מאת: Honza Klein	תרגום: יהודית ברלב צילום: שתף ב: אם היתה פורצת בשנות ה-40 של המאה שעברה ההיסטריה שפשטה היום, שמכונה "ההגנה על הלא-מעשנים", קרוב לוודאי שלא היה קיים אחד הפורמטים המפורסמים ביותר של סיגרים. פשוט, סר ווינסטון לא היה רשאי אז לעשן, ולכן גם לא היתה נוצרת "ויטולת צ'רצ'יל". נו, טוב, האמת היא שהפורמט היה קיים כבר לפני כן. אבל השם?!
ובכן, זה המצב היום בממלכה המאוחדת. כשאנחנו מדמים לעצמנו תמונה של פאבים מלאי עשן, אנחנו חושבים על לורדים אנגליים ועל המועדונים המכובדים שבהם הם נוהגים לשבת, עם כורסאות העור העשירות שלהם, האח, הברנדי והסיגרים. אבל כשעברתי עם העמיתה האנגלייה שלי, קאס צ'פמן, דרך הכניסה של המרכז הקמעונאי למוצרי טבק של ג'. פוקס ורוברט לואיס, הבנו שזה כבר לא כך. חנות צבועה בגוונים של חום, מאחור חדר לחות (יומידור) גדול שאפשר להיכנס לתוכו, מלפניו שני כיסאות נוחים עם מאוורר, שגורם להתפשטות העשן המהנה בכל החדר. "היי, מה זה?", תוהה קאס, "הרי אסור בהחלט לעשן בחדרים סגורים ובמועדונים פרטיים". האדם שעומד מאחורי הדלפק מהסס מעט כשהוא רואה אותנו, אבל הוא מבין די מהר שלא באנו מטעם רַשות כלשהי. "כשמישהו רוצה לטעום סיגר, אנחנו מרשים את זה, חוק או לא חוק. ו'טעימה' היא מונח גמיש מאוד...".
מול פינת הכיסאות והמאוורר תלויה תמונה של צ'רצ'יל. כל כך מובן. "צריך להציע לגוף את הטוב ביותר, כדי שהנשמה תיהנה לגור בו", זו אחת מאמרות החוכמה שלו. לגילו המופלג, 91, הוא הגיע למרות, ואולי בגלל, התשוקה שלו לסיגרים. אכן, לצ'רצ'יל היה מזל שהוא חי בעידן שבו מותר היה ליהנות ולהתענג על עישון סיגרים משובחים. כי מתברר שעוד לפני תקופתו היו, ממש כמו היום, זמנים קשים לחובבי הסיגרים. אפילו המלכה ויקטוריה, כמו נציגי הבריאות בבריסל של היום, לא נהנתה וגם לא שמחה כשמקום כלשהו היה אפוף עשן. האגדה מספרת שבנה, יורש העצר הנסיך מוויילס, שהוכתר בשנת 1901 כמלך אדוארד השביעי, אמר בתום טקס ההכתרה: "אדונים נכבדים, אתם רשאים לעשן".
כך או כך, בלונדון אפשר גם היום – באותן חנויות שבהן ביקרו המלך אדוארד ואחריו צ'רצ'יל – לרכוש כל סיגר משובח שעולה בדעתכם, ואפילו לנסות אותו, חרף איסור העישון בחדרים סגורים. למשל, ברחוב סנט ג'יימס מס' 19. בפינה עומד מלון ריץ, ארמון בקינגהאם נמצא במרחק עשר דקות משם, וחמש דקות נדרשות כדי להגיע לכיכר פיקדילי. אנחנו נמצאים במרכז גן העדן של הסיגרים בלונדון: James J. Fox. זו החנות שהזכרנו קודם. היא בנויה בנוסח קלאסי ונושאת אתה מסורת ארוכה. חברת פוקס הוקמה בשנת 1881, ולפני עשרות שנים התאחדה עם חברת לואיס, שהוקמה עוד לפניה, ב-1787. שתי החברות מהוות יחדיו את הכתובת לסיגרים מהוואנה ליד התמזה. הגולה הקובני גיירמו קבררה כתב בספרו "עשן קדוש" (Holy Smoke): "אם היה עלי לחיות בעסק כלשהו, הייתי שואף תמיד לגור בחברת רוברט לואיס". לא מכבר פתחו פוקס ולואיס סניף גם בהרודס.
