החיבור של נשים לעולם התוכן היהודי מתחיל בשולחן השבת. אם הן מרגישות שהן חלק מהשיח התורני בשולחן השבת, הרי שגם אם אינן קובעות עיתים לתורה כמו גברים, הן ירגישו קשר נפשי אל התורה. אבל אם הן נשארות מחוץ לשיח התורני במגרש הביתי שלהן, לא יועילו כל שיעורי התורה שנציע להן.
מאמרה של גב' לרנר הציף את סוגיית מקומן של הנשים בעולם הרוח היהודי. לרנר, כמו גם שאר הכותבות בחודש זה, הניחו כי בין אם ראוי להגביר את שותפות האישה בעולם הרוח היהודי ובין אם ראוי להשאיר את המצב הנוכחי על כנו, הרי שהאחריות על מעמדן של הנשים מוטלת על "הממסד" – הרבנים, מנהלות בתי הספר, המחנכות, וכולי.
עם זאת, מדבריהן נעדר ממד חשוב, בסיסי וראשוני יותר בנוגע לחינוך היהודי לבנות: המרחב הביתי. האם כל חינוכה של האישה הוא בבית הספר? האם המרחב היחידי שבו יכולה אישה להיות שותפה בעולם רוחני או תורני הוא בית המדרש? ומעבר לכך, האם בית ספר או בית המדרש, ויהיו אלה המוסדות החינוכיים והמעולים ביותר, יכולים להקנות אהבה או תשוקה בסיסית לדברי תורה, כפי שהבית יכול להקנות? בית הספר יכול לבנות נדבך נוסף כאשר קיימת כבר הקומה הראשונה: מוסר אב, תורת אם, ואהבת תורה הנרכשים בבית. הכותבות לפניי הקדישו את כתיבתן למוקדים אחרים, ולא לתפקידו ההכרחי של הבית בהקניית אהבת תורה לבנות.
היעדר הדיון בנושא זה הביא אותי להעלות על הכתב מחשבות המלוות אותי כבר זמן רב, אודות מקומן של נשים בשיח התורני המשפחתי סביב שולחן השבת.
בילדותי ובנערותי הורגלתי בבית הורי כי אנו, הבנות, מהוות שותפות מלאות בשיח התורני בשולחן שבת, פעילוֹת שוות בריתחא דאורייתא, ועדות לעושרו של ארון הספרים היהודי. בעיניי, החלק המרכזי בשולחן השבת היה השיח התורני בו. השעות סביב השלחן היו זמני איכות עשירים ופוריים, אליהם ציפיתי וייחלתי. מתוך הרגלי זה, לא חשבתי כי קיימים מודלים אחרים.
משבגרתי ונכחתי בשולחנות שבת אצל משפחות חרדיות נוספות, הבנתי שלא דומה שלחן השבת אליו הורגלתי לשולחנות השבת בבתי ישראל רבים אחרים. השתתפתי בסעודות שבת אף אצל משפחות תלמידי חכמים ואנשי מפתח בקהילה החרדית, ובחלקן התוודעתי לאופנים אחרים של השיח התורני בשולחן השבת. ראיתי נוהג בו במהלך הסעודה אבי המשפחה פותח בדבר תורה, כולם מקשיבים בנימוס, הבנים והבנות, אך כאשר השיח מתרחב ומתפתח והופך לדיון רב משתתפים, נוצר מצב בו הבנים ממשיכים לעסוק בו בלהט ואילו הבנות, בהדרגה, פונות לשוחח בענייניהן.
ברוב הבתים שבהם ראיתי התנהלות כזו, היה נדמה כי בעיני המשתתפים כולם היא טבעית ומובנת מאליה. כביכול הן הבנים והן הבנות מקיימים חלוקה ברורה: לגברים שיח ייחודי – השיח התורני, ולנשים שיח ייחודי – אחר. הבנות והנשים שידרו כבוד רב לדברי התורה שנאמרו בשולחן, אך לא היו בהכרח שותפות פעילות בו. בעוד הגברים היו אקטיביים בשיח, הבנות נטו להיות פאסיביות. הן היו מכבדות, מהנהנות, ופורשות לשיחותיהן. מציאות זו נגלתה לעיניי בבתים שונים, אצל עדות, זרמים, וסגנונות מגוונים, כולם בני תורה, חרדים ויראים לדבר השם.
