למרות שהדור שלנו חופשי לחפש אחר האושר, נראה שאנחנו יודעים מעט מאוד לגביו או על הדרכים להשגתו.
הפסיכולוג דניאל גילברט מתמקד בספרו להיתקל באושר, ביכולת שלנו (או למעשה בחוסר היכולת שלנו) לחזות מה יגרום לנו אושר. הוא מגלה שבעוד שאנחנו מתאוששים מאירועים טראגיים הרבה יותר מהר מכפי שהיינו מצפים, אותו כלל נכון גם לגבי אירועים משמחים. רק לעתים רחוקות השפעתם עלינו ארוכת-טווח. רמת האושר שלנו שומרת על יציבות מאכזבת.
ממצאיו של פרופסור גילברט נשמעים נכונים, אם אנחנו מחכים שאירועים חיצוניים יגרמו לנו אושר. אבל מי שתולה תקוות בהתרחשויות אשר מחוצה לו, רק מרמה את עצמו.
גם "המצפון היהודי" המפורסם, שתמיד מזכיר לנו לחפש את החום בחיק המשפחה, אינו אלא אשליה. ביקור נוסף אצל אמא שלך, או יותר זמן עם הנכדים, עשויים להיות חוויה נעימה; אבל אושר אמיתי ובר קיימא, נובע מדרך התגובה שלנו לכל מה שהחיים משליכים עלינו.
אם הנכדים שלנו גרים רחוק, אנחנו יכולים לבחור ליהנות (דרך הטלפון) מחייהם השמחים והעליזים או לקונן תמיד שהם לא לידינו (אנחנו יכולים גם לעודד/לנדנד שהם יעברו לגור קרוב יותר, אבל... סליחה, אני מערבת כאן בעיות אישיות). האפשרות השנייה היא נזק כפול – לא רק שאנחנו ממורמרים וחסרי סיפוק, אלא שנפלנו גם למלכודת האמונה השגויה – הנחה שאירוע או מצב מסוים יבטיחו לנו אושר.
אף אחד, ושום דבר, לא יכול להפוך אותנו למאושרים, או לעצובים.
אם הילדים קרובים או נמצאים איתנו, אנחנו יכולים לבחור ליהנות מחברתם ומרצונם לשמור על יחסים קרובים איתנו, או לקטר שהם מסתובבים יותר מדי סביבנו ומסרבים להתבגר.
העיקרון נכון גם לגבי עניינים משמעותיים וגם לגבי דברים טריוויאליים. אף אחד, ושום דבר, לא יכול להפוך אותנו למאושרים, או לעצובים.
חברה סיפרה לי לא מזמן שזה נהדר להתכונן לחתונה של הילד שלך בלב שמח, "אבל," היא הוסיפה, "עדיין לא זכיתי לעשות את זה". יש המון לחצים בתכנון חתונה, בהכנת ילד/ה לחיי נישואין. אנחנו יכולים לבחור לכרוע תחתיהם או להתמקד בשמחה על כך שתפילותינו נענו.
ההבנה שהכל נמצא בידינו היא מלהיבה ומפחידה גם יחד. בדרך כלל נדרש מאיתנו תרגול, כדי ללמוד ולשנות בפועל את תגובותינו.
כן, יש כאלה שמשלמים פחות ועד-בית מאיתנו. אבל האם יש להם מכולת במרחק שלוש שניות? יש להם שכנים נחמדים כמו שלנו? כן, יש משפחות עם הכנסה גבוהה יותר. אבל האם אבי המשפחה נמצא בכלל בבית? קל להאשים את ה"נסיבות", להאשים את האלוקים על העדר האושר שלנו. זה הרבה יותר פשוט מאשר לקחת על עצמנו את האחריות.
אבל זה ממש לא נכון. רווק ממורמר, שפשוט "מוכרח" להתחתן ולכן כל כך קשה לו, עלול להפוך לנשוי ממורמר. ילדים, שאתם מחכים להתברך בהם ולא מסוגלים לשמוח בלעדיהם, לעתים קרובות מגבירים את הלחץ בנישואין. בית החלומות המרווח שאתם קצרי רוח להגיע אליו, ידרוש תחזוקה מתמדת, ואת החופשה המדהימה שאתם כל כך רוצים – מזג האוויר יכול להרוס.
אבל גם אז, תאמינו או לא, אתם עדיין יכולים לבחור לשמוח.
פעם השתתפתי בטיול קבוצתי מאורגן. כשהגענו לבית המלון מאוחר בלילה, עייפים ותשושים, חשבנו שנכנסנו בטעות לסצינה מתוך "פסיכו" של היצ'קוק. בחוץ היה קר וגשום, החלונות (זאת אומרת, אלה שהייתה בהם זגוגית) לא נסגרו, טיח נשר מהתקרה, לא היה חימום, הסדינים היו מרופטים (אם מישהו העז בכלל להגיע עד לשם) והתאורה בלתי סדירה, במקרה הטוב. לאחר ההלם הראשוני (שבו היכולת שלנו להגיב בשמחה בהחלט הועמדה במבחן), נהנינו מאוד: מכיוון שהחדרים היו כל כך עלובים, החלטנו להתקהל בלובי. במקום להתלונן, בחרנו לצחוק. ולצחוק. ולצחוק. וכל משתתפי הטיול יצרו ביניהם קשרים חזקים, הרבה יותר מאשר אילו היינו נמלטים לחדרינו הנעימים בבית מלון "מוצלח" יותר.
ברור שישנם מצבים רציניים יותר, מאתגרים יותר, ממושכים יותר מהאחרים. לפעמים קשה מאוד להגיע אל האושר. אבל חשוב להבין שהכוח לשמחה מונח בידינו, לא בידיו של אף אדם אחר. ועלינו מוטל לבחור.
(= זאת האמת.