שבת, היום השביעי בשבוע. ביהדות - יום מנוחה ושביתה ממלאכה ואחד מן המרכיבים החשובים של אורח החיים היהודי.
השבת נזכרת לראשונה בתורה בתיאור בריאת העולם בספר בראשית. לאחר ששת ימי הבריאה נאמר "ויכל אלהים ביום השביעי מלאכתו אשר עשה, וישבת ביום השביעי... ויברך אלהים את יום השביעי ויקדש אותו" (בראשית ב, ב-ג). בני ישראל קיבלו את מצוות השבת כאשר החל המן לרדת מן השמיים (לפני מתן תורה); הם נצטוו שלא לצאת ללקוט את המן בשבת, ובמקום זה ניתן להם "לחם משנה" ביום שישי, שהספיק גם לשבת ובדרך נס לא התקלקל.
הדיבר הרביעי בעשרת הדברות מצווה על השבת: ויום השביעי שבת לה' אלהיך לא תעשה כל מלאכה" (שמות כ, י). נוסח הדיבר שונה בנוסח הדיברות המתואר בספר שמות לעומת זה המובא בספר דברים: בספר שמות נאמר "זכור את יום השבת לקדשו", ובדברים (ה, יב) - "שמור את יום השבת לקדשו". הנוסחים מלמדים שיש לזכור את השבת באמצעות מצוות עשה, כגון קידוש על היין, ובאמצעות מצוות הלא תעשה של הימנעות ממלאכות.
בתורה חוזרות ונשנות האזהרות על קיום השבת, ומסופר על איש שחילל את השבת כאשר יצא לקושש עצים ודינו נקבע למוות בסקילה (במדבר טו, לב). בשבת הקריבו במשכן (ולימים במקדש) קורבן נוסף מיוחד - שני כבשים.
אין מידע רב על קיום השבת לאחר הכניסה לארץ ובתקופת המלוכה. זה היה יום שבו הלכו לאיש האלוהים (מל"ב ד, כג) ויום שבו שבת העם ממסחר (עמוס ח, ה). הנביא ישעיה הוכיח את העם על שלא הקפידו לשבות ממסחר ועל שהובילו משאות בשבת (ישעיה יז, יט-כז), והפליג בשבחה של השבת: "אם תשיב משבת רגלך... וקראת לשבת ענג לקדוש ה' מכבד וכבדתו מעשות דרכיך ממחוז חפצך ודבר דבר, אז תתענג על ה' והרכבתיך על במתי ארץ". לאחר השיבה מגלות בבל שוב נזכרת השבת במצוות שמנהיגי העם, עזרא ונחמיה, הוכיחו את העם על אי קיומן (נחמיה יג, טו-יח).
השבת מסמלת את הקשר בין ה' לעם ישראל, והיא עדות לברית שנכרתה ביניהם: "ושמרו בני ישראל את השבת לעשות את השבת לדורותם ברית עולם ביני ובין בני ישראל אות היא לעולם" (שמות לא, טז-יז).
שני נימוקים לקיום השבת: הראשון מופיע בעשרת הדיברות (שמות כ ח-יא): "זכור את יום השבת לקדשו. ששת ימים תעבוד ועשית כל מלאכתך וביום השביעי שבת ל-ה' אלהיך... כי ששת ימים עשה ה' את השמים ואת הארץ, את הים ואת כל אשר בם, וינח ביום השביעי, על כן ברך ה' את יום השבת ויקדשהו". השבת מהווה אפוא זיכרון למעשה הבריאה, ומשמשת אבן יסוד לאמונה המונותאיסטית.
הנימוק השני קשור ביציאת מצרים: "וזכרת כי עבד היית בארץ מצרים... על כן צווך ה' אלהיך לעשות את יום השבת" (דברים ה, טו). שני הנימוקים באים לידי ביטוי ב"קידוש" ובתפילת העמידה הנאמרים בשבת.
בספרות התנאים והאמוראים (במסכת שבת ובמקורות אחרים) מפורטות הלכות היום - 39 אבות המלאכה האסורים בשבת ותולדותיהם (מלאכות הדומות להם והאסורות גם הן) וכן דינים שונים הנוגעים ליום המנוחה. השבת היא עדות לאמונה בה' ובבריאת העולם, ומכאן חשיבותה הרבה. חילול השבת מותר רק במקרה של פיקוח נפש - כלומר, כשמתעוררת סכנה לחיי אדם. כלל זה נקבע לאחר שבתקופת מרד החשמונאים נהרגה קבוצת מורדים שנמנעו מלהילחם בשבת.