מטבע הדברים, ישנם תחומי שיח נוספים הנחשבים בדרך כלל כ'גבריים', שנשים אינן שותפות שוות בהם, למול נושאי שיחה הנחשבים כ'נשיים' אשר גברים אינם משתתפים בהם. לדוגמא, השיח הפוליטי או ה'נייעס' החרדי מעסיק בדרך כלל את הצד הגברי, בעוד שנושאים רגשיים וחווייתיים יותר מאפיינים את השיח הנשי. במאמר זה אני מבקשת להפנות את תשומת הלב אל מקומו של הבית ויכולתו לכונן בתודעת ילדיו את השיח התורני כ'שיח גברי', או לגרום הן לבנים והן לבנות לחוש חלק משיח זה.
מתוך חשיפתי לשני המודלים של השתלבות נשים בשיח התורני בשולחן השבת, אני מבקשת במאמר זה להעלות שאלות ונקודות למחשבה אודותיהם, ולהציע את הנושא לחשיבה ובירור. בראשיתו של המאמר אציג את מרכזיותו של שולחן השבת בעולמה של היהדות ואת התפקידים החברתיים שהוא ממלא. השבת, וזמני הסעודות בפרט, היא זמן משמעותי בהוויה היהודית. במסגרת זו, השיח התורני במהלך הסעודות ממלא תפקיד מרכזי. ארצה גם לדון בחשיבות תחושת הקשר של הנשים אל התורה, ומתוך הבנה זה, לבחון את מקומן של הנשים בשיח התורני המתנהל בשולחן השבת.
"אמר לו הקב"ה למשה, מתנה טובה יש לי בבית גנזי ושבת שמה, ואני מבקש ליתנה לישראל". הרעיון לפיו השבת ניתנה לנו כמתנה, כמקור חיות, והיא המחברת אותנו למקורותינו היהודיים ולמסורת, עובר כחוט השני בדברי חכמים לאורך הדורות. הרש"ר הירש כותב על חלקה של השבת בהעברת המסורת וביסוס הקשר המשולש בין ההורים, ילדיהם והקב"ה: "אם רוצים אתם, אב עברי ואם עבריה, לגדל את בנכם ליהודי נאמן לה' ולעמו הביאו אותו אל השבת. תנו בידו את ספר ה' ויקרא בו ויראה שגם הוא גם אתם ״בנים אתם לה' אלוקיכם״; יקרא בו ויראה שהשבת הוא המחנך והמדריך שלו ושלכם…". לפי דבריו, יום השבת הוא היום שניתן לנו לחידוד זהותנו היהודית, יום בו עם ישראל מתקשר לאביו שבשמים, ומחזק את הקשר עם התורה ומצוותיה. הפעילות המשותפת ביום זה מחזקת את הקשר המשפחתי והקשר הבינאישי בין יהודי לרעהו.
בעוד הקשר הקהילתי-חברתי מקבל חיזוק ביום השבת בזמני התפילות והלימוד המשותפים בבית הכנסת ובבית המדרש, חיי המשפחה מתגבשים ומתחזקים בעת סעודות השבת. היחידה המשפחתית היא חלק מן הקהילה, המורכבת מאבני יסוד של משפחות-משפחות. המשפחה משרתת את ערכי הקהילה וממלאת תפקיד חשוב בביסוסה והמשכיותה. רבינו יוסף חיים בספרו 'בן איש חי', מתאר את שולחן השבת: "בסעודת ליל שבת דרכן של בני אדם להאריך על השולחן שלוש וארבע שעות… ומאריכין על השולחן שתים ושלוש שעות עד שיברכו ברכת המזון… ואצלנו בביתנו מנהג שלנו… דנמצא בכל משך שתיים ושלוש שעות שאנו יושבים על השולחן….". קיומו של זמן משפחתי זה משמעותי, אם כן, בבית היהודי, הן אצל פשוטי העם והן אצל גדוליו – כולם נוהגים להאריך בישיבה משפחתית משותפת ליד שולחן השבת.
לזמן זה, שבו מסבה המשפחה היהודית ומתאחדת סביב שולחן שבת, יש שני תפקידים: תפקיד אחד הוא העברת המסורת והנחלתה של רוח היהדות לדור הבא, ואילו התפקיד השני הוא חיברות (סוציאליזציה). במסגרת זו, לדברי התורה סביב שולחן השבת שמור מקום מיוחד, והם רלוונטיים לשני התפקידים.
