בעונה האחרונה כבר היה ברור לכולם מי הליגה הכי טובה בעולם. הדומיננטיות של ריאל וברצלונה, הכסף הגדול של פריז והעקביות של יובנטוס בליגת האלופות הצליחו להסיט את תשומת הלב בשנים האחרונות מהפרמיירליג המפוארת.
אבל העונה, באחת העונות הצבעוניות, דרמטיות, רב גוניות והכי חשוב – תחרותיות, קיבלנו את הגושפנקא לחוזקות, למסורת ולאיכות הכדורגל האנגלי. מעבר לליגה המרתקת, לשתי הפיינליסטיות בליגת האלופות והשתיים האחרות בליגה האירופית, השנה זה היה ברור שכל ההגדרות, התיוגים והקטלוגים שמתייגים את הפרמיירליג, כבר לא תופסים.
שנים אמרו שהכדורגל האנגלי קשוח, שהשחקנים בו חייבים להיות פיזיים. שהוא בנוי על הגבהות ושהוא פחות שמח. בעונות האחרונות אנחנו יכולים לקחת את רשימת התארים האלה ולזרוק אותם לפח.
סארי, פפ, אמרי קלופ ועוד רבים וטובים, הכניסו לכדורגל האנגלי כדורגל אטרקטיבי שעושה לצופים כיף, שובר מוסכמות וחדשני. ה-4-4-2 המסורתי נשבר. קבוצות כמו טוטנהאם וצ׳לסי משנות מערכים במהלך העונה ושחקנים טכניים כמו פוגבה, פירמינו והאזר, מקבלים חופש ביטוי גדול יותר, מהלכים התקפיים מדהימים נרקמים מדי מחזור וכולם מרוצים.
זה עדיין לא אומר שהליגה האנגלית מוכנה להכניס לשורותיה שחקנים ברזילאים בסיטונאות. טאדיץ’ לא בהכרח היה יכול להתבטא בליגה האנגלית כמו שהוא פרח העונה באייאקס. אבל אפשר לראות שינוי מגמה ברור.
בליגה הספרדית, ב-8 מתוך 11 האליפויות אחרונות זכתה ברצלונה, 8 אליפויות ברצף ליובנטוס, ופריז ובאיירן עושות בליגות כשלהן. בליגה האנגלית ב-5 השנים האחרונות היו 3 אלופות שונות ביניהן האליפות המדהימה של לסטר. נכון שהדומיננטיות של סיטי קצת מרתיעה כרגע, אבל עדיין היא הקבוצה היחידה שזוכה בשתי אליפויות ברציפות מאז 2006-09 של שושלת פרגוסון. אז כן, הליגה האנגלית תחרותית.
העונה טוטנהאם נדבקה בשלב מסוים לשתי הראשונות ולקראת סוף העונה קיבלנו דו קרב ראש בראש בין שתי קבוצות מדהימות עם סגנון משחק ומנטליות שונה. אבל זאת לא רק האליפות. כשהצמרת מובילה לליגת האלופות, וכסף משחק תפקיד מרכזי למשחקי הגביע, למקומות בטבלה וגם לליגה האירופית יש חשיבות. הצמרת של הליגה האנגלית מורכבת מ-6 קבוצות איכותיות מאוד שרק 5 מהן במקסימום מעפילות לליגת האלופות, וגם להן העונה עשו חיים קשים קבוצות חזקות כמו וולבס ווטפורד לסטר ואברטון.
נכון שב-5 השנים האחרונות סיטי ויונייטד נמצאות בראש רשימת הקבוצות שרכשו שחקנים בסכומים הגבוהים ביותר, ונכון שהדומיננטיות של הפרמיירליג העונה הגיעה שניה אחרי שהקבוצות קיבלו את הכספים הגדולים מזכויות השידור. אבל קבוצות כמו טוטנהאם ולסטר מראות שאפשר גם אחרת.
תמיד דיברו על הכדורגל האנגלי כביתם הבלעדי של השחקנים האנגלים. למעט כמה שמות נבחרים, הכדורגלנים האנגלים לא מיהרו לשחק בקבוצות מחוץ לאנגליה. התוצאה הייתה קבוצות עם בסיס אנגלי חזק בתוספת כמה זרים. כמו לדוגמה בצ’לסי ויונייטד בשנים הגדולות שלהן. אבל עם הכסף נפתח גם השוק, והיום בקבוצות הגדולות יש מגוון שחקנים ממדינות מוצא שונות, מה שמכניס צבע ועניין חדש לליגה.
הבשורה הגדולה ביותר בליגה האנגלית התחילה עוד בקיץ. אחרי כל כך הרבה עשורים, הנבחרת האנגלית נראתה מצוין במונדיאל וזה היה הסימן לבאות עם מאמן חדש ומחובר לסגל. שחקני הרכב חדשים ובולטים כמו פיקפורד, הנדרסון, סטרלינג, הארי קיין ומקגוויר. בנוסף לנבחרת ולכדורגל האנגלי יש יופי של דור עתיד. שחקנים כמו ג’יידון סאנצ’ו שפורח בדורטמונד, הודסון אודוי ולופוס צ’יק מצ’לסי, ראשפורד ביונייטד ואלכסנדר ארנולד הנהדר מליברפול.