במרחק של לא יותר משלוש שאיפות סיגר, כשהולכים מסנט ג'יימס בכיוון מלון ריץ, בפינת רחוב ג'רמיין, נמצא המקום הלוהט הבא: Davidoff of London. מכיוון שהשם דווידוף מדבר בעד עצמו, אתאר את המקום בקצרה. הכל כאן בהתאם למצופה. מבחר מרשים של סיגרים, חדר לחות גדול, פינת עישון (כן, החוק...), וויסקי וקוניאק במגוון עשיר.
בהמשך רחוב ג'רמיין, עוד שתי שאיפות מהסיגר, ואנחנו מגיעים לפינת רחוב דיוק. מאז 1907 ניצב כאן הבניין המרשים, המאכלס את הסניף הלונדוני של המותג AlfredDunhill. אסור להניח לאורח שמחפש אחר סיגרים לטעות בבחירה. הנתיב לאושר שבטבק מוביל דרך פריטי אופנה של בית דנהיל – מכנסיים, חולצות, עניבות – עד שמגיעים למדרגות ולקיר זכוכית ומוצאים את הכניסה לעולם הסיגרים. תמיד יש במלאי לא פחות מעשרת אלפים סיגרים, ועוד יותר מ-50 אלף נמצאים ביומידורים הפרטיים של הלקוחות.
הדרך לחנות הבאה ארוכה מעט יותר. נגיד, עישון של חצי סיגר עד כיכר פיקדילי, והלאה, עוד שתי שאיפות, ומגיעים לרחוב מאונט מס' 106. מכל המקומות שבהם ביקרנו, חנות הסיגרים Sautter of Mayfair היא הקטנה ביותר, אבל היא מתנהגת כמו סיגר – הטיב חשוב מהגודל. גם כאן ביקר צ'רצ'יל, והבעלים של המקום, דזמונד סאוטר, אולי יספר פעם על מפגשיו אתו. אבל בעצם הוא עצור ומסוגר מאוד, ממש אופי בריטי.
אחרי ארבע חנויות, טעימה של כמה סיגרים ולגימה של כמה משקאות, צריך לקחת קצת אוויר. עמיתתי קאס ואני רוצים סוף סוף לשבת במקום נעים כלשהו. אנחנו עוברים בגרין פארק, ליד מקום מגוריה של המלכה, בדרך ל-Belgravia. ברחוב אקלסטון מס' 15 נפתחת הדלת למסעדה, בר, מועדון ג'ז וגם למועדון הסיגרים Boisdale of Belgravia. הכל בריטי מאוד או, למען הדיוק, מעוצב בנוסח סקוטי. בקומה הראשונה יש מרפסת מקורה, שבה אפשר ליהנות גם במזג האוויר המרגיז של לונדון. מלאי הסיגרים של המקום כולל יותר מ-150 סוגים. אנחנו מתעניינים במחירים, והנה כמה דוגמאות שמייצגות את המחירים הממוצעים בבריטניה: סיגר מונטה כריסטו מס' 2 עולה 21.50 פאונד, סיגר דווידוף 3000 עולה 63.90 פאונד ומחירו של סיגר רומיאו וג'ולייטה צ'רציל הוא 20 פאונד. מחירים יקרים למדי, אבל נראה שהדבר לא מפריע לחובבי הסיגרים תושבי לונדון. כבר בשעות אחר הצהריים המוקדמות היתה המרפסת של Boisdale מלאה.