שולחן השבת הוא כעין מיקרו-קוסמוס של ההווי היהודי: הוא מפגיש את בני המשפחה עם ערכים יהודיים, כולל בתוכו פעולות מאחדות, ובכך משמש מקום להנחלת המורשת ולביסוס ערכים חינוכיים-יהודיים. לסעודות שבת, כזמן איכות משפחתי, יש, בנוסף, גם תפקיד חשוב בעיצוב המשפחה כיחידה בפני עצמה שהיא חלק מהקהילה. בשולחן השבת מועברים גם ערכים חברתיים-תרבותיים. עשויות לעלות בו לשיח סוגיות חברתיות, המעודדות ליבון ועיצוב של ערכים חברתיים אשר המשפחה מעניקה לצעיריה. בזמן זה נלמדים בין השיטין קודים חברתיים, שפה מקובלת, וכלי התמודדות מול סיטואציות חברתיות. סעודה מטבעה מקרבת לבבות ומהווה מצע לחידוד תובנות ומסרים חברתיים, וסעודת שבת אף יותר מכך היות והיא מאפשרת שיח מתוך יישוב הדעת, רוגע ופניות ממרוץ היום-יום, מה שלא מצוי ברוב סעודות החול.
ושנפנה מחשבותינו בו מעסקי הגוף, ושנתעסק בו בדרכי ה' יתברך שהוא עסקי הנפש… וכן אמר דוד (תהילים קיט) "כל היום היא שיחתי", היה לו לומר "בכל יום", אלא שרומז על היום המיוחד, הוא השבת, שהיה מתענג בו בעסק התורה כל היום. ומפני קדושת יום השבת קראו הנביא "עונג" שנאמר (ישעיה נח) "וקראת לשבת עונג", כלומר עונג הנפש. כי המשכילים ויראי ה' מתענגים בו בעסקי הנפש, ונפשם השכלית תתעדן עידון שכלי.
על אף מרכזיותו של שולחן השבת והשיח המתקיים עליו בגיבוש והנחלה של ערכים יהודיים ותורניים, נראה, כאמור, שחלק ממשפחות בני התורה אינן מנצלות את הזמן האיכותי הזה להטמיע בלב הבנות אהבת תורה וקשר מעשי אליה. משפחות רבות אינן משתמשות בזמן זה לעודד את בנותיהן להשתלב בשיח התורני וליטול בו חלק פעיל. רבות מהבנות נוקטות עמדה פאסיבית מול דברי התורה המושמעים בשולחן השבת. עמדה פאסיבית זו מופנמת אצלן ומלווה אותן בהמשך חייהן.
וכאן אשאל: האם נשים חוות את השיח התורני בשולחן השבת כמופנה אליהן באופן שווה כמו אל שאר המסובים?
אם בשולחן השבת הנשים אינן אקטיביות בשיח התורני, ואף מתייחסות אל דברי התורה כפונים אל הגברים בעיקר, כיצד תוכלנה להלין על כך שהן אינן חשות קשר אליה בבגרותן?
השעה 2 אחר הצהריים, השבת מתקרבת ובאה. זהו היום הנפלא המנתק אותנו מעבודת הגוף המפרכת ומעניק לנו חיי נפש נעימים. סקרנית אני לדעת אם כל אדם מושפע מן השבת במידה כזו, כפי שאני מושפעת ממנה. כשאני פותחת בשבת את ספרי, בו אני מוצאת דברי תורה ומדרשים וכדומה- הריני שוכחת את העולם ומלואו ומרחפת בעולם שכולו טוב.
במקום אחר היא מבטאת את האושר הגדול שלה בעת עיון בספרי הקודש, ונראה כי היא מכוונת לדבריו של רבינו בחיי, וכך היא כותבת: "נפש יהודית לא תשבע מלימודי חול, רק לימודי קודש ישביעו את רעבונה, כי רק בוראה יכול לדעת במה היא ניזונה. אני מסופקת מאוד אם איזושהי סטודנטית מאושרת לפעמים במידה כזאת, כפי שאני מאושרת בשעה שאני קוראת בספרי הקודש שלנו".
ערכו של לימוד תורה בשבת גדול גם מהלימוד בימי החול, כפי שמובא בספרים. רבינו יוסף חיים כותב כי לימוד התורה בשבת חשוב אלף פעמים מלימוד התורה ביום חול. יתרה מזו, כוחו של לימוד התורה בשבת יש בו להשפיע על ימי השבוע. בליל אירוסיה כתבה שרה שנירר ביומנה כי זיכרון דברי המדרש אשר קראה בשבת הוביל אותה לתובנות ערכיות לעצמה במהלך ימות החול. עיסוק בדברי תורה, אם כן, הוא מוטיב מרכזי בשבת בכלל, ובזמן סעודות השבת בפרט. אלה, בשל היותן זמן איכות משפחתי, מתאימות להנחלת המסורת, ומזמנות שיח תורני פורה.
