האם יש לעכב את ההליכים בתיק זה, שעניינו תביעת התובע לקבלת פיצויי פיטורים מהנתבעת בגין סיום העסקתו, עד לסיום ההליך המשפטי המתנהל בבית המשפט המחוזי בתל אביב, אשר לטענת המבקשת, דן באותן סוגיות משפטיות ועובדתיות העומדות לבירור והכרעה בפניי בתיק זה?
הנתבעת היא חברה שעיסוקה בתחום העיבוד השבבי בישראל והיא עוסקת בפיתוח וייצור סדרתי של חלקי מתכת מורכבים לשימוש התעשייה התעופתית, הבטחונית והאלקטרונית (סעיף 4 לכתב ההגנה).
התובע, מר עופר יעקובי (להלן – " מר יעקובי"), החל לדבריו לעבוד בנתבעת בחודש יוני 1998 וכיהן כמנהל הנתבעת במשותף עם מר אורי תגר (להלן – " מר תגר"), כשבתחום אחריותו: ניהול המפעל ואחריות לקשר עם לקוחות הנתבעת וספקיה. החל משנת 2008 כיהן התובע כמנכ"ל משותף של הנתבעת, עד אשר לדבריו, ביום 06.11.14 "סולק מחצרי הנתבעת על ידי מאבטחים שנשכרו בכדי להוציאו, כאחרון הפושעים..." (סעיפים 1-2 לכתב התביעה).
לאור האמור לעיל, הגיש ביום 09.12.14 תביעה לבית דין זה ודרש כי ישולמו לו פיצויי הפיטורים להם הוא זכאי, לדבריו, בגין פיטוריו.
להשלמת התמונה, יצוין כי ביום 01.03.17 קבועה ישיבת הוכחות בפניי בתיק זה.
ביום 19.11.14, כשלושה שבועות לפני הגשת התביעה בתיק זה, הגישו הנתבעת ביחד עם מר אורי תגר וחברת מכנו-דין תעשיות (1977) בע"מ, תביעה כנגד מר יעקובי וכנגד חברת עניאל אחזקות בע"מ, לבית המשפט המחוזי בתל אביב, בה נטען, בין היתר, כי מר יעקובי גרם להם נזקים עת פעל כנגדם ברומניה, תוך הפרת אמונים בזמן שימש כמנכ"ל משותף, דירקטור ובעלים של 49% ממניות החברה, וזאת באמצעות חברת עניאל בע"מ, אשר בשליטתו.
קצרה היריעה בהחלטה זו מלפרט את טענות הצדדים בהליך הנ"ל, המתנהל במחלקה הכלכלית של בית המשפט המחוזי ויצוין, למען הנוחיות, כי הצדדים עצמם הדביקו לסכסוך ביניהם את הכינוי "פרשת רומניה".
לטענת המבקשת, במהלך ניהול התביעה בבית המשפט המחוזי, נטענו טענות ונשמעו ראיות בקשר עם פרשת רומניה ולאחרונה נקבע מועד להגשת סיכומי הצדדים. לפיכך, ומשערכאה אחרת כבר דנה בטענות הצדדים הנובעות מהפרשה הנ"ל, וככל שטענות המבקשת תתקבלנה ביחס למשיב, "יהא בכך כדי לשלול את זכאותו לתשלום פיצויי פיטורים" (סעיף 12 לבקשה).
לתמיכה בטענתה כי שני ההליכים המשפטיים עוסקים באותה תשתית עובדתית, הביאה המבקשת דוגמאות אחדות מתוך כתבי הטענות בהליך המתנהל בביהמ"ש המחוזי.
מבחינה משפטית, טענה, כי מטרת בקשתה היא למנוע כפל הדיינות מחד גיסא וקבלת הכרעות סותרות ע"י 2 ערכאות שיפוטיות, מאידך גיסא. עוד טענה המבקשת כי בקשת העיכוב היא לזמן מוגבל, עד אשר יינתן פסק הדין בתיק המתנהל בבית המשפט המחוזי.
