כמו רבים אחרים, פגישתי הראשונה עם יצירתו של רועי חסן, הייתה בשירו המאד מדובר, מדינת אשכנז. חסן מקריא מול המיקרופון כולו חדור זעם והשומע? אולי מזדהה ואם הוא כמוני, כן כן אשכנזי, פשוט לא מבין מה רוצים ממנו. דוגרי, מיסכנות היא תכונה גרועה וכזו הרגשתי בשיר בשפע. עם צדק, בלי צדק, אבל בעיקר עם חוסר מוחלט של הידיעה ההיסטורית על עשרות אלפי יוצאי אשכנז שהגיעו לארץ ללא שום דבר ולמעשה בנו את עצמם מחדש. אני מכיר גם לא מעט עולים מארצות ערב, שגם הם הגיעו בלי כלום ובנו את עצמם מחדש, בלי להתמסכן, בלי להרגיש בכוח מקופחים, ובעיקר בלי להרגיש שמישהו בכלל חייב להם משהו.
לכן התלבטתי אם בכלל לקרוא את ספרו החדש של חסן, “אין זיכרון אחר” ושוכנעתי שלנסות כדאי. בצד היתרונות, זו אפשרות להכיר קצת יותר את כתיבתו של חסן ולא דרך שיר בודד וכמו כן הספר קצר למדי ובנוי מסיפורים קצרים כך שלא נדרשת השקעה מרובה. יתרון נוסף, הוא שלהתאכזב במצב כזה פשוט אי אפשר.
בספר תשעה סיפורים, חלקם קצרים מאוד חלקם ארוכים יותר. בכולם דמויות צעירות מאוד, רובן גברים, משולי החברה, שהמילה שהכי תאפיים אותם תהיה תלישות. הם אינם חלק מההוייה הישראלית. בסיפור הראשון מסופר על חייל שרק רוצה לראות קב”ן ולהשתחרר מהצבא, לכאורה על רקע מצב כלכלי קשה בבית, אבל למעשה על רקע ההרגשה שמה לו ולצבא. אם הצבא, כור ההיתוך הגדול ביותר, הוא מחוץ לתחום לאותם אנשים, מה עוד נשאר? בסיפור אחר עוברות על הגיבור תלאות עד שיא השיאים זכייתה של הקבוצה “האשכנזית” מכבי ת”א בגביע אירופה (התקשתי למקם את העלילה בשנה, אבל כנראה מדובר על הזכייה בשנת 2001 ואחריה ולא על הזכיות ההיסטוריות בשנים 1979 ו-1981), ובסיפור אחר הגיבור יורד אל הים, כנראה בשביל לא לשוב משם, כי אין בשביל מה. בסיפור אחר מגיעים כמובן לברלין, איך אפשר בלי ובסיפור שכבר הזכרנו, הגיבור בסופו של דבר מגיע לעולם התחתון. נקודה בולטת בסיפורים רבים היא קשר לדמות האב שחסר, וחסן המקדיש את ספרו לאביו, השקיע את הרגשתו זו לכל אורך הספר.
אז לא צבא, לא הקבוצה של המדינה ולא המדינה בכלל. לרועי חסן יש עדיין בטן מלאה, ואם אין לי זיכרון אחר, אני יכול רק להצטער בשבילו אבל בוודאי שלא להסכים. טוב, תגידו, אתה אשכנזי דשן ושבע, אלא שזו גישה מסירת אחריות, שכן גם לאנשים כמוני, שום דבר בחיים לא בא בקלות. בשביל הכול צריך לעבוד ולהתאמץ. נכון שהרבה ממה שקורה לנו אינו בשליטתנו, אבל אין הרבה ברירות, או לשקוע בזה, או לצאת מזה. נכון, יש בעיות, יש אנשים תלושים, אולם לא תמיד המדינה אשמה בכך, ולא תמיד האשכנזים אשמים בכך, ויש גם מספיק דוגמאות הפוכות.
ובכל זאת, כפי שאמרתי לא התאכזבתי. חסן יודע לספר סיפור, וגם אם אינך מסכים אם תחושת הבטן שלו, הרי שהסיפור עצמו, ללא משמעויות נגזרות, הוא אותנטי, כזה שיכול להתרחש במציאות, ובוודאי מלמד משהו על החברה הישראלית. נניח בצד את הנושא העדתי, שכל כך מזוהה עם חסן בעקבות שירו, המאשים את האשכנזים. מי הם בכלל האשכנזים? רוסים? ייקים? עולים מאנגליה? כל המונח הזה לוקה בחסר וכמוהו לקרוא למרוקאים, הנמצאים במערב המגרב, חלק מעדות המזרח. מרוקו מערבית הרבה יותר מגרמניה.
אז אם נצליח להתנתק מהשד העדתי, ואני כקורא מוכן לעשות זאת, נגלה סיפורים על דמויות בשלוי החברה, אלו שאנו לא שומעים עליהן ולא ממש רוצים להיתקל בהן, וכאלו שנשמח להדחיק לאיזו פינה במוח. גם אלו מצידם לא ממש רוצים לשמוע עלינו והם חיים בעולם משלהם, עם כללים משלהם, ואולי נגלה אמפתיה, אך לא ברור שמישהו ירצה באמפתיה זו.
ולכן השאלה אינה מי אשם ומי לא אשם, מי התחיל ולמי שייכת המדינה, אלא באמת לנסות להבין איך מהמצב הנתון אפשר לחבר את אותם אנשים תלושים, ובגלל זה אני שמח שקראתי את הספר, כי אולי השלב הראשון הוא להקשיב להם, לאלו שבסיפורים וגם לאלו שבמציאות, גם אם לא לקבל את שלל טענותיהם נגד כל העולם, אבל לפחות להבין מה ההרגשות ומה המטען והזיכרון שהם נושאים איתם, ולקוות שלפחות בדור הבא, כבר יהיה זיכרון אחר.
“אין זיכרון אחר” הוא ספר הפרוזה הראשון של המשורר רועי חסן, אחד מנציגיה הבולטים של המהפכה המזרחית בשירה העברית. חסן התפרסם ב-2014 בעקבות שירו “מדינת אשכנז” (שיצאנגד האופן שבו נתפס המזרחי בעיני ההגמוניה האשכנזית), והפך מאז לאחד המשוררים המשפיעים בארץ.כעת, בקובץ הסיפורים”אין זיכרון אחר”, חסן מתגלה גם כמספר טבעי, לא מצטעצע וישיר בשפתו, שבורא דמויות שוליים מדממות הנעותבין תקווה לייאוש, הרחק ממרכז העיר.
הגיבורים של חסן הם נערים וגברים מזרחים מהפריפריה, שמחפשים את מקומם ואת קולם בחברה. אין באתוס הישראלי שום דבר מובן מאליו או קדוש מבחינתם, וחלקם חיים במחסור כלכלי ובמשפחות מפורקות. ב”חייב לראות קב”ן” זהו חייל שמסרב להתפנות מהבקו”ם, כי הדבר היחיד שהוא רוצה זה להשתחרר משירותכדי לפרנס את אמו החולה ואחיו הקטן. “ימים מחורבנים” מספר על שרשרת של אסונות שעובר נער לאורך שבוע שלם, עד למכה הקשה מכולן – זכייתה בגביע אירופה של קבוצת הכדורסל מכבי תל אביב.
מתחת למציאות החיים הקשה של כמה מגיבורי הקובץ,רוחשים הסיפורים של חסן באהבת חיים, בתשוקות וברגשות עזים. חסן בוחן את מהותו המתעתעת של הזיכרון: האם יש דבר כזה זיכרון אמיתי? האם אפשר לומר שזיכרון אינו אמיתי רק משום שיש בו מרכיבים בדיוניים? העיסוק הזה בזיכרון ניכר במיוחד בסיפור “בסוף היה ים”, שבו הגיבור – גבר צעיר מחדרה – מחליט לצאת מביתו מוקדם בבוקר, כשבחוץ עוד חשוך, ולצעוד מערבה, אל הים, כדי לעשות משהו שהגיע הזמן לעשות. בדרך הוא עובר ברחובות עיר ילדותו, ספק מטייל בעולם היחיד שהוא מכיר, ספק נפרד ממנו.