עוד בהיותי צעירה לימים חשבתי רבות על התהום השוררת בין האם והבת וניסיתי למצוא פשר הדבר. ורק בהיותי בימי המלחמה בויין [-וינה] ובשמעי את דרשתו מלאת ההתלהבות של הרב פלש, הבינותי שהסיבה היחידה היא שלנערה היהודייה אין אפשרות לשמוע אפילו מילה אחת משפיעה בעד תורתנו הקדושה.
שרה שנירר מביעה כאן את כאבה על כך שבנות ישראל במדינתה לא נחשפות לידע תורני. היא כואבת את התוצאות לכך שמתבטאות בהתרופפות הקשר של הבנות אל מורשתן היהודית. אלה התחדדו לה לאחר שחוותה את הפנייה הישירה של הרב אל נשות הקהילה בוינה, דבר שלא הייתה רגילה אליו במולדתה, והיא מתפעלת מכך ומעריכה זאת. היא אף מוצאת קשר בין השניים ותולה את התרופפות הקשר של בנות ישראל עם ערכי היהדות בגישה השומרת על חיץ בין התורה והבנות.
האם כאז, כן היום? אמנם בימינו, הודות לפועלה האדיר של גב' שרה שנירר, בנות ישראל רוכשות ידע תורני, והן, אכן, זוכות לשמוע אף יותר מ"מילה אחת משפיעה בעד תורתנו הקדושה". אולם, כפי שתארו גב' לרנר והמגיבות לה, מצב לימודי הקודש הרשמיים עבור נשים חרדיות רחוק מלהיות אידיאלי. מאמרים אלה התייחסו לחינוך במסגרות החינוכיות של "בית יעקב"; אולם, האם בבית פנימה המצב טוב יותר? אם בשולחן השבת הנשים אינן אקטיביות בשיח התורני, ואף מתייחסות אל דברי התורה כפונים אל הגברים בעיקר, כיצד תוכלנה להלין על כך שהן אינן חשות קשר אליה בבגרותן? אינני מציעה פתרון או קסם, אך אני מציעה לכם, הקוראות וגם הקוראים, לחשוב על המודל של שולחן השבת שלכם. האם שולחן השבת בביתכם, בית של בני תורה, מעביר מסר שהתורה היא חלקם ונחלתם של הגברים וללא נגיעה ישירה אל בנותיו, או ששולחן השבת בביתכם דומה במאפייניו לדרשת השבת של הרב פלש, הפונה ישירות אל הנשים כבעלות חלק בתורה ובחיים הדתיים?
כאשר נשים אינן שותפות שוות לשיח התורני בשולחן השבת, אזי, במקום לחבר אותן אל התורה, עלול להשתרש בהן את המסר שאין להן חלק פעיל בעולם הרוח היהודי.
אופי השיח התורני: "מצווה" או "הגות"
בנקודה זו חשוב לעמוד על מאפיין נוסף של השיח התורני בשולחן שבת. בלימוד תורה במסגרות פורמליות, מעבר לתוכן הלימוד יש משמעות גם לעצם העיסוק בה, בתור קיום "מצוות לימוד תורה". לעומת זאת, העיסוק בדברי תורה סביב שולחן השבת נושא אופי הגותי יותר. דברי התורה סביב שולחן השבת אינם "לימוד", במובנו המדוקדק, אלא התענגות אינטלקטואלית ורוחנית על המאור שבתורה. ביחס לנשים, אנו מוצאים עידוד בדברי רבותינו ללימוד תורה מסוג זה.
בהתייחסו ללימוד התורה לנשים, מנתק הרב יוסף משאש את שאלת החיוב בתלמוד תורה משאלת הערך והמעלה שבעיסוק בה: לשיטתו, העיסוק בתורה הינו רב ערך ורב משמעות, בלא קשר להיות העוסק בה מצווה על כך. בדרשתו, מביא הרב סיפור על בתולה אחת אשר בחרה בחיי תורה, ומתאר: "כי אינה עוסקת בתורה לצפוי שכר, רק לשם אהבתה של תורה". גם ר' מנחם מנדל שניאורסון, האדמו"ר האחרון של חב"ד, מתנסח ברוח דברים אלו. בשיחתו לגבי לימוד תושב"ע לנשים ובנות הוא אומר: "צריך ללמדן תושב"ע, לא רק לימוד הלכות פסוקות בלי טעמיהן, אלא גם לימוד טעמי ההלכות, ועד לשקלא וטריא שבתורה, שמטבע האדם שחפץ ומתענג יותר מלימוד זה".