המבקשת טענה עוד כי בהליך משפטי דומה, ש מתנהל בינה לבין החברה הרומנית, באמצעותה פעל המשיב ברומניה ( S.C. OMZI), בגין חשבוניות שלטענתה לא שולמו לה, הגיש המשיב בקשה לעיכוב הליכים בטענה כי מתקיים הליך מקביל בבית המשפט המחוזי בתל אביב(נספחים 2 ו- 3 לבקשה) ואכן בית המשפט בו מתנהל ההליך, נוכח ההליך המתקיים בבית המשפט המחוזי, אשר נמצא בשלבים מתקדמים יותר.
המשיב, בתגובתו, התנגד לבקשה והקדים וטען, כי בניגוד לטענת המבקשת, הרי שאין המדובר באותן סוגיות משפטיות ועובדתיות העומדות להכרעה בפני בית המשפט המחוזי ובית דין זה, שכן בתיק דנן עסקינן בתביעה לקבלת פיצויי פיטורים של עובד ממעסיקתו, ומעיון בכתב ההגנה עולה כי המבקשת כופרת בעצם קיומם של יחסי עבודה בין הצדדים ולחילופין טוענת כי ככל שייקבע כי התקיימו יחסי עבודה כנטען, הרי שיש לשלול אותם ממנו, בשל טענותהי כלפיו.
בהקשר זה טען, כי הואיל והסמכות לקבוע התקיימותם של יחסי עבודה בין צדדים נתונה באופן ייחודי לבית הדין, הרי ממילא בית המשפט המחוזי כלל אינו מוסמך לדון בכך.
ביחס לתשתית העובדתית ב-2 התובענות, טען כי אין בעובדה ש"קיימות עובדות אשר תתבררנה בפני בית הדין הנכבד והן בפני בית המשפט המחוזי [...] כדי להצדיק עיכוב ההליכים [...]" (סעיף 10 לתגובה. עוד הטעים כי הדוגמא שהובאה ע"י המבקשת בה ביקש המשיב עצמו עיכוב הליכים, אינה רלוונטית לענייננו, משום שדובר בהליך שהתנהל בבית משפט השלום, אשר בניגוד לבית הדין לעבודה, כפוף להלכות הנקבעות בבית המשפט המחוזי.
בתשובתה לתגובת המשיב, הטעימה המבקשת כי אין ולא יכול להיות חולק כי פרשת רומניה, יש בה כדי להשפיע על שאלת זכאותו של המשיב לפיצויי פיטורים, וזאת מן הטעם שבהליך המשפטי המתנהל בבית המשפט במחוזי, עלו ונדונו "טענות חמורות בדבר ניגוד עניינים, הפרת חובות על פי דין ופגיעה חמורה באמון המבקשת", עניינים שיש בהם כדי להשפיע על שאלת זכאותו של המשיב לפיצויי פיטורים.
המבקשת שבה ותמכה בקשתה בפסיקת בתי המשפט, לפיה אין להכביד על בתי המשפט בדיון מקביל באותה שאלה מהותית, הן מטעמי יעילות והן על מנת להימנע ממצב של תוצאות משפטיות הפוכות. עוד הטעימה כי בהתאם לפסיקה, לא צריכה להיות חפיפה מלאה בין שני ההליכים.
לאחר שנתתי את דעתי לטענות הצדדים, הגעתי לכלל מסקנה כי דין הבקשה להידחות, ואלו הם טעמיי.
אכן, כדברי המבקשת, נקודת המוצא במקרים בהם קיים דימיון עובדתי בין שני הליכים המתנהלים במקביל בין אותם צדדים, היא כי אין להתיר הדיינות כפולה מטעמים של יעילות ובמטרה למנוע קבלת הכרעות סותרות.