ואם הזכרנו מרפסת, לא רחוק מרחוב הקניות אוקספורד נפתח לא מכבר מלון Ten Manchester Street, שהוא ידידותי מאוד למעשני סיגרים. הבעלים עצמו הוא מומחה נלהב וחובב מושבע של סיגרים, ולכן בנה "מלון שמקיף יומידור", כפי שהוא מעיד בבדיחות. ניתן למצוא כאן בעיקר סיגרים קובניים, וגם מבחר קטן של מעדנים. באגף האחורי של המלון מצפה לכם ה-Cigar Terrace – מרפסת (שכן על פי החוק חדרי עישון חייבים להיות פתוחים) עם כיסאות נוחים, מוגנת ומחוממת היטב, שבה אפשר לעשן בחופשיות. הבר מציע את הדברים הרגילים – וויסקי, יין, קוקטיילים – ואם תרצו, גם המטעמים של מטבח המלון יוגשו לכם במרפסת. לקוחות מוזמנים דרך קבע ל-Cigar Terrace לערבי עישון, שבהם יטעמו סיגר חדש לצד יין טוב, תוך כדי שיחת רעים נעימה. אז מי אמר שאי אפשר ליהנות מסיגרים בלונדון?
The Wellesley, לונדוןמלון Wellesley הלונדוני, הצופה על ההייד פארק מתוך הרובע המפואר Knightsbridge, נפתח בדצמבר 2012. הוא נבנה על ידי הבנקאי Khalid Affara בכוונה נועזת – להקים מלון ברמת שישה (!) כוכבים ראשון בלונדון. הפאר האופף את המלון כולו, עד הפרט האחרון שבו, ורמת השירות, הכוללת הסעה פרטית במכוניות הרולס-רויס של המלון ברחבי לונדון, הם התגלמות היוקרה, פשוטו כמשמעו.
גם מבחינת האפיסיונדו המפונק ביותר בעולם, החוויה שמציע וֶולסלי בתחום הסיגרים היא לא פחות מגן עדן, ויש הטוענים כי המלון, מפואר ככל שיהיה, כאילו נבנה מסביב לטרקלין הסיגרים שלו. נתחיל ביומידור, אשר עוצב ונוצר על ידי הפרארי של חדרי היומידור (לפי ""Cigars Time) – חברת DeART האיטלקית, בשיתוף עם מעצבי הרהיטים הבריטיים פוֹקס-לינטון. רצפת השיש שבו כוללת חיתוך לייזר של מפת קובה. זהו היומידור הגדול ביותר בכל בתי המלון באירופה, והוא מכיל את האוסף העשיר ביותר של סיגרים הנמכרים כבודדים ביבשת, רבים מהם מסדרות Limited edition. עלות תכולתו היא כמיליון וחצי פאונד.
בר המשקאות "קריסטל בר" מציע מבחר מרשים במיוחד – במִגוון ובאיכות. יינות צרפתיים ואיטלקיים, וויסקי מהסוגים הנחשקים, מבחר מותגי קוניאק וארמניאק (ובהם כמה בקבוקי קוניאק נדירים משנת 1770), שמפניה ומבחר עצום של קוקטיילים המסווגים לפי ארצות מוצאם, לעתים עם סיפור מלווה. לצִדם ניתן להזמין גם מנות מתאבנים כמו, למשל, קוויאר בלוגה אשר יוגש על מצע בְליני (קרפ רוסי).
טרקלין הסיגרים הסמוך מעוטר עץ ועור (מלאכותי) תנין כחול עמוק, ובמרכז תקרתו שנדליר זכוכית ענק עם זכוכית כחולה מהפנטת וגופי תאורה המזכירים בצורתם סיגרים. כורסאות העור עוצבו במיוחד לנוחות מעשני הסיגרים, ועבודות האמנות, פרי יצירתו של האמן הקובני Ernesto Milanes, בוצעו ברובן על עלי טבק.
החוק האנגלי אוסר על עישון במקומות סגורים, גם אם אלה מועדונים ייעודיים, אך האנגלים מצאו פרצה נוחה למדי: את הסיגרים לא "מעשנים", אלא "טועמים"... ובכל זאת נבנו כאן, בעבור הטרקלין, שתי טראסות מקורות פרטיות – מחוממות באח בוערת ותחומות בערוגות אנכיות ירוקות.
מנהל טרקלין הסיגרים של וולסלי, Giuseppe Ruo, הוא בעל ניסיון עשיר בתחום המשקאות והסיגרים, כולל זכייה במקום הראשון בתחרות סומלייה הסיגרים של בריטניה בשנת 2008 ומקום רביעי בתחרות דומה בקובה שנה לאחר מכן. הרבה בזכותו מציב המקום רף גבוה מאוד, שאליו ישאפו להגיע רבים וטובים.