נשים, ישמרכם הרחום, הקשיבו ושמעו, שמחו והשתעשעו בפרק זה האחרון, קרבו ושמעו ממני דברים המסודרים ברמזיהם, משלי דברי החכמים וחידותם, כדי שישתעשעו בהם בנות המיוחסות בבתיהם, על שולחנם ובמסיבתם, עם בניהם ובעליהם, ותתגלה ותתחדד חכמתם בפירוש הדברים הללו ובפתרונם.
כידוע לכל תלמיד אבי מורי ז"ל מאוכלי שולחנו, שתמיד אשר היו פוטרין השולחן בדברי תורה, הייתה אוזרת כגבר חלציה, במשא ומתן הדבר תורה. ולפעמים אשר המציאה מדעתה איזה פשט מתוק מדבש, נופת תיטופנה שפתותיה, ובפרט בדיני נשים והלכות נידה, הייתה בקיאה כמעט כאחד מבעלי ההוראה.
אם כן, ישנם, אמנם, גדולי תורה אשר הבינו את החשיבות שבחידוד המחשבה התורנית גם לנשים, בצורך בסיפוק ועונג רוחניים אלה, ואף "עם בניהם ובעליהם".
אך, האם כל בת חרדית בימינו גדלה בידיעה כי אף היא יכולה להתענג על חכמת התורה? האם כולן זוכות לחוות על בשרן כי התורה כוללת את כל הטובות שבעולם?!
על מנת להשיג חיבור עמוק של הנשים להיבט זה של העונג בדברי תורה, ולאפשר התנסות בכך, אין מתאים יותר מהשיח התורני בשולחן השבת. הדיונים התורניים בשולחן השבת באווירה משפחתית אינם רק "עסק" הלכתי מכוח חובת תלמוד תורה, אלא דיון שיכול להיות מעשיר, הגותי ואינטלקטואלי. אם אנו מעוניינות שיהיה לנו ולבנותינו חלק ונחלה בעולם הרוח היהודי, וקשר אקטיבי עם התורה, שולחן השבת הוא המקום הבטוח והנכון לקדם מטרות אלה. לעומת זאת, הפניית השיח התורני בשולחן השבת למשתתפים הגבריים בלבד משדר לנשים מסר לפיו אין להן חלק ונחלה בתורה.אינני מתעלמת מכך שנשים חרדיות רבות נוטלות על עצמן את מלאכת גידול הילדים, ניהול הבית ופרנסתו. לא לחינם הן פטורות מלימוד התורה, שאינן פנויות אליו. משכך, אינני מכוונת בדבריי ללימוד תורה מאסיבי לנשים, דבר אשר לא יתאפשר לרובן של הנשים החרדיות. לרבות מהן, הזמן קצר, אף אין להן כלים וניסיון בלימוד מעמיק, והן חסרות יסוד בסיסי של גירסא דינקותא. בדברי אני מבקשת להדגיש את האיכות על פני הכמות, ולהסיט את תשומת הלב לקשר של נשים אל התורה, ולאיכותו של קשר זה.
כאשר אנו מדברים על הקשר של נשים אל עולם הרוח היהודי, השאלה החשובה אינה כמה שעות בשבוע הן לומדות תורה וכמה שעות הן מקדישות לענייני החולין. השאלה החשובה היא מהו הרגש שנשים חשות כלפי התורה. מה מתרחש בנפשן באותם זמנים שבהם הן ממילא מאזינות לדברי תורה? האם כאשר הן שומעות סביבן דברי תורה והגות הן נאטמות ופונות לעסוק בענייניהן, או שהן מרגישות קשר ושייכות אל ההגות היהודית? כאשר הן מצויות במצב של הקשבה, האם שמות הן את ליבן לחכמת התורה? האם הן מעוניינות ורוצות בה? עד כמה הן מרגישות קשורות ושייכות אליה? במחשבתי האתגר הזה מוטל על הנשים בעיקר, ובפרט על אלה אוהבות הספר, הכמהות ללימוד מעמיק ועיוני יותר.
לא חושבת שאני יכולה לעודד נשים לעשות כך או אחרת. זה עניין כל כך תלוי אופי, ומושפע גם מהאווירה בבית. מי שלא מרגישה שזה עונג שאין דומה לו, לא צריכה לאלץ את עצמה לעסוק בלימוד תורני מעבר לחובותיה ההכרחיים. לשמחתי, אני זכיתי לגדול באווירה שלימדה אותי להתענג על התורה, מודה להשם ומברכת את כל צאצאיי שיזכו לכך.
