיק כל רע, רק ברגע אשר הפסיק חוט הדבקות ונפנה מעבודת ה' … ולכן מכל המון הבקשות אשר יבקש האדם ראוי שישים פניו אל שאלה אחת בה ימצא כל מבוקשיו והוא שידבק בה' תמיד".
רואים אנו כי תוכן המזמור, שנאמר בירח האיתנים, הוא הדביקות בה'. זהו אם כן נושא עבודתנו בתקופה של חודשי אלול ותשרי, על מכלול החגים שבה והיא התקופה שבו בונה היהודי את יחס הדביקות עם בוראו, שזוהי צורת האדם הנכונה של היהודי.
ההתחלה של חודש האיתנים מתחילה בעצם כבר בתשעה באב, שם התברר לנו, לאלה שהיו צריכים להיות "עם קרובו", כי המצב אינו מזהיר כל כך והקב"ה החריב את ביתו "הדירה בתחתונים" והשכינה הגלויה סרה מהעולם. שם התברר כי אנחנו רחוקים מהחיבור עם בורא העולם ומהתפקיד המיועד לנו. לצורך זה ניתן לנו המועד של תשעה באב, מועד של התפכחות והכרה בריחוק מהמצב הנרצה של עם ישראל.
חודש אלול הינו הכנה לראש השנה ותוכנו הוא ימי תחנונים וסליחות. ולכאורה קשה במה ימי אלול מהווים הכנה מתאימה, למועד שבו האדם נידון עד כמה הוא מקבל את מלכותו ית' וממלא את תפקידו בעולם? ונראה לבאר על פי דברי הרש"ר הירש זצ"ל, בביאור ההקדמה לוידוי, כי קשה לו לאדם להכיר כי הוא חטא וזקוק לסליחה. נוח לו ללכת במהלך הרגלו ולהרגיש טוב. ריבוי הסליחות מכניס אותנו לאווירה הנכונה, להכרה והפנמה, שאנו עומדים לתת דין וחשבון על חיינו ומצבנו. ואף שהכרה בריחוק מהבורא דוחפת את האדם לתיקון מעשיו, עדיין הוא צריך לעבור שלב קודם, כפי שאומרים חז"ל במכילתא: "משל למלך בשר ודם שנכנס למדינה, אמרו לו עבדיו גזור עליהם גזרות. אמר להם: כשיקבלו את מלכותי אגזור עליהם, שאם מלכותי לא יקבלו גזרותי לא יקבלו" דהיינו, קודם לתיקון המעשים צריכים אנו הכרה במציאות האמיתית, שעולמנו הוא עולמו של הקב"ה וגילוי מלכותו בעולם היא תכלית חיינו.
לכן, אין בראש השנה דיבורים על חטאים, אלא הכרה ורצון אמיתי בגילוי מלכותו בפועל בעולם, עד ש"ידע כל פעול כי אתה פעלתו ויבין כל יצור כי אתה יצרתו". כאן אנחנו צריכים להיכנס ל"ראש גדול", לא רק תפקוד אישי נכון (מצוות ואי עשיית חטאים), אלא הכרה אמיתית כי מדובר "בעסק גדול", שאנחנו שותפים לו – המלכת הבורא על העולם.
כיצד מתגלה מלכותו של הקב"ה בעולם? הרב פינקוס זצ"ל מבאר זאת על פי הגמרא במגילה (יד:) בביאור הדו-שיח בין דוד המלך לאביגיל, אשת נבל, אשר הזהירה אותו לבל יהרוג את בעלה, כמורד במלכות, שכן "עדיין לא יצא טבעך בעולם". פירוש – עדיין לא יצא המטבע של דוד המלך בעולם ולכן מלכותו עדיין אינה שולטת. וביאר הרב כי מלכות נחשבת כשולטת רק כאשר היא מתבטאת בשטח. המטבע של המלך הפכה למטבע שמשתמשים בה, פעולותיו ניכרות וחוקיו מתקיימים, והעיקר בני אדם חיים על פי חוקיו וגזרותיו. זאת אומרת כי לאחר ההכרה חייבים לפעול ולהוריד אותה למעשים, אשר יבטאו את קבלת עול המלכות.
לשם כך באים עשרת ימי תשובה, "ימים הללו מזמינים אותנו לתשובה: להתחרט על מעשינו ולשוב לחובתנו כלפי ה' המלך, הריבון היחיד של העולם ושלנו, כדי שנהיה ראויים מחדש לחיים" (רש"ר הירש). חיים של נתיני המלך, אשר גילוי כבודו על ידי מעשנו המתוקנים הוא מטרתנו. פסגת ימים אלו הוא יום הכיפורים, יום של כפרה בו כלל ישראל מגיע לרמה של נקיות, עד שמתגלה הנקודה הפנימית העמוקה שלו "רצוננו לעשות רצונך" והוא נדמה בכך למלאכים. אז אנחנו מכוונים היטב להידבק בו יתברך.
סיום ירח האיתנים הם החגים סוכות ושמיני עצרת. היהודי יוצא מדירת הקבע שלו – ממערכת החיים היום יומיים ויוצא לסוכה, להיפגש שם עם בורא העולם. יחד עם שורשיו ונושאי מידותיו היהודיים – האבות הקדושים, הוא מקיים את מצוותיו באהבה ובשמחה. החג מאופיין בריבוי המצוות, שכן הן האמצעי להדבק בה' יתברך (מסילת ישרים) וכלשון בעל התניא (פ"ד): "ואי אפשר לדבקה בו באמת כי אם בקיום רמ"ח פקודין". ומעל לכל שמיני עצרת ושמחת תורה, בה הקב"ה אומר לישראל: עיצרו עמדי עוד יום אחד, שבו נהיה רק אתם ואני. שמחה חג יחד עם הדבקות בתורתו וכדברי בעל התניא, דהקב"ה לית מחשבה תפיסא ביה כלל, אבל בתורתו שבה "הלביש בה רצונו וחכמתו ית' … הרי זה כאילו נתן לנו את עצמו כביכול". ובנתינה זו מלמעלה ניתנה לנו האפשרות להיות דבוקים ו"תפוסים" בו ית'. זהו החיבוק הנפלא של סיום חודש האיתנים.
דהיינו, ירח איתנים מהוה מערכה שלמה של יחס הדביקות בין היהודי לבוראו, המתחיל מהכרה בריחוק (תשעה באב), הכרה והפנמה שאנו זקוקים לסליחה (אלול), הכרה במלכותו של הבורא על העולם ובתפקידנו כעם הנבחר לגלות את מלכותו (ראש השנה), תשובה, תיקון המעשים, כפרה (עשרת ימי תשובה ויום כיפור), דבקות באמצעות מצוותיו ית' ותורתו (סוכות ושמיני עצרת).
והנה נושאי מערכה זו נבחנים בשני מישורים: האדם כיחיד והאדם כחלק מכלל ישראל. האדם כיחיד – שלו תפקיד להשלים את עצמו על פי יחודו ותפקידו המיוחד בעולמו. והאדם כחלק מהכלל – הרואה את עצמו כחלק מהכלל ודואג לכלל ולא רק לאנ"ש, אנשי שלומו, למיגזר שלו, אלא לכלל ישראל. וכבר כתבו בספרים כי הרוצה לזכות בדין, יהיה איש שהכלל צריך לו.
אכן, לצורך ימים אלו זקוקים אנו ל"ראש גדול" באמת, ראש של "ממלכת כהנים וגוי קדוש".