האם התעצמות צבא מצרים קשורה למלחמה אפשרית נגד אתיופיה?
חלק ראשון של מאמר זה ראו כאן: האם המלחמה הבאה תהיה נגד מצרים?
בחודשים האחרונים פרסמתי 19 כתבות העוסקות בצבא מצרים. מהכתבות עולה בבירור, כי צבא מצרים מתעצם ובונה תשתית צבאיות בקצב מואץ. מאליה עולה השאלה: "מה העבודה הזו לכם?" כלומר מדוע מדינה ענייה, המתקשה לכלכל את תושביה, מקדישה מיליארדי דולרים (מעבר לסיוע הצבאי של ארה"ב בסך של 1.3 מיליארד דולר) להתחמשות ולבניית תשתיות צבאיות.
יש לזכור כי שהרוב המכריע של הנתונים בדבר ההתחמשות ובניית התשתית מבוסס על מקורות אמינים, שעיקרם ניתוח צילומי לוויין. לעומת זאת ניתוח הגורמים, שהניעו את המצרים לפעילות הצבאית המואצת, מבוסס רובו ככולו על השערות וניתוח לוגי. לכן כל מה שיפורסם להלן הוא בערבון מוגבל ונתון להטיות התפיסתיות של הח"מ.
הניתוח, שיעשה בפרקים הבאים, ינסה לשלול – על בסיס הנתונים, שהוצגו בכתבות – הערכות שונות לתופעת ההתעצמות. בפרק הקודם שבו שללתי את האפשרות שהתעצמות צבא מצרים קשורה לפיגועים של הגורמים האסלאמיים בסיני. בפרק זה אנסה בפרק זה לשלול את ה"תרוץ", לפיו בניית סכר הרנסנס על הנילוס הכחול באתיופיה, מסכנת את מקור חיותה של מצרים, ולפיכך מצרים בונה יכולות צבאיות כדי למנוע זאת.
לבסוף, לאחר שאנסה לשלול הערכות שונות, שאינן מקובלות עליי, אנתח את הערכתי, שעיקרה הוא: הסכם השלום עם ישראל והנספח הצבאי הנלווה לו, המגביל את מצרים, הוא נטל על מצרים ופוגע בתרבותה האסלאמית ובכבודה. מצרים חפצה לשנות את בסיס היחסים בין המדינות, ונערכת מבחינה צבאית למצב, שישראל לא תסכים לכך.
קריקטורות מהאל אהרם המצרי על יחסי מצרים אתיופיה. מימין שליט אתיופיה זינאווי סוגר את אוזניו כדי לא לשמוע הקריאות נגד הסכר האתיופי בנילוס. מימין קריקטורה אנטישמית: "זה לא הסיפור של הסכר זה הסיפור של אלה שמאחורי הסכר"
ב-14 במאי 2010 חתמו אתיופיה, טנזניה, אוגנדה, קניה, קונגו, רואנדה ובורונדי על הסכם חדש של חלוקת מי נהר הנילוס. ההסכם נחתם באוגנדה, וזאת חרף התנגדותן של מצרים וסודאן, הצרכניות העיקריות של מימיו.
מאז ראשית הקמת הסכר הגבוה באסואן בשנת 1960, החלה מצרים לפתח שורה של מיזמי ענק להפרחת המדבר. מביניהם: "מודריית אל תחריר" – הרחבת השטחים החקלאיים במדבר המערבי ממערב לזרוע הרוזטה של הנילוס, פיתוח "ארץ גושן" – הרחבת השטחים החקלאיים ויבוש הביצות שממזרח לזרוע הדמייטה של הנילוס. מיזמים אלה מגדילים בעשרות אחוזים את השטחים המעובדים של מצרים.
לאחר תום מלחמת יום הכיפורים יצאה מצרים בתוכנית ענקית להפרחת מערב סיני. החלק הראשון היה למעשה חידוש פרויקט "החווה הסינית", שנקטעה בעקבות מלחמת ששת הימים, ופרויקט חדש נוסף לייבוש אגם מנזלה, וכריית תעלת השקיה מאזור קנטרה לעבר אל עריש. במקביל לכך החלה מצרים להרחיב את השטחים החקלאיים שלאורך עמק הנילוס באמצעות שאיבת מי הנהר לעבר הגדות (עד אז כל ההשקיה המצרים הייתה מבוססת על כוח הכבידה, גרביטציה, בלבד). במרכז עבודות הפיתוח של עמק הנילוס עומד פרויקט "תושכא". פרוייקט זה מתוכנן לשאוב מאגם נאצר ½2 מליון מ"ק ליום, כדי להשקות שטח של 2.2 מליון דונם במדבר סהרה. מיזם זה ומיזמי השקיית של גדות עמק הנילוס, מתאפשרים תודות לחשמל הזול המופק בסכר אסואן.