עונג מדברי תורה הינו נרכש, ואינו בהכרח נטייה טבעית. אולם המקום הראשון בו אפשר וצריך לטפח עונג זה הוא בין כותלי הבית היהודי. סעודות השבת המשפחתיות הן זמן אידיאלי להשריש בכל בני המשפחה, גברים ונשים, מסרים יהודיים על חשיבות לימוד תורה, רגשות של אהבת תורה, ותחושת שותפות ושייכות למאור שבתורה, שכל אחד מאיתנו זקוק לו.
 מסכת שבת, י', ע"ב.
 הרש"ר הירש, עונג שבת, פרק ז'- השבת והחינוך, עמ' סד-סו.
 בן איש חי, פרשת נשא, סעיף י', שנה ראשונה. הלכות ברכת היין ודברים הבאים בתוך הסעודה.
 כמובא באיסור אכילה עם עכו"ם: מסכת עבודה זרה, דף כ"ט ע"ב. ורמב"ם, הלכות מאכלות אסורות פרק י"ז, הלכה ט"ו.
 ירושלמי, מסכת שבת טו, ג.
 רמב"ן על התורה, שמות כ', ח'.
 אם בישראל, עמוד 22.
 אם בישראל עמוד 39.
 אם בישראל, עמוד 40.
 בן איש חי, שנה שניה, פרשת שמות- הקדמה.
 אם בישראל, עמוד 36.
 הרב יוסף משאש כיהן כרבה של העיר תלמסאן שבאלג'יריה; שימש בדיינות בבית הדין הגדול של מאכנס שבמרוקו, ובסוף ימיו, עלה לארץ ונתמנה לרבה הראשי של חיפה, תפקיד שכיהן בו עד לפטירתו בשנת תשל"ה.
 בראשית קיץ תשי"ג.
 שיחת התוועדות- פרשת אמור, ערב ל"ג בעומר, תש"ן.
 פרק חמישים ושמונה.
 כך מספר עליה בנה, ר' יוסף יוזפא פאלק, בהקדמתו לחיבור שכתב אביו דרישה ופרישה: ומשבח אותה על מעלותיה הרבות וביניהן תפילתה בציבור בכל יום, לימוד התורה שלה ועוד.
גם אני חושבת שהחיבור שלי ללימוד תורה, והטעם שאני מוצאת בה, התחיל מחינוך וחוויה בבית.
הלוואי והייתי מצליחה להעביר את זה לדור הבא.
יחד עם זאת, אולי בית הספר לא משפיע כמו הבית, אבל בהחלט יש לו השפעה לטוב או למוטב.
אפשר לראות כיצד תלמידות בית יעקב 'המקורי', תלמידות גייטסהד ועוד, מעבירות לבנות שלהן משהו שלא בהכרח התחיל מהבית.
התמונה לא מציגה תפילה נוצרית על הלחם לפני הארוחה?
רחוק מאד מאד מהדינמיות והחיות שמאפיינת את תורת החיים שלנו….
"כידוע לכל תלמיד אבי מורי ז"ל מאוכלי שולחנו, שתמיד אשר היו פוטרין השולחן בדברי תורה, הייתה אוזרת כגבר חלציה, במשא ומתן הדבר תורה. ולפעמים אשר המציאה מדעתה איזה פשט מתוק מדבש, נופת תיטופנה שפתותיה, ובפרט בדיני נשים והלכות נידה, הייתה בקיאה כמעט כאחד מבעלי ההוראה."
האם בהתחנייקות הנוהגת היום היה עולה על הדעת לעסוק בהלכות "שוע" יוד" ח"ב" [כלשון המודעות בבתי הכנסת ובתי במדרש בימי השובבי"ם] עם נשים?
זה תלוי בדינמיקה משפחתית ובעניין שיש לאשה בתורה, יש נשים שלא מעניין אותן ויש שכן. לא כך כך ברור מה את מנסה לומר… אשה פטורה מלימוד תורה, נקודה. מי שרוצה להתענג צריכה לפתח את זה בכוחות עצמה. אני יכול להבטיח לך שגם גברים לא נהנים ברובם מדברי תורה, ומי שכן זה מי שפיתח את זה בעצמו, או שהוא סתם אוהב ללמוד מצד האופי שלו.
אתה יודע מוטי שהתורה שייכת לנשים בדיוק כמו שהיא שייכת לגברים שהרי הפסוק אומר כה תאמר לבית יעקב ותגד לבית ישראל. אלא מאי, נשים לא מחויבות ללמוד תורה? ניחא. אבל אם הן לא מרגישות שהתורה שייכת להן כמו שהיא שייכת לגברים יש כאן בעיה. וכשאין שובע רוחני אז מתחילים לרעות בשדות זרים. ובתחילה לא רואים זאת אבל אז זה מתפרץ ומביא חורבן.
אני כשלעצמי סבור שהאב צריך להרגיל את עצמו ללמוד תורה עם בנותיו, ולא רק תורה שבכתב אלא גם תורה שבעל פה כמו משניות ואפילו גמרא. וכן אם הוא עסוק בסוגיה הוא צריך לשתף את בניו ובנותיו בסוגיה כדי שהם יחשבו על כך בעצמם ולא רק יהיו מנותקות ועסוקות בהבלי העולם הזה כמו בגדים ותכשיטים (עם כל הכבוד לבגדים ותכשיטים). וכשהוא משתף אותם בסוגיה אז להראות את כל המקורות בין אם זה גמרא, רמב"ם, טור, שולחן ערוך וראשונים ואחרונים כדי שירגישו שהתורה היא שלהם ולא רק שלו. כמובן שנשים פטורות ממצוות לימוד תורה כמו שהן פטורות ממצוות עשה שהזמן גרמן, אבל אם נהגו נשים – מכל העדות – לשמוע קול שופר, לאכול בסוכה, ליטול לולב, ועוד, אין סיבה שלא תנהגנה גם ללמוד תורה, כל אחת כפי יכולתה וכוחותיה.
שיתפתי את הילדים בספק של הרא"ש בעניין "בנו והוא רבו (כלומר הבן הוא הרב של אביו)", מי צריך לעמוד בפני מי? האם כיבוד אב גובר והבן צריך לעמוד, או כבוד התורה גובר והאב צריך לעמוד בפני בנו? הרא"ש מסכם שהספק לא נפשט וזהו ספק דאורייתא והביא את הסיפור של המהר"ם מרוטנבורק שמאז שהפך לגדול דור הוא ואביו נמנעו מלהיפגש כדי לא להיכנס לספק (רא"ש על מסכת קידושין פרק א סימן נז). הילדים ניסו להבין את הספק, ואז בתי העלתה את הסברה שכיבוד אב ואם נובע מציווי התורה בעשרת הדיברות. לאחר מכן, לעצמי חשבתי שאלה הם בדיוק הצדדים של הספק של הרא"ש – האם כיבוד אב ואם היא מצווה שכלית שהשכל והמוסר מצווים גם ללא ציווי התורה או שמא הם מצווה שמעית שרק בגלל ציווי התורה אנו מקיימים אותם. אם זו מצווה שכלית אזי גם אם הבן הוא רבו של אביו עדיין השכל מצווה על הבן לעמוד לפני אביו. אם לעומת זאת זו מצווה שמעית שרק בגלל ציווי התורה אנו מקיימים אותה אזי בוודאי שכבוד התורה גובר והאב צריך לעמוד לפני בנו. ולא נפשט הספק.
מה לעשות שבהלכה כתוב שאסור לאשה ללמוד תושב"ע?
ועם כל הכבוד לכל הנשים שהכותבת הביאה, הן היו חריגות ולכן ציינו אותן (ולא בטוח שהן לא עברו איסור…), אבל כדרך לרבים זה אסור וגדולי ישראל שחיים איתנו היום אוסרים את זה ולכן לא מלמדים בבית יעקב תושב"ע.
גם מיכל בת שאול הניחה תפילין, אז נתחיל להניח לנשים תפילין?
חסר לנו מצוות משלנו כדי לקיים? חייבים ללכת להידמות לגברים ועוד באיסורי הלכה?
י.ד: דברים נפלאים!
א. יש הרבה גדולים שמתירים לנשים ללמוד תושב"ע ומפרשים את פסקו של הרמב"ם והש"ע במקרה מאד מסויים שלא שייך כיום לרוב הנשים (הם מפרשים שהאיסור הוא רק כאשר מחייבים את הבת ללמוד תושב"ע בעל כורחה ולא כאשר היא לומדת מרצונה. כך פוסק במפורש הרב עובדיה יוסף כמו שכתבו בתגובות למאמרים האחרים. וכן דעתם של עוד גדולים (האדמו"ר מחב"ד כמו שכתוב במאמר הזה).
