בסתיו 1913 עזבו חנה ומרדכי הקר עם ילדיהם דני ורות את גרמניה ונסעו לאיטליה. בנמל טריאסט עלו לאונייה האיטלקית "וינה" ויצאו לדרך להגשמת משאת-הנפש: חיים לתמיד בארץ ישראל. האונייה הפליגה מטריאסט לאלכסנדריה, משם ליפו ומשם לחיפה. הדרך שאותה עושים היום בארבע-חמש שעות טיסה, ארכה ימים רבים.
באלכסנדריה עלה לאונייה ישיש נשוא פנים, בלבוש לבן כשלג. כל מי שקרב אליו קד קידה עמוקה ונשק את שולי בגדו. באחד הימים, כשגלי הים הגבוהים טלטלו את הספינה כהוגן, הבחינה רות בת השש שהזקן הנכבד חש ברע. בדאגה ורחמים הוציאה סוכרייה משקיק הסוכריות ההולנדיות המשובחות שקיבלה לדרך, ושמה בידו.
כאשר התאושש ממחלת הים, שאל עבאס אפנדי* את אנשי פמלייתו של מי הילדה המתוקה בעלת הלב הטוב שעזרה לו בצרתו. כשירדו בחיפה, קרא אותה אליו ונתן לה מתנת פרידה למזכרת: קופסא הדורה, מלאכת מחשבת של עץ יקר וצדף, ובה מחרוזת של חרוזי זהב. רות לא ידעה את ערכו הרב של התכשיט שקיבלה, אבל הוא מצא חן בעיניה והיא הודתה בנימוס מושלם לידיד החדש.
המחרוזת יקרת הערך נשארה ספונה בקופסתה היפה, רות מעולם לא ענדה אותה. בבית המשפחה שהקימה רות עם דוד חורן נשמרה הקופסה בארון, מתחת למצעים - מקומם האוניברסלי של חפצים חשובים במיוחד. לקראת פסח תש"ד (1944) עשתה רות סדר בארון. כשפתחה את הקופסה, צנח ליבה: הקופסה היתה ריקה! בירור קצר עם בני הבית גילה, שלפני שנה התאהב שאולי בן החמש באחת הילדות בגן, וכדי לכבוש את ליבה נתן לה במתנה מחרוזת יפהפייה, עשויה חרוזי זהב... זה היה מאוחר מדי - החרוזים נעלמו זה מכבר. רק הקופסא הריקה נותרה כעדות לסיפור המופלא.
* עבאס אפנדי, למי שמנסה להיזכר, היה בנו של הנביא הגדול של הכת הבהאית - מי שהניח את היסוד לגן הבהאי היפהפה בחיפה, שם הוא קבור לצד אביו תחת כיפת הזהב.