בשנת 2016 הכריזה מצרים על "מגה פרויקטים של פיתוח במצרים". מבין תכניות הפיתוח השאפתניות לפיתוח תחומים שונים במצרים, יש גם מספר ניכר של עבודות פיתוח חקלאי להרחבת השטחים החקלאיים באזורים שונים במיליוני דונמים נוספים.
לצערי, לא מצאתי נתונים אמינים על צריכת מי הנילוס במצרים כיום, אבל אין לי ספק ששפע תוכניות הפיתוח החקלאי במצרים מקרבות את מצרים לניצול מלוא כמות המים שניכסה לעצמה (עם סודאן בשנת 1959). עקב העדר מיזמי פיתוח חקלאי משמעותי של יתר מדינות אפריקה השוכנות לאורך הנילוס, אני לא אתפלא לשמוע, כי כבר היום מצרים צורכת כמות מים מעבר למה שהקוצב לה על ידי הבריטים לפני 89 שנה.
בשנת 2010 החלה אתיופיה בתכנון סכר על אפיק נהר הנילוס הכחול על מנת להקים תחנת כוח הידרואלקטרית בהספק של 6,000 MW. הנילוס הכחול הוא מקור המים העיקרי (85%) של נהר הנילוס המהווה את מקור חיותה של מצרים. בשנת 2011 הכריזה אתיופיה שהיא מתחילה בהקמת הסכר. מאז מנהלת מצרים מאבק דיפלומטי לסיכול המיזם, אך ללא הצלחה. נכון לתאריך 31/12/2016 (ראה צילום לוויין להלן) טרם הושלמו העבודות בסכר. כדי להפיק את מלוא הספק החשמל המתוכנן, ייצור הסכר אגם בנפח של כ- 74 מיליארד מע"ק.
הסיבה לכך נעוצה בסכר הגבוה באסואן, היוצר את אגם נאצר, שהוא בנפח 169 מילארד מ"ק. מימי אגם נאצר יכולים לספק את תצרוכת המים במצרים בעת שאגם סכר הרנסאנס יתמלא. בתקופה שמצרים תאלץ להשתמש ברזרבת המים האגורה באגם נאצר תפחת כמות החשמל המיוצרת בתחנת הכוח ההידרו אלקטרית אשר בסכר הגבוה באסואן. תחנת כוח זו מסוגלת לייצר, כאשר האגם נמצא בשיאו, MW 2,000.
מדד עולמי לחוסן ביטחוני – 51 (מצרים – 12, ישראל – 16).
תקציב צבאי שנתי – 340 מיליון $. לשם השוואה התקציב הצבאי של מצרים – 8.5 מיליארד $, (נתון זה מבוסס על פרסום במקורות גלויים. אני סבור שהתקציב של מצרים גבוה יותר. א.ד) ותקציבה של ישראל – 20 מיליארד $.
חיל האוויר האתיופי קטן למדי, מונה 3,500 בלבד ומבוסס ברובו הגדול על כלי טייס מזרח אירופיים.
לחיל האוויר האתיופי 5 שדות תעופה.
בשנים 2000-1998 נגד החבל הפורש, אריתריאה. לצורך המהלך הצבאי הוגדל הצבא ל-300,000 איש.
בסוף שנת 2017, דיווח מקור מהמפרץ הפרסי ("אל-שרק") על כך ש: "מצרים, בתיאום עם איחוד האמירויות הערביות, הציבה כוחות בסאווה (SAWA), אריתריאה. הכוחות חמושים בטכנולוגיה מודרנית וכלי רכב משוריינים כבדים".
הסיבה לפריסה, לכאורה, של הכוחות המצריים אינה ברורה, אך דיווחים של סוכנות ידיעות MEMO פירשו: "הנוכחות הצבאית באריתריאה עשויה להיות תגובה לסודאן, המאפשרת לטורקיה להקים בסיס ימי בסואקין איילנד (SUAKIN ISLAND, עיר נמל מרוחקת כ-60 ק"מ דרומה לפורט סודאן), באופן זמני, כחלק ממדיניות אירופית רחבה יותר של מעורבות באפריקה".
באותה שנה דיווחה סוכנות הידיעות "אל-שרק", בנוסף לכוונת טורקיה לבנות בסיס צבאי בסואקין איילנד, על פתיחת בסיס צבאי גם בסומליה, בו פרסה טורקיה 200 חיילים לאימון כוחות סומליים מקומיים. היחסים בין אבו דאבי, קהיר, וחרטום מתוחים עד היום, עקב נוכחותה של טורקיה בסודאן.
