הנשיא ניקסון ביקר בישראל ב-1974 לאחר חתימת הפסקת האש בין ישראל לסוריה וכדי להסיט תשומת לב ממצוקות פרשת ווטרגייט. קרטר בא ב-1979 כדי לסגור את הקצוות להסכם השלום עם מצרים. קלינטון היה נוסע מתמיד וביקר בארץ ארבע פעמים: לחתום על הסכם שלום עם ירדן, להשתתף בהלוויית רבין, לעזור לשמעון פרס ב-96' ובעקבות הסכם ווי ב-98'. בוש הגיח פעמיים, אחרי ועידת אנאפוליס ולרגל חגיגות ה-60 למדינה, אך בעיקר כדי לזכות בחום ובאהדה שכבר לא יכול היה לקבל אלא בישראל.
כך שמניתוח ביקורי נשיאים אמריקאים בעבר עולות כמה מסקנות אמפיריות על אופי הביקורים: הם תמיד באים לקראת סוף הקדנציה, הם בדרך כלל מוקדשים למשימה מוגדרת או באים בעקבות אירוע היסטורי, ולפעמים הם נועדו לסייע לנשיא להפנות את הזרקור התקשורתי מהצרות בבית. במובן הזה, ביקורו הצפוי של הנשיא אובמה הוא אנומליה: הוא נערך בתחילת הקדנציה שלו, כשמעמדו הציבורי איתן מתמיד, וללא נושא בוער, מהותי או סמלי, העומד על הפרק. לפחות לא כזה המוכר לפרשנים, למומחים ולרוב הפקידים העוסקים בנושא.
ואכן, מאז שנודע דבר הביקור, דוברי הנשיא ומתדרכיו עסוקים בהנמכת ציפיות וביצירת תחושה שאובמה בא בעצם סתם, כי בא לו לבקר. אין לו תוכנית, אין לו סדר יום, אין לו כוונות נסתרות ואין לו כל רצון להשפיע על הרכב הקואליציה. הוא לא בא לנזוף והוא לא בא ללחוץ. הוא מגיע כדי לאשרר את היחסים האיתנים בין ישראל לאמריקה, לקיים התייעצויות בנושאים אזוריים בוערים ולאתחל מחדש, כפי שמקצת המתדרכים מוכנים לאשר בחצי פה, את יחסיו עם ראש הממשלה נתניהו.
אובמה מעד כאשר נמנע מלבקר בישראל ביוני 2009, לאחר נאום ההתחלה החדשה שלו בקהיר. הטעות הזו נופחה לאחר מכן לממדים מפלצתיים ומגוחכים על ידי מקרטגיו בקרב הימין היהודי והרפובליקאי, כהוכחה לעוינותו כלפי ישראל (ובהתעלם מכך שאלילם רונלד רייגן לא הגיע לביקור בשמונה שנות כהונתו). אובמה מנצל עתה את ההזדמנות הראשונה להסרת הקוץ הזה, בעיתוי הכי מתאים: אחרי הבחירות בשתי המדינות, בפתח כהונתם החדשה של אובמה ונתניהו גם יחד, וכששניהם התפכחו מהאשליה שמישהו נוח יותר יחליף את רעהו.
גם הסכנה של הפגנות זעם המוניות ברחובות או קבלת פנים מביכה בכנסת קטנה מאוד בהשוואה לשנים עברו, בהיעדר תהליך שלום מעורר מחלוקת וכשישראל ואמריקה ניצבות יחדיו, כתף אל כתף, מול סכנות משותפות כאיראן, סוריה ומצרים.
אבל בניגוד לרושם שהצדדים רוצים ליצור, בעיקר כדי להדוף לחצים אפשריים, אין מדובר בביקור נימוסין של חיוכים, מחוות וגוד טיים. ראשית, משום שבעוד שישה שבועות, עידן ועידנים במזרח התיכון הרוחש והרוגש, הסוגיה האיראנית תתקרב לנקודת רתיחה. הודעתו של הנשיא חמינאי אתמול, לפיה איראן אינה נענית להצעת ארצות הברית לשיחות ישירות, פירושה לדברי הפרשנים דחיית המועד האפשרי למפגשים דו-צדדיים לפחות עד אחרי הבחירות שיערכו באיראן ביוני, מועד שנתפש כישראל כמאוחר מדי. אמריקה גם אמורה להניח על השולחן, רשמית או בהדלפה, הצעה ל"עסקה כוללת" עם איראן, שעלולה לעורר ביקורת חריפה בישראל. הנה נושא בוער לדיון, שהשלכותיו הקיומיות בהחלט מצדיקות מפגש פנים אל פנים.