נקודת מוצא נוספת, שמיותר להכביר לגביה מילים, היא סמכותו הייחודית של בית הדין לעבודה לקבוע האם התקיימו יחסי עובד-מעביד אם לאו, ובהנחה שהתקיימו, לקבוע האם המעסיק היה רשאי לשלול (למצער, להפחית) את פיצויי הפיטורים להם זכאי העובד מכוח דין.
הנחה נוספת, עליה אין חולק, היא כי בניגוד לממצאים עובדתיים חלוטים בהליך פלילי, המחייבים בהליך אזרחי, אין כך הדבר ביחס לשני הליכים אזרחיים המתקיימים בערכאות שונות (למעט בכל הקשור לטענה בדבר השתק פלוגתא) , ובוודאי שלא בערכאות שאין ביניהן היררכיה משפטית מובנית, כגון: בית המשפט המחוזי ובית הדין האזורי לעבודה.
צודקת המבקשת כי לקביעה עובדתית שהמשיב, כטענתה, הפר לכאורה אמונים, מעל באמון וגרם לה בכך לנזקים כספיים, הדבר עשוי להשפיע באופן ישיר על שאלת זכאותו לפיצויי פיטורים, אלא שעניין זה יצטרך להידון מחדש בבית הדין לעבודה בהקשר הרלוונטי לשאלת עצם קיומם של יחסי עבודה בין הצדדים, ובשלב שני, שאלת הזכאות פיצויי פיטורים, והכל בהתאם ובכפוף להלכות הספציפיות שהתפתחו בבתי הדין לעבודה בנוגע לקיומם של יחסי עבודה ולנסיבות בהן ניתן לשלול מעובד פיצויי פיטורים.
יש להניח כי בהליך שעתיד להתקיים בפניי ביום 01.03.17, בו תשמענה עדויות הצדדים, יעומתו מגישי התצהירים, בין היתר, גם עם תצהיריהם ועדויותיהם בפני כבוד השופטת רונן בבית המשפט המחוזי. חרף הדימיון המתבקש, קביעה ביחס להפרת אמונים בהקשר החוזי-עסקי, אינה בהכרח חופפת לקביעה דומה בהקשר של עולם יחסי העבודה, ולהיפך, ובמה דברם אמורים?
בעוד שסביר להניח שבפני בית המשפט במחוזי נדונו טענות המבקשת ביחס להפרת האמונים לכאורה מצדו של מר יעקובי בכובעו כמנכ"ל משותף, דירקטור ובעל מניות (כך לדברי המבקשת עצמה) , הרי שבהליך בפניי, יהיה עלי להקדים ולקבוע האם מהראיות שהוצגו בפניי, ניתן לומר שהתקיימו יחסי עובד-מעביד בין המבקשת לבין מר יעקובי בכובעו כמנכ"ל משותף בלבד. ייתכן מצב בו הוכח בפני בית המשפט המחוזי כי מר יעקובי נהג בניגוד לחובות החלות עליו כדירקטור או כבעל מניות, אך לא הוכח בהכרח שהוא הפר את חובת הנאמנות שלו בכובעו כמנכ"ל, ולהיפך. ייתכן אף שבית המשפט המחוזי ידיר עצמו מלכתחילה לעסוק בשאלה של הפרת אמונים לכאורה בכובעו כמנכ"ל, קרי, כעובד.
בשולי הדברים יצוין, כי גם מהבחינה הדיונית, ובניגוד לטענת המבקשת, אין המדובר בעיכוב קל בלבד – רק עד למועד קבלת פסק הדין של כבוד השופטת רונן, וזאת משום שכל עוד לא מדובר בפסק דין חלוט, ממילא לא ניתן לבסס עליו קביעות שיפוטיות במסגרת פסק דין אחר. ומכאן, ש מדובר בעיכוב דה-פקטו שעלול להימשך שנים רבות עד אשר יגיע לקצו בפסק דין חלוט של בית המשפט העליון.
לאור כל האמור לעיל, הבקשה לעיכוב הליכים – נדחית.
המבקשת תישא בהוצאות המשיב בגין הליך זה בסך של 3,500 ₪. סכום זה ישