הבעיה עם שקיות הפלסטיק שהם אינם מוצר של ממש לצרכן הפרטי, אלא אריזה ותו לא. עד היום (דבר שעשוי להשתנות כמו שנראה בהמשך) לשקיות הפלסטיק (ובכלל לאריזות) לא היה מחיר כספי ממשי, כיוון שהם רק נלוות למוצר אותו אנו צורכים – הם רק נושאות את הירקות מהסופר, הן רק עוטפות את הרהיט החדש שקנינו. אמנם יש מחיר כספי לחומר הגלם ולייצור האריזות והשקיות עבור היצרן/ המשווק, אך הטענה היא שמחיר זה זניח אל מול המחיר הסביבתי, וככזה הוא נבלע במחיר עבור הצרכן הפרטי.
וכשהשקיות הן לא מוצר, ההתייחסות אליהן היא כמו אל פסולת – כמו קליפת בננה שכל תפקידה (עבורנו) רק לאפשר לנו לצרוך את הבננה. כשאנו קונים בננה, אנו מדמיינים את טעמו של הפרי בפה, לא את הקליפה, ובצדק. לאחר מכן, קליפת הבננה נזרקת לזבל (בתקווה לערימת הקומפוסט).
ננסה, דרך חמשת ה-R-ים, לבחון מספר גישות להתנהלות עם אשפה בכלל, ועם שקיות פלסטיק בפרט. על חמשת (אצלי זה ששת) ה-R-ים, כבר כתבתי ממש לא מזמן, כך שלא ארחיב בנושא, אלא פשוט אפנה אתכם להקדים ולקרוא את “אין כזה דבר פסולת“.
לסרב זאת תמיד האפשרות הטובה ביותר, אך מעטים יכולים להוציא מהצריכה שלהם את שקיות הפלסטיק באופן מוחלט. אפשר לסרב לשקיות גופיה, אפשר להשתדל לרכוש כמה שיותר מהמזון שאתם צורכים לפי משקל, בסופר או בקואופרטיב שלכם, אך בסופו של דבר, שקיות הפלסטיק נמצאות בכל אריזה שהיא – כל עוד אנחנו חיים בחברה שלנו, ולא פרשנו לאיזו מערה בגליל או חוות בודדים, לא נוכל לסרב לשקיות באופן מוחלט.
לפני שלוש שנים וועדת הפנים של הכנסת אישרה בקריאה ראשונה הצעת חוק שתאסור על חנויות ורשתות שיווק לחלק בחינם שקיות גופייה (שקיות פלסטיק עם שתי ידיות, שקיות סופר).
מאז ועד היום למעשה לא התקדם שום דבר בנושא, אך כעת משרד התמ”ת יחד עם המשרד לאיכות הסביבה צפויים להוביל מהלך שבו כל שקית פלסטיק צפויה לעלות כסף. נכון להיום, עדיין לא נקבע מחיר סופי לשקית.
מיסוי פרטי: מיסוי (על פי חוק), שמכריח את רשתות השיווק לבקש תשלום על השימוש בשקיות פלסטיק.
מיסוי ברמת היצרן: מיסוי על אריזה (ראו: חוק האריזות – משמעויות אופרטיביות) שמוטל על היצרן, על מנת לעודד אותו להקטין את דריסת הרגל האקולוגית של אריזת המוצר.
איסור מוחלט: פשוטו כמשמעו. פתרון שדורש המון כוח פוליטי, ולדעתי לא יהיה פשוט להעביר חוק על איסור מוחלט במדינה מערבית, ובכל אופן – המצב צריך להיות ממש גרוע כדי להביא למצב שמאשרים חוק כזה.
עידוד אלטרנטיבות: קיימת טענה שמצדדת בפתרון אלטרנטיבי לבעיית שקיות הפלסטיק – שקיות נייר ושקיות מתכלות, לדוגמא, הן ה”אלטרנטיבות המובילות”, לכאורה.
הפחתה מרצון: הפחתה מרצון שאינה מונעת על ידי חוק או איסור, אלא על ידי שינוי תודעתי שמתרחש מבפנים החוצה, ומלמטה למעלה.
הוא מקדם את התובנה השגויה שכל בעיה סביבתית אפשר לתמחר בכסף, כשבפועל זה לא באמת כך.
הוא גורם לציבור להיות תלוי במערכת, ולכן כשכוח חדש משתלט על אותה מערכת, ומשנה החלטות ומגמות, הכל עשוי להשתנות. אלו שסופגים את המחיר על שינויי מדיניות זה הציבור והסביבה, בסופו של דבר.
הוא אינו קורא תיגר על השאלות שעומדות בבסיס התפיסה הצרכנית. אנחנו פשוט מרחיקים את הקץ. אפשר לקרוא לזה “ניאו-צרכנות”, צרכנות שהבינה שהיא אגרסיבית מדי וישירה מדי, אז היא מפנימה ומרככת את עצמה קצת, בשביל להמשיך, פחות או יותר, באותה הדרך (בהקבלה ל”ניאו-ליברליזם”).
הטלת מס מעניקה יתרון לשכבה החזקה (כלכלית) על פני השכבות החלשות, במיסוי פרטי וגם במיסוי ברמת היצרן – אם כי ברמת היצרן, אפשר להחליט על מיסוי יחסי למחזור הכספים כך שגם החברות הגדולות ירגישו מחסום אמיתי. משום מה יש לי תחושה שזה לא יצליח. סעיף זה לא תקף עבור איסור מוחלט, כיוון שאיסור חל, לפחות באופן תיאורטי, באופן שיוויוני.
אולי אם ניקח את הכסף שמצטבר מהמיסוי ונפנה אותו לפעילות הסברתית ושינוי תודעתי, במקביל לבניית מערכי הפחתה יציבים יותר לאורך זמן, אפשר יהיה לומר שהמיסוי תורם את חלקו האמיתי בהפחתה. במצב הרגיל שלנו, כאן בישראל, המיסים מהצרכן הפרטי והיצרן גם יחד, ילכו למימון דלק מטוסים ופיתוח אמצעי לחימה.
אז מה לגבי עידוד אלטרנטיבות? אז ככה – דפוס המחשבה, שאומר שתמיד נוכל למצוא אלטרנטיבה חלופית “נקייה” יותר לכל פעולה וצורך אנושי, הוא מעוות ולא מציאותי – כמו המחשבה שעד שנגיע לטיפת הנפט האחרונה כבר יהיו לנו מקורות אנרגיה חלופיים. ללא שום שינוי בדפוס הצריכה, רק בלעשות את המוצר עצמו ל”בריא” יותר.
גם בתזונה, אם נאכל משהו בקצב ובכמות שעולה באופן מעריכי, זה כלל לא משנה שאנחנו אוכלים משהו “בריא”, כך או כך הגוף לא יעמוד בעומס. אפשר אולי לומר שמוצר “בריא” יהיה כזה שבכלל שובר את הדפוס.
ובכל זאת, מה לגבי אלטרנטיבות?
שקיות נייר נתפסות כאלטרנטיבה סביבתית יותר מכיוון שהם עשויות ממשאב מתחדש (עצים). אך כמעט בכל שאר הסעיפים, שקיות נייר הן גרועות יותר משקיות פלסטיק (עד כמה שאני יודע).
“שקית נייר שוקלת פי 10 משקית פלסטיק ומייצרת הרבה יותר פסולת.‏ ייצור שקיות נייר מייצר 70% יותר זיהום אוויר וצורך כמות מים גדולה פי 50 מאשר ייצור שקיות פלסטיק” (כאן).
בתחום השקיות המתכלות, (שכמה חברות מסחריות ממש אוהבות לקדם, כי זה נותן להן ארשת של תאגיד נאור ו”פועל למען הסביבה”) ישנם שני סוגים, למרות שאף אחד לא אומר לנו את זה במפורש. סוג אחד הוא השקיות שעשויות מפולימרים טבעיים, וממש עוברות תהליך פירוק ביולוגי, מתפרקות באופן טבעי לחומרים שמהם הן עשויות, וחוזרות לאדמה. הסוג השני הוא בעצם כל שאר השקיות, כשחלק מהיצרניות השכילו (מבחינה עסקית) לקרוא להן “מתכלות”, והן אכן מתכלות – פשוט מתפרקות לגורמים לאורך הזמן, לא ביולוגית – פיזיקלית.
הבעיה הכי גדולה היא שבכלל אי אפשר לדעת איזו שקית יש לך ביד. אין שום תקן, או סימן (רק על מוצרים שמגיעים מחו”ל, יש את הסימון הבינלאומי לאיכות הפלסטיק, וגם שם זה בעייתי), וזה רק מקשה על היכולת להפריד ולעבוד עם זה. וכל עוד אנחנו לא יודעים להפריד את סוגי השקיות השונות, אנחנו לא יכולים לשים את המתכלות ביולוגית בקומפוסט, ואת אלו שלא מתכלות בפח או במחזור.
הדרך שאני מאמין שהיא הרלוונטית ביותר להתמודד עם הבעיה היא הפחתה (מרצון) בכמות השקיות והאריזות שאנחנו משתמשים בהן. פשוט לצרוך פחות. ועם השקיות שבכל זאת יש לנו, אפשר לעשות שימושחוזר.
שימושחוזר בשקיות, לאו דווקא מתייחס לשקיות פלסטיק. למשל, השקיות הנפוצות ביותר, ואולי אף הפרקטיות ביותר הן דווקא שקיות הבד, בהן ניתן להשתמש פעם אחר פעם וכשיש צורך לכבס אותן. אך גם בשקית פלסטיק, אם כבר נתקלנו בכזו – ואכן נתקל – ניתן להשתמש לפחות כמה וכמה פעמים לפני שהיא מגיעה למצב בו כבר אי אפשר להשתמש בה.
משפט שנתקלתי בו לאחרונה בהקשר של בניינים – “הבניין הסביבתי ביותר היא זה שכבר קיים” – הינו משפט שככל הנראה ניתן להשליך על עוד לא מעט אלמנטים בחיינו. למשל, ניתן להסב אותו לנושא השקיות – השקית הסביבתית ביותר היא זו שכבר ישנה.
דוגמא אחת לשקיות לשימושחוזר הם שקיות אסיף, שקיות רב-פעמיות שמחליפות את השקיות חסרות הידיות שרשתות השיווק מעניקות לנשיאת ירקות בתוך מתחם החנות. השקיות של הסופר הן מאיכות ירודה ויש סיכויי שיקרעו תחת עומס המשקל עוד בדרך לקופה, ובטח ובטח שיהיה קשה לעשות בהן שימוש חוזר. שקיות אסיף מאפשרות להשתמש באותה השקית לקניית הירקות, לשטיפה ולאחסון שלהם במקרר. אני לא ניסיתי אותן כיוון שאני קונה את הירקות שלי ממגדל אורגני שמוביל עד הבית, אך אשמח לשמוע תגובות על שימוש כדי לדעת עד כמה המוצר הזה הוא שימושי עבורכם, אם הנכם משתמשים בו.
מכיוון שרוב שקיות הפלסטיק עשויות מחומר גלם באיכות נמוכה יחסית, והן מתבלות במהירות גבוהה, אי אפשר ממש לתקן שקיות פלסטיק. אל תרגישו רע עם זה – הם תוכננו להיות חד פעמיות, עם כל הצער שבדבר.
שימושאחר הוא לא מחזור (כמו שכבר ציינתי כאן). שימושאחר הוא לעשות באלמנט שימוש שונה מהשימוש המקורי שלו, אך מבלי להשקיע אנרגיה או משאבים באופן משמעותי.
דוגמא אחת לשימושאחר בשקיות פלסטיק היא יצירה שימושית. יש עוד המון דוגמאות, כיד הדמיון הטובה – ואתם מוזמנים לצרף דוגמאות פרי ידיכם בתגובות למאמר.
דוגמא אחת שאדבר עליה במדריך הבא, היא להשתמש בשקיות ובכלל בשאריות אריזה ופסולת פלסטיק שאינה ניתנת למחזור יעיל (ראו פסקה הבאה) ליצירת לבנים מבודדות מבקבוקים . על זה במדריך הבא.
על רגל אחת, כדי שמחזור יהיה מעשה מקיים, סביבתי, מתחשב בסביבה, או איך שתרצו לקרוא לזה, הוא צריך לעמוד בכמה קריטריונים. אציין מהשרוול אחדים מהם כאן. בטח יש עוד ששכחתי או כאלו שלא הדגשתי כראוי, אבל נראה לי שזה יעביר את הרעיון.
ההפרדה במקור חייבת להיות פשוטה ואפשרית. למשל, קל לנו לעשות קומפוסט כיוון שממש פשוט להפריד בין הזבל האורגני לזבל היבש עוד על השיש במטבח. לעומת זאת, ההפרדה במקור של שקיות הפלסטיק היא מאוד מורכבת, ומערך המחזור שלנו כל-כך בסיסי שהוא לא מאפשר לנו להפריד שקיות לפי איכות החומר שממנו הן עשיות (ראו סעיף הבא). העקרון שעומד מאחורי רעיון המחזור היא שלפסולת שלנו יש ערך, כך שהיא בעצם לא פסולת במובן הקלאסי, אלא משאב, חומר גלם. איסוף חומר הגלם בלבד הוא לא פתרון, אלא רק חלק קטן מאוד ממנו. אפשר לאסוף ערימות של שקיות פלסטיק, הרים על הרים. עד שאין שוק לחומר הממוחזר כחומר גלם, ההפרדה בגפה היא פעולה סתמית. כדי שמערך המחזור יאפשר מחזור יותר מדוייק, יש להשקיע בו משאבים כספיים (וגם אנרגיה ומשאבי טבע אחרים), וזה דורש סבסוד ו/או כדאיות כלכלית, ושניהם חסרים בתחום המחזור (מה גם שאני מתנגד נחרץ לסבסוד, כמו שאומר בהמשך).
איכויות שונות של שקיות, ועצם קיומן של שקיות מתכלות (העשויות מפולימרים טבעיים, שמתפרקים בטבע באופן ביולוגי) מגדיל את הבעיתיות למחזור. היום, ועד להודעה חדשה, אין דרך ריאלית להפריד בין איכויות שונות של פלסטיק. כמו בציטוט למעלה, (רענן עוז) – “יש טרנד חדש ששוטף את העולם, פלסטיק שמקורו מן הצומח ולא מנפט והוא פריק ביולוגית בתהליך קומפוסט. במיחזור עצמו הוא לא מהווה בעייה אבל הוא עלול לפגוע בתוצר הסופי”. יותר מזה, מכיוון שאין למפעלים עצמם שום דרך להבטיח שכל הפלסטיק שמגיע אליהם הוא פלסטיק מאיכות מסויימת, מראש הם מתפשרים על איכות החומר שהם מגיעים אליו.
אם חומרי הגלם הממוחזרים לייצור המוצר הסופי דורשים יותר אנרגיה ומשאבים נוספים מאשר ייצור המוצר מחומרי גלם חדשים, צריך לשקול טוב האם המחזור כדאי (ואני מדבר כאן על כדאי מבחינה סביבתית, לא כלכלית). שימו לב – הדגש כאן הוא על המוצר הסופי (מה שיוצא בסוף), ולא על חומרי הגלם. לדוגמא – מבקבוקים ממוחזרים אנחנו יודעים שמייצרים, בין השאר, ספספלי ציבוריים מפלסטיק. אם מחשבים את כל האנרגיה והמשאבים שהושקעו בספסל הממוחזר, כולל איסוף חומרי הגלם, ההפרדה שלהם, הניקוי שלהם, וכן הלאה – והסכום הכולל יוצא גבוה מהסכום הכולל של השקעת האנרגיה והמשאבים בספסל שעשוי מחומרי גלם חדשים – אנחנו בבעיה. באופן עקרוני, הדבר הנכון, אם כבר עושים מחזור, הוא להתאים את המוצר הסופי לחומרי הגלם, ולא להפך. ז”א, למצוא מוצר סופי שעבורו המחזור יהיה היעיל ביותר מבחינת משאבים. אם אני צריך לשלוף כלל אצבע אומר שאם המוצר הסופי יהיה הכי קרוב בצורתו הסופית לחומר הגלם הוא יהיה יותר חסכוני במשאבים. אבל אז אנחנו מתרחקים ממחזור ומתקרבים לשימושאחר, שזה דווקא טוב, אבל זה כבר פחות מחזור.
בלי להכנס לזה עמוק מדי, סבסוד הוא לא פתרון. הוא השקטת הבעיה על ידי העלמתה בנבכי המערכת הכלכית שלנו. סבסוד משלה אותנו שמשהו מתקדם בתחום מסויים, אך בפועל הוא מקודם על ידי תמריצים כלכליים, שנתמכים על ידי צריכה מוגברת. אינשטיין אמר את המשפט, שכבר נהיה קלישאה בזמנים האחרונים, “לא נוכל לפתור בעיות באמצעות אותה צורת חשיבה שהשתמשנו כשיצרנו אותם” ואני מאמין שהוא נכון גם כאן – אי אפשר לפתור בעיה סביבתית בעזרת הדפוס שיצר אותה, והדפוס שיצר את הצורך במחזור ועל כן את הצורך בסבסוד הוא תרבות הצריכה. בעיה.
ולסיכום פרק המחזור – בתמצית: למחזר רק כשממש ממש אין אפשרות אחרת. לשם כך יש אסטרטגיית ניהול פסולת (חמשת ה-R-ים). השתמשו בה.
מחשבה לכל אותם ממחזרים שפשוט שופכים את כל הפלסטיק שלהם לתוך כלובי הבקבוקים למחזור – חלק מהרשויות שמפעילות את מערך המחזור מעודדות את זה, חלקן לא. לא קיבלתי שום תשובה רישמית למרות שחיפשתי. אפנה את תשומת ליבם של כל מי שזה מטריד אותו לסעיף אודות מחזור שלעיל. אין שם תשובה טובה, אך כן ניסיתי לחדד את השאלות והבעיות שעולות מהנושא.
א. גם אנחנו היינו זורקים שקיות “מתכלות” לקומפוסט, מה שהיה בתוך השקית התקמפסט, אך השקיות נשארו לגמרי.
ב. כמו שאסף כתב: השקית הכי סביבתית היא זו שכבר ישנה”, אנחנו מכבר שנים לא לוקחים שקיות בסופר, את כל המוצרים שמים בשקית בד רב פעמית או קופסת קרטון, ואת הפירות והירקות אנחנו שמים באותם שקיות ניילון שוב ושוב. אם השקיות שלנו נגמרות (נקרעות מרוב שימוש), אז יש לנו המון שקיות מהבגדים והחפצים שאנשים מביאים לחנות הקח-תן שלנו. אבל גם מי שאין לו חנות קח תן, יכול לקחת שקיות מהורים או שכנים שעדיין כן לוקחים שקיות מהסופר ויש להם מאות שקיות מיותרות.
ג. שקיות סנדויץ אנחנו מבקשים מהגננת (גנן, במקרה שלנו) שמדי פעם תשים בתיק של הילדה שקיות משומשות של הילדים האחרים שעדיין נמצאות במצב סביר.
ד. יש לנו פח עשוי פח (מתכת), וגם ככה האשפה שלנו היא אשפה יבשה ואין לנו צורך בשקיות זבל.
לכן, לדעתי חבל לצרוך כל מיני תחליפים, כשאפשר להשתמש בשקיות שאחרים גם כך היו זורקים לזבל.
יש בעיה אחת עיקרית בכל הטיעון כנגד המיחזור והיא האמונה (העיוורת?) במנגנון השוק. הבעיה העיקרית היא שבאופן כללי מחירי השוק אינם כוללים בחשבון את המחיר המלא של המוצר – ובמיוחד לא את מחיר המחסור שיווצר בעוד דור אחד או שניים ובדרך כלל גם לא את המחיר הסביביתי והחברתי בו נושאים האזורים מהם מופק חומר הגלם. לפי כך יש בהחלט מקום להתערבות במחירי השוק (סובסידיה או מס) וזאת כדי לשקף לחברה כולה (ובמיוחד לבעלי ההון שגורפים את הרווח המופקע מהפקת חומרי הגלם הבסיסיים) את המחירים הללו. נכון שמדובר במנגנון מסובך שגם בו עלולים להיווצר עיוותים רבים אך המנעות ממנו גורמת לעיוותים חמורים בהרבה.
קראתי את הכתבה בעניין רב ונאמרו בה דברים רבים ונכונים אך כשהגעתי למשפטי המחץ והמפתח הבנתי שגם כותבי כתבה זו למעשה קצת מונעים מכסף.
כיוון שראשית, כן קיימות חלופות לשקיות פלסטיק, שקיות מתכלות וידידותיות לסביבה, שמקורן הוא תירס ותפוחי אדמה (לא שקיות oxo שרק מפרקות את הפלסטיק). כן קיים תקן, קיימים אמנם שניים, האחד אמריקאי והשני ארופאי אבל ניתן להשיג הן שקיות והן כלים רב פעמיים העשויים תירס ותפוחי אדמה.
עניין נוסף הוא, שהשקית המדוברת של אסיף עשויה פולימר והיא גרועה בדיוק ככל שקית פלסטיק אחרת.. באותה מידה ניתן פשוט למחזר את שקיות הפלסטיק בבית.. כך שאם כבר שקית אז עדיף שקית בד וכשאני אומרת בד כוונתי לבד כותנה שהוא גם חזק, רב שימושי ומתכלה באופן טבעי בהיותו מקור טבעי.
או – כפי שצויין כאן – שימושחוזר ולהפחית את צריכת הפלסטיק באופן כללי..
1. כותב ה”כתבה” הוא אני, ואין לי שום קשר לשקיות אסיף.
2. גם לשקיות שאכן “ידידותיות לסביבה”, קרי, מתכלות – יש מחיר סביבתי, באנרגיה. יותר מדי מהר אנשים שולפים את הכותרת “ידידותי לסביבה” ומדביקים למוצר שלהם. ולא סתם – כי זה מוכר.
3. אשמח לדעת על מה את מבססת את המחשבה שהטקסט הזה “מונע מכסף”, ז”א מונע מכסף = מקדם מוצר או שירות עליו מישהו שאני רוצה בטובתו מקבל תשלום. עד כמה שאני מבין, זה הפירוש של הצירוף “מונע מכסף”. תקני אותי אם אני טועה.
5. שקיות אסיף זה אחד מהפתרונות. מניסיוני הן יותר חזקות משקיות פלסטיק פשוטות, אבל כן, אפשר פשוט למחזר שקיות פלסטיק רגילות, ואכן, שקיות בד עדיפות, מה שכן, שקיות בד אי אפשר לרחוץ כשהפירות בפנים, או לייבש בתוכן את הפירות. קישרתי אל שקיות אסיף רק בגלל שאני מכיר את הפתרון הזה. אין ביננו שום קשר כלכלי, ואני לא מרוויח כלום מלפרסם את “אסיף”. זה פשוט פתרון שקיים. אם הקישור לשקיות אסיף הפריע לך וגרם לך לחשוב שהפרסום הזה “מונע מכסף” אז זה לא נכון. ובכלל, כמה כבר כסף יש במכירת שקיות בצורה כזאת?
6. ושורת המחץ היא להפחית ולא למחזר שזה בדיוק הפוך מלהיות מונע מכסף. או שלא הבנתי נכון.
תודה רבה על הכתבה המעמיקה ועל הפרגון לפרוייקט אסיף!!
אני שמחה לראות שיש אנשים ששמחים להשתמש בשקיות אסיף. אני מאוד שמחה לראות שיש עוד פתרונות – אם כאלה שמוצעים ע”י פרוייקטים חינוכיים כאלה ואחרים, ואם כאלה שנולדים ביצירתיות.
בכל מקרה המטרה שלנו היא משותפת – והיא הפחתה של שימוש בשקיות הפלסטיק, וגם – הפצת המסר והגברת המודעות.
באתר שלי יש גם דוגמאות של תיקים שאני סורגת משקיות.
התיקים פרקטיים, אפשר (מניסיון) גם לכבס אותם.
בתהליך הכנת השקיות יש שאריות, אותם אני אוספת בינתיים ודוחסת בשקיות גדולות. מאחר כשלעצמן הן צבעוניות ויש להן מראה אסטטי אפשר לעשות בהם שימוש חוזר כמילוי בתוך מיכל שקוף, כמו בפוסט שלכם על הזבלבלוקים. או כמילוי כריות ופופים. (אם אעשה משהו כזה, אחזור להביא קישור).
רכשתי לאחרונה לראשונה שקיות אסיף והן משמשות אותנו נהדר.
גם רכשתי לאחרונה לראשונה שקיות מנייר עיתון ממפעל מוגן בשם-Greenhands העוסק ביצור מוצרים מעוצבים מחומרים בשימוש חוזר (Upcycling).
המוצרים של גרין הנדס מקסימים.
באתר שלי יש מגוון רחב של דוגמאות לשימוש אחר בשקיות- סריגה של שקיות בלויות או אף קרועות לסלסילות שימושיות ולתיקים.
אגב, במקום שקית אסיף, ניתן לקנות שק תפו”א אדום באורך של חצי מטר בערך ולמלא שוב ושוב בירקות אחרים.
לפורים יש מגוון אפשרויות אריזה- אנא אל תקנו סלסילות אלא השתמשו בסלסילות הפירות מ- PET, זה חומר בלתי מתכלה ובלתי מתמחזר (בארץ לא ממחזרים אותו) וניתן לקשט בטושי פרמננט ולעשות יופי של משלוח מנות. ניתן לגזור גרביון ולהפוך את הגזירים לשקיקים בהם אפשר לארוז בוטנים בקליפתם, אגוזים למינים או מטבעות שוקולד וכד’. אפשר להפוך גוויות של בלוני הליום למשלוחי מנות צבעוניים ומבריקים- לקפל לשלוש לכיוון המרכז כמו משלוח מנות .
לפני שנתיים או שלוש היה מיזם מקסים בבית ספר אזורי בית ירח. התלמידים ייצרו ומכרו שקיות דומות לאלה של אסיף, במחיר הרבה יותר ידידותי. השקיות צבעוניות (קנו עגבניות בשקית אדומה, וכד’). אנחנו משתמשים בהן מאז בהנאה רבה. הן קלות, נוחות לשימוש ולפעמים שמחות לארח בתוכן מוצרים נוספים שבדרך כלל נוטים לארוז בשקית (לחם ועוד).
בקיצור ממליצה בחום.
מומלץ גם לחלוף בהזדמנות בנחלת בנימין בתל אביב, ולקנות בד טול בפרוטות ומכאן הדרך קלה מאוד לייצור שקיות אסיף ביתיות.
לדעתי עדיין אפשר לרכוש את השקיות האלו בכל-בו של קיבוץ שער הגולן.
אני קניתי מתישהו השנה והן בהחלט אחלה!
מאמר ממש מעניין! נהנתי מאוד לקרוא!
בשנים האחרונות הקונספט של קיזוז פחמן (Carbon offsetting) החל צובר תאוצה – יותר ויותר חברות וארגונים מכריזים על עצמם ”נטרליים פחמנית” (Carbon natural), אך אל תתנו ללוגואים הירוקים הללו להטעות אתכם. מה זה קיזוז פחמן, מה הרעיון שעומד מאחורה, מהן הבעיות והשאלות הרבות שקיזוז פחמן מציף – כל מה שמקזזי הפחמן לא אומרים לכם.