חז"ל הוסיפו על 39 אבות המלאכה איסורים אחרים, כדי לעשות סייגים לאיסורי השבת החמורים וכדי לשמר את אווירת המנוחה. אלה הם איסורי "שבות", כגון האיסור על העברת חפצים שאין בהם שימוש ממקום למקום בשבת (טלטול "מוקצה").
הקראים וכיתות אחרות ביהדות פירשו את הפסוקים בתורה העוסקים בשבת פירוש אחר משפירשוהו חז"ל: בין השאר הם הבינו את הפסוק "אל יצא איש ממקומו ביום השביעי" (שמות טז, כט) כאיסור לצאת מהבית בשבת; זאת בניגוד לדעת חז"ל, המבינים את הפסוק כאיסור יציאה מתחום העיר ("תחום שבת") בשבת.
ההכנות לקראת יום השבת הן בעלות חשיבות רבה. בהלכה מפורטים החיובים שנוהגים בערב שבת: יש להסתפר ולרחוץ את כל הגוף במים חמים, מן הראוי ללבוש בגדים מיוחדים, לסדר את הבית ולהדר במאכלים, שכן השבת נמשלה למלכה.
על כל אדם לחזור בערב שבת על פרשת השבוע. במקורות כונה לימוד זה "שניים מקרא ואחד תרגום", כלומר יש לקרוא כל פסוק פעמיים, ולאחר מכן ללמוד את תרגום אונקלוס עליו (כימינו יש הנוהגים ללמוד את פירוש רש"י במקום).
השבת מתחילה קצת לפני שקיעת החמה ביום שישי ומסתיימת עם ראיית הכוכבים הראשונים בלילה שלאחריו. כדי להסיר ספק מתחילים את השבת 20 דקות לפני השקיעה. בשעה זו האישה מדליקה שני נרות (או יותר, לפי מנהגה) ומברכת "להדליק נר של שבת".
נוהגים להקדים וללכת לבית כנסת, על מנת לקבל את השבת בכבוד הראוי לה. לאחר תפילת קבלת שבת ותפילת מעריב מיוחדת מקדשים על היין, מברכים "המוציא" על שתי חלות ואוכלים סעודת ליל שבת בליווי זמירות שמקנות תוכן רוחני ומיוחד לשבת. בבוקר, לאחר תפילת שחרית, קריאת התורה, מוסף והפטרה, שוב מקדשים על היין ואוכלים סעודה שנייה. מצווה לאכול גם סעודה שלישית לקראת ערב. עם צאת הכוכבים מתפללים מעריב ואומרים הבדלה לציון סיום השבת ותחילת השבוע החדש.
"לכה דודי" הוא אחד הפיוטים המרכזיים בתפילת השבת. הוא חובר על ידי המקובל רבי שלמה בן משה הלוי אלקבץ, שחי בצפת במאה השש-עשרה, ושמו מופיע באקרוסטיכון של הפיוט. הפיוט מבוסס על יסוד מנהג קדום, המובא בתלמוד: "רבי חנינא היה מתעטף ועומד בערב שבת, ואומר: בואו ונצא לקראת שבת המלכה. רבי ינאי היה לובש בגדים נאים בערב שבת, ואומר: בואי כלה, בואי כלה" (שבת קיט).
בתקופת התלמוד, כמו גם בתקופתו של רבי שלמה אלקבץ, היו נוהגים לצאת לשדות שמסביב לעיר צפת ולקבל שם את השבת. מסיבה זו נאמרה בפיוט לשון יציאה: "בואו ונצא [לשדה] לקבל את פני שבת המלכה", ולאחר מכן היו "מזמינים" את השבת להיכנס אל הבית פנימה: "בואי כלה, בואי כלה שבת מלכתא".
בקהילות מסויימות אומר החזן את קבלת השבת ואת הפיוט "לכה דודי" בעומדו על הבימה שבמרכז בית הכנסת, על מנת להבדיל בין תפילה זו לבין תפילת ערבית, שמקורה קדום הרבה יותר. בכל קהילות ישראל נוהגים לשיר פיוט זה ובבית האחרון - "בואי בשלום" - נהוג לעמוד ולהסתובב לפתחו של בית הכנסת כסמל לקבלת השבת העומדת בפתח.
הדלקת הנרות היא אחת משלוש המצוות המיוחדות לנשים ביהדות (לצד נידה והפרשת חלה), שמטרתה להדגיש את מרכזיותה של האישה בחיי המשפחה. בהדלקת הנרות מסמלת האישה את תחילת ההשראה הרוחנית והקדושה של השבת, כמאמר חז"ל: " 'ותזנח משלום נפשי' - זו הדלקת הנר בשבת, שאם אין נר - אין שלום". כמו-כן הדגישו חז"ל את חובת הדלקת הנר גם כנגד מנהג הצדוקים, ולימים גם הקראים, שפירשו את הפסוק "לא תבערו אש בכל מושבותיכם ביום השבת" כפשוטו, והיו יושבים בלילות שבת באפלה.
המנהג הרווח הוא להדליק שני נרות - האחד כנגד "זכור" והשני כנגד "שמור" - שני היסודות המסבירים את מהות יום המנוחה, אך יש הנוהגים להדליק מספר זהה למספר הנפשות במשפחה. בשעת אמירת הברכה, נוהגת האישה לכסות את פניה, והיא מביטה בנרות רק עם סיום הברכה: "ברוך אתה ה', אלוהינו מלך העולם, אשר קידשנו במצוותיו וציוונו להדליק נר של שבת".
בהסכמי הסטטוס קוו שגובשו בין הממשלה להנהגת הציבור החרדי, עם קום המדינה הוצהר כי השבת תהיה יום המנוחה הרשמי והחוקי של מדינת ישראל, אך מעבר לכך לא הייתה התייחסות לאיסורים הנובעים מתוקף הצהרה זו. החל משנות ה-50 מקיים הציבור החרדי מסע של לחצים והפגנות, חלקן אלימות, נגד חילולי שבת פומביים. בין היתר פעלו החרדים נגד הפעלת תחבורה ציבורית בשבת, נגד פתיחת בתי עסק בשבת ולמען חקיקתו של חוק אשר יקבע את שמירת השבת כעניין רשמי.
למרות הלחצים הרבים לא הסדירה המדינה את עניין השבת ואיסוריה באופן כולל, והסתפקה בחוקים הנוגעים לעניינים מסוימים דוגמת חוק שעות עבודה ומנוחה (1951), הקובע את השבת כיום המנוחה השבועי של יהודים במדינת ישראל ואת איסור העבודה בשבת, וכן את חוק ההסמכה משנת 1990 המסמיך רשות מקומית להסדיר פתיחת וסגירת בתי עסק בשבת.
העימות בעניין סגירת רחוב בר אילן בירושלים הוא סמל בולט למאבק החרדים בעניין השבת: לאחר מלחמת ששת הימים הפך אזור רחוב בר אילן בירושלים לאזור המאכלס עשרות אלפי חרדים. הפגנות החרדים שנועדו להביא לחסימתו של הרחוב לתנועת רכבים בשבתות ומועדים, החלו בסוף שנות ה-80 והתעצמו בתחילת שנות ה-90 בעיקר לאחר בחירתו של אהוד אולמרט (בתמיכת החרדים) לראשות עירית ירושלים. בשנת 1996 הוחלט לסגור את הרחוב לשעות התפילה לתקופת ניסיון ומספר עתירות הוגשו לבג"ץ בנושא. במהלך הדיונים החליט בית המשפט להקים ועדה ציבורית שתעסוק בנושא. הוועדה המליצה לסגור את רחוב בר-אילן לתנועה בשבתות בשעות התפילה, בתנאי שיובטחו הסדרי ניידות של הציבור החילוני בהתאם לצרכיו. בשנת 1997 קיבל בג"ץ את הצעת הוועדה, אך דרש מציאת פתרון לחילונים. במהלך אותן שנים, וגם לאחר החלטת בג"ץ, התפרעו חרדים במקום מדי שבת בעוד תנועות חילוניות הובילו הפגנות נגד, אשר התפתחו במקרים מסוימים למאבקים אלימים.
על אף החלטות הוועדה ובג"ץ בעניין, ממשיך ומתעורר מעת לעת הסכסוך בעניין כביש בר אילן, והופך, כדברי נשיא בית המשפט העליון, השופט אהרון ברק, לסוגייה חברתית. לדבריו: "הנושא משקף מחלוקת פוליטית עמוקה בין חרדים לחילונים. אין זו אך מחלוקת על חופש התנועה ביום ששי ובשבת ברחוב בר-אילן. זו בעיקר מחלוקת קשה על יחסי דת ומדינה בישראל; זו מחלוקת נוקבת על אופייה של ישראל כמדינה יהודית או כמדינה דמוקרטית".
במהלך שנות ה-80 וה-90 חלה עלייה ניכרת במספר בתי העסק הפתוחים בשבת, תחילה באזורי מסחר מחוץ לערים ומאוחר יותר גם במרכזי הערים (בעיקר בגוש דן). עם זאת נכון ל-2008 מרבית השכירים בישראל אינם עובדים בשבת ומרבית החברות ובתי העסק אינם פעילים בשבת. כמו כן נשמר האיסור על קיום תחבורה ציבורית, אם כי בכמה ערים פועלת תחבורה ציבורית בתדירות נמוכה.