כמו כן דווח במהלך 2017 על כך שמצרים מנסה להרכיב לובי אפריקאי במטרה להגן על עמדתה בנושא "סכר הרנסנס" באתיופיה. מומחים מצרים טוענים כי הסכר יפגע ב"גישה של קהיר למי נהר הנילוס" (הכוונה כנראה לאספקה השוטפת של מי הנילוס למצרים א.ד). עם זאת, אתיופיה מתעקשת כי לפרויקט הסכר תהיה השפעה חיובית והוא יסייע למצרים ולסודאן באספקת חשמל. בניית הסכר החלה בשנת 2011. הוא ממוקם בצפון אתיופיה, כ-15 ק"מ מזרחית לגבול אתיופיה-סודאן, והוא מהווה גורם מרכזי למתח הפוליטי בין מצרים לאתיופיה. הסכר צפוי לאגור 70 מיליארד מ"ק מים, הסכר נועד להפעיל תחנת כוח הידרואלקטרית לייצור של MW 6,000 חשמל, אשר יסייע לפתור את המחסור באתיופיה. יתכן שמצרים חוששת שבעתיד ינוצלו המים גם להרחבת השטחים המעובדים באתיופיה ובכך יגרע חלקה בכמות המים הזורמת לשטחה.
בינואר 2018 דיווחה סוכנות הידיעות "אל ג'זירה" מספר פעמים, כי צבאות סודאן ואתיופיה העלו את כוננותם, ופרסו אלפי חיילים בגבול עם אריתריאה, לאחר שמצרים שלחה חיילים שלה, בתיאום עם איחוד האמירויות הערביות, לבסיס סאווה האריתריאי (המרוחק כ-30 ק"מ מגבול סודאן ו-150 ק"מ מגבול אתיופיה). לדברי "אל-ג'זירה", הכוחות הסודנים והאתיופים סגרו הגבולות עם אריתריאה.
לאתיופיה ברית צבאית עם קניה מאז 1963. למרות שהברית נכרתה עוד בזמנו של הקיסר היילה סלסי, היא מחודשת מאז ועד היום. למרות ההיסטוריה הארוכה של הסכם ההגנה אתיופיה-קניה, הרלוונטיות שלו כיום היא כפי שהייתה בחתימה הראשונה עליו, לפני 60 שנה.
ביולי 2015 חתמו אתיופיה ואוגנדה מזכר הבנות לחיזוק הקשרים הביטחוניים ביניהן. החתימה נעשתה בידי שר ההגנה של אוגנדה ומקבילו האתיופי, במפקדת הצבא בקמפלה.
עם חתימת ההסכם, אמר שר ההגנה האתיופי: "מזכר ההבנה נועד לחזק את שיתוף הפעולה בין שתי המדינות בענייני ביטחון, וכדי לאכוף שלום ויציבות באזור. בין האזורים העיקריים שנבדקו היה המצב בדרום סודאן, בסומליה, והטרור במזרח אפריקה. שתי המדינות הסכימו לשמור על השלום והביטחון, לקדם ערכים משותפים, ואינטרסים בסיסיים אחרים של האזור ואפריקה".
במלחמת אוגדן (1978-1977) לצד הכוחות האתיופיים השתתפו משלחות צבאיות מקובה, דרום תימן, וברית המועצות.
בסכסוך הגבול עם סומליה (1982) סייעה לצבא אתיופיה מיליציה מורדת מסומליה – "חזית ההצלה הדמוקרטית הסומלית" (SSDF).
במלחמה נגד אריתריאה, החבל שפרש מאתיופיה והקים מדינה משלו, (1991-1961) השתתפו לצד צבא אתיופיה דהיום, כוחות משלוח מקובה, דרום תימן, וברית המועצות.
במלחמת נגד סומליה (2009-2006) סייעו לכוחות האתיופיים: כוחות שמירת השלום של האו"ם בסומליה (TFG), כוחות לשמירת השלום אפריקאיים (AMISON), אוגנדה, בורונדי, קניה, ג'יבוטי, וסיירה לאונה.
בלחימת הצבא האתיופי נגד ארגון "השבאב" הסומלי (2012-2011) השתתפו גם כוחות מקניה, וכוחות שמירת השלום של האו"ם בסומליה (TFG).
בעבר הרחוק, צבא אתיופיה שלח מכוחותיו להשתתף במלחמת קוריאה (1953-1950), ובמשבר קונגו (1963‑1970).