ב. אשה שרוצה ללמוד תורה זה לא בגלל שרוצה להיות כמו גבר, אלא פשוט כי רוצה לדעת את רצון ה', רוצה להתחבר לתורה, לדברי חכמינו ולהדבק בהקב"ה ביתר עומק כפי שנשמתה צמאה לא-ל חי. למה אם אשה רוצה ללמוד תורה בהכרח זה משום פמיניזם או בגלל שרוצה להיות כמו גבר? למה לפרש את הדברים כך? למה לא לנקוט בפשטות שהן פשוט רוצות ללמוד תורה? האם ברוריה היתה פמיניסטית? האם אסנת ברזאני היתה פמיניסטית? האם פרחה ששון הייתה פמיניסטית? או שהן פשוט רצו ללמוד תורה ולהדבק בהקב"ה? ואל נשכח שיש תנא (והוא לא כופר ח"ו) שאומר במפורש "חייב אדם ללמד את בתו תורה" (בן עזאי). למרות שאין הלכה כמותו שחייבות אלא פטורות, בכל זאת זה מראה שזה לא מופקע, וכמו שאמרנו הרב עובדיה ועוד פוסקים סוברים להלכה למעשה שאם אשה לומדת תושב"ע יש לה שכר גדול של לימוד תורה.
ג. מי אמר שנשים בציונות הדתית שלומדות תורה הן לא עובדות ה' לשם שמים? ולמה להכליל בצורה כזאת? (אגב, אני גבר חרדי) (ואם בגלל שלא לבושות כמו אנחנו החרדים וכו', למעשה הנשים הללו הולכות לפי הפוסקים שלהן שמקילים בכמה דברים יותר מהחרדים, והן כעובדות ה' עושות כפי שצריך, כפי שהרבנים שלהם מורים).
ד. בנוגע ללבישת תפילין ב' דברים: 1. לימוד תורה לא דומה לתפילין, כי לימוד תורה זה לא חוק שמקיימים רק בגלל שיש מצווה ללמוד תורה אלא כי יש ערך מובן ופשוט בלימוד התורה כדרך לעבודת ה' יותר תמימה ועמוקה. ושנית, למה בעצם כל כך פשוט שאסור לאשה ללבוש תפילין? אני לא למדתי את הסוגיה אבל כמדומני שזה בגלל שלבישת תפילין על ידי נשים קשור לתונעה הרפורמית. אז חוזרים כאן לאותה טענה, בעניין לימוד תורה לנשים, הנשים לא רוצות ללמוד תושב"ע כי רוצות כופרות בתורה ח"ו כמו הרפורמים , אלא להפך, רק משום ללמוד וללמד לשמור ולעשות ולקיים את כל דברי תלמוד תורתך באהבה. אני לא מבין איך לא מבינים דבר כל כך פשוט כמו זה. וכבר אמרו חז"ל כל הפוסל במומו פוסל, כלומר שכנראה יש עדיין בעולם נשים שבאמת לא מוציאות עניין בלימוד תורה ולא רואות בזה צורך לעבודת ה' שלהן ולכן בהכרח הן חושבות שאישה שכן רוצה ללמוד תושב"ע זה בהכרח כי רוצה להיות גבר או משהו מוזר כזה. אבל האמת אינו כן, אלא יש נשים צדקניות (מאד) שרוצות לעבוד את השם בשלמות מתוך הבנה וחיבור.
תהילה יקרה, יפה כתבת! ואני חושבת שהתשובה טמונה בדברייך – נשים שוחרות דעת (בדיוק כמו גברים, רק שיש הבדל קטן – גברים חייבים והן פטורות) מוצאות לעצמן את המקום והדרך. כאישה שוחרת דעת ואוהבת לימוד, גם לימוד תורה, מעולם לא נפלטתי משיח תורני שהיה ליד שולחן שבת (ואצלנו תמיד יש ברוך השם) לא בתור נערה וגם לא בתור אישה נשואה. להפך! כיבדו ושמחו מאד שהשתתפתי ותרמתי, ואם נתקלתי במושג או בחוסר ידע כלשהו השלימו לי אותו בנפש חפצה (גם אני השלמתי ומשלימה לאחרים לא פעם ולא פעמיים מהידע התורני האישי שלי). בואו נאמר את האמת – אנחנו לא זקוקות שיצילו אותנו או שיעזרו לנו או שיורידו אותנו ממגדלי השן (עיין מאמרה של מעיין דויד), אנחנו יכולות פשוט לקום ולעשות מעשה. הכל פתוח, הכל אפשרי בעידן הטכנולוגי וקווי הלימוד המגוונים, וכמובן – בשולחנות השבת שלנו, הפרטיים, כפי שתיארה הודיה בצורה כה מרגשת.
ואכן התמונה איננה טובה… התנועה הזו היא בהחלט תנועת הודיה נוצרית לחלוטין 🙂 שאנחנו כיהודים נמנעים מלעשות אותה באופן גורף.
תודה על המאמר, נקודה מאוד חשובה שכאבא אשתדל להיות יותר ערני כלפיה.