וגם אם אין לנשיא כוונה להניח יוזמה חדשה על השולחן, כפי שהבהיר דובר הבית הלבן, ביקורו צפוי להפשיר את היסודות הקפואים של תהליך השלום הישראלי-פלסטיני. אין מצב שבו אובמה מגיע לישראל ומבקר ברמאללה ובירדן ובסוף יוצא מכאן מבלי לשנות במאומה את הסטטוס קוו הקיים, ומי שסבור כך מדבר מהרהורי לבו או מתעלם מהדינמיקה שתיווצר בהכרח כתוצאה מהביקור. במינימום, אומרים מקורות יודעי דבר, אמור הביקור להתוות את הדרך לחידוש השיחות המדיניות, בתהליך שעשוי לכלול גם הבנות דו-צדדיות עם הפלסטינים כדי לשכנעם להסיר את דרישתם האולטימטיבית להקפאת ההתנחלויות.
וגם אם נכון שאובמה איננו מתכוון להשפיע על הרכב הקואליציה בישראל, אין ספק שלהרכב הקואליציה תהיה השפעה משמעותית על אובמה וביקורו. קואליציית ימין-חרדים צרה שבה רוב מוחלט למתנגדי הסדר תטיל צל כבד על הביקור ותהפכו לעקר ומעיק; קואליציית ימין-מרכז תעניק לו מימד של אופטימיות והתחלה חדשה. ואת זה גם נתניהו יודע.
אבל ההשפעה הדרמטית ביותר של הביקור עשויה להיות על דעת הקהל בישראל. אובמה איננו מגיע לישראל כדי לדון בשוויון בנטל או בשיפור מצבו של מעמד הביניים. הוא יישבע אמונים לביטחונה של ישראל וישמיע דברי כיבושין על עומק הקשר בין שתי המדינות, אך הוא יכרוך את עתידה, ביטחונה ושגשוגה של ישראל בהשגת הסכם עם הפלסטינים. הוא ישמיע גרסה מרוככת ונעימה לאוזן לדברים הבוטים שהודלפו בשמו לעיתונאי ג'פרי גולדברג: היכן מונחים האינטרסים האמתיים של ישראל, לטעמו, ולאן היא עלולה להידרדר אם לא תפעל להשגתם.
אובמה ימלא את החלל שנוצר במערכת הבחירות האחרונה, שבה העדיפו רוב המפלגות להתמקד בבעיות חברה ופנים ולהתעלם מהפיל הפלסטיני התופס את מרכז החדר. הוא ינפץ במידה רבה את גישת ה"פלסטינים יוק" (בהשאלה מאמירתו המפורסמת מהמאה ה-17 של האדמירל של הסולטן העותומני איברהים המשוגע, שאמר "מלטה יוק", כלומר מלטה לא קיימת, והפליג למותו בקרבות בכרתים) - המאפיינת את השיח הציבורי והתקשורת בישראל בשנתיים האחרונות. הוא ייתן מכת חשמל לגופה שרבים כבר השתכנעו שחלפה מן העולם ויופתעו לגלות שהיא עדיין חיה, נושמת ואולי אף בועטת.
תהיה זו הפעם הראשונה שבה אובמה יפנה ישירות לעם בישראל, אחרי ארבע שנות התעלמות שגם סנגוריו הנלהבים מתקשים להצדיק. ישראלים רבים פיתחו כלפיו חשדנות ואף טינה בשנים הללו, אך הוא גם יודע כיצד לרכוש לבבות כשיש צורך, כפי שהוכיח בנובמבר האחרון. כמובן שקשה להעריך את עוצמת התהודה שתהיה לנשיא ולמסריו, והדבר איננו תלוי רק בו, אך את המציאות הנוכחית, כמעט ואין ספק, הוא ישנה.
אז חשיבות הביקור בעצם קיומו? אולי. אבל מדובר בחשיבות עצומה, לפחות בפוטנציה.