הבה אמנה סיבות נוספות מדוע לדעתי אין כל קשר בין ההתעצמות ובניית התשתיות המואצת של צבא מצרים לבין הסכסוך עם אתיופיה על מימי הנילוס.
צריכת המים השנתית הרשמית של מצרים היא 54 מיליארד מ"ק, וסכר אסואן נועד להתמודד עם מחסור זמני של 74 מילארד מ"ק. אם כך נשאלת השאלה, מדוע מצרים מרימה קול זעקה, כאילו הסכר באתיופיה מאיים על עצם קיומה? התשובה לכך נעוצה לדעתי בחשש המצרי לאובדן הפטרונות והבלעדיות על מי הנילוס. ההצלחה של הסכר באתיופיה עלולה לגרום למדינות נוספות השוכנות על מקורות הנילוס לפתח מיזמים לניצול מי הנילוס, ובכך לערער את אדנותה של מצרים על הנהר, ועל השימוש במימיו. במילים אחרות יש למצרים אינטרס להמשיך ולשמר את מדינות אפריקה השוכנות לאורך הנילוס כמדינות מפגרות. כל מיזם של מישהי ממדינות אלה לפתח את ארצה, יתקל בזעקת "הקוזק הנגזל" של מצרים.
מדוע אין קשר בין התעצמות צבא מצרים לבין הסכסוך עם אתיופיה?
א. הבנייה המואצת של תשתית צבאית מצרית בסיני החלה כבר בשנת 2004 (ראשית הכפלת מערך הגישור הצבאי בתעלה), בין השנים 2007-2010 חל גידול של 170% במחסני התחמושת בסיני, וגידול של 130% במאגרי דלק – כל זאת עוד לפני שאתיופיה החלה לתכנן את הקמה הסכר בשטחה. כאמור לעיל ראשית העבודות לבניית הסכר החלו רק בשנת 2011.
יודגש כי מחוץ להרחבת שדות התעופה לא מתרחשת שום פעילות צבאית בדרום מצרים. אף בשדות התעופה, שמניתי לעיל לא אותרה בניית מחסני תחמושת לחימוש המטוסים, וכן לא אותרה הקמת ממסר קשר, שיאפשר שליטה טובה במרחב האווירי. נוסף כל כך יש לזכור, כי הסכר באתיופיה נמצא במרחק של כ-1,400 ק"מ מדרום לשדות התעופה הנ״ל, כך שגם פעילות אווירית כירורגית נגד הסכר היא מבצע צבאי לא פשוט.
ד. הצבא האתיופי, כפי שתואר לעיל, הוא צבא זעיר לעומת צבאה של מצרים, ומצרים יכולה לגבור עליו גם בסד"כ שעמד לרשותה במלחמת יום הכיפורים. לפיכך כל מסע הרכש של הנשיא עבד אל פתח א-סיסי הוא בלתי מוסבר.
ה. כפי שנאמר בפרק הקודם, לאתיופיה אין מוצא לים, ואין לה כמובן צי של אוניות מלחמה, והנה צבא מצרים מתעצם בצורה משמעותית בתחום הימי (ראה פרק 13).
ביובל השנים האחרונות וגם בימינו אלה, שוקדת מצרים לפתח עוד ועוד שטחי עיבוד חקלאיים חדשים, המעובדים בחלקם הגדול בשיטה המסורתית והבזבזנית של השקיה בהצפה. כל זה מחריף את בעיית המים של מצרים, ועלול לגרום לה לצאת ולהפעיל כל צעד אפשרי נגד כל גורם, שינסה לפגוע בפטרונותה על מימי הנהר. לכן אין זה מן הנמנע שמצרים אף תנקוט בפעילות צבאית כירורגית נגד אתיופיה, כולל פגיעה בסכר הרנסנס. הסכמה של אתיופיה למילוי אגם הרנסנס בקצב איטי, שיתפרס על פני שנים מספר, כך שמאגר אגם נאצר לא יפגע משמעותית, עשויה לרכך את התנגדותה של מצרים ולמנוע אולי פעולה צבאית או חתרנית אחרת מול אתיופיה.
למרות הסכסוך האמיתי בין המדינות בנושא השליטה על זרימת מי הנילוס, אין כל קשר בין ההתעצמות של צבא מצרים ובניית התשתיות הצבאיות רחבות ההיקף, שרובן ככולן מתבצע במרחב קהיר-תעלת סואץ -סיני. צר לי שגורמים שונים המקורבים לממשלת ישראל ופרשנים שונים מנסים באמצעות ה"תרוץ" הדחוק של סכסוך השליטה על מימי הנילוס להסביר את התעצמותה חסרת הפשר של מצרים.
הפרעה המצרי: מה מסתתר מאחרי שליט מצרים הגנראל א־סיסי?
 נדלה מאתר אינטרנט https://www.globalfirepower.com/countries-listing.asp, ביום 21.5.2018.
 נדלה מאתר אינטרנט https://en.wikipedia.org/wiki/Ethiopian_National_Defense_Force, ביום 21.5.2018.
 נדלה מאתר אינטרנט http://debirhan.com/2018/01/%E1%8C%8D%E1%89%A5%E1%8D%85, ביום 21.5.2018.
 נדלה מאתר אינטרנט https://kichuu.com/thousands-military-border-eritrea/ ביום 21.5.2018.
 נדלה מאתר אינטרנט http://newafricanmagazine.com/news-analysis/development/kenya-ethiopia-defence-pact-somali -become-pawn, ביום 21.5.2018.
 נדלה מאתר אינטרנט https://en.wikipedia.org/wiki/List_of_wars_involving_Ethiopia, ביום 21.5.2018.
הפוסט הזה פורסם בתאריך ביטחון וצבא עם התגים אתיופיה, גנרל סיסי, מצרים. קישור קבוע.
יכול להיות שלהתעצמות הצבא ישנה סיבה נוספת והיא כלכלית. פוליטית. מקומות עבודה למיליוני אנשים . אם לא יעבדו ימצאו את עצמם בשורות האחים המוסלמים. כאשר הם בצבא אפשר פחות או יותר לפקח עליהם.
לעובדה שצבא מצרים מתעצם בשנים האחרונות בקצב מוגבר, יכולות להיות כמובן כמה סיבות. האפשרות שאתה מעלה לא עולה בקנה אחד עם מכלול העשייה הצבאית המצרית, שמלבד רכש מואץ היא כוללת גם בניית תשתיות צבאיות רחבות היקף. הכתבה על הסכר באתיופיה היא אחת מסדרת כתבות המנסה לשלול הסברים לתופעה (פורסמה גם כתבה השוללת את ההסבר שהתעצמות צבא מצרים נעשית בגלל האירגונים האיסלמיסטיים בסיני). בכתבה שתפורסם בעתיד אנסה לשלול אל טיעונך ואנמק מדוע היא פחות סבירה בעיני.
יותר מסביר כי אם יחליט לפתוח במלחמה נגד ישראל מבחינתו התוצאה הסופית הפעם תהיה סופנית עבור מצרים . סכר אסואן יורד ולא צריך בשביל זה פצצה גרעינית. אני מניח שאסיסי מודע לכך.
הבעיה האמיתית היא זאת:האם אנחנו מעיזים להרוס את סכר אסואן ולגרום בכך למותם של מליונים בצמא? רק כתוצאה מפרובוקציה חמורה במיוחד של מצרים כנגדנו.משהו בסדר גודל של התקפה הרסנית על הנגב ואולי גם על הכור האטומי בדימונה.
ייתכן שהמצרים ישמידו לבסוף את הסכר האתיופי בפעולה מתוכננת. אבל זה יהיה תקדים מסוכן מאחר שזה חושף את הסכרים שלהם להתקפות כאלו מצד מדינות אחרות.
לגבי השאלה האם לא סיסי יש תוכניות ארוכות טווח לתקוף את ישראל "כשיגיע הרגע הנכון " מן הסתם גם מבחינה מדינית כשיראה שישראל נחלשה,ייתכן שיש לו אם נניח שאכן המדובר במעריץ מסווה של נאצר כפי שהיה בילדותו ואולי גם לאחר מכן ,שנוקט בשיטת סאדאת ומסווה את כוונותיו האמיתיות בצורות שונות.
אם כך הוא הרי מדובר באדם מתוחכם מאוד ,הרבה יותר מנאצר. אחד שחושב לטווח ארוך מאוד. ואם כך הוא מסוכן יותר מכל שאר מנהיגי האיזור להוציא אולי ארדואן.
המזרחן גיא בכור דווקא מעריך שצפויה מלחמה בין מצרים ואתיופיה על הסכר וזאת משום שהסכר ייבש את הנילוס ומצרים לא יכולה לעמוד בזה.עכשיו יכול להיות שזה לא דווקא מה שהגנראל א סיסי מתכונן אליו ומתכנן ועדיין זה מה שיקרה משום שלמצרים לא תהיה ברירה בעניין ותשומת הלב שלהם תהיה חייבת להיות מרוכזת באתיופיה ובסכר שלה.
"כי יבשו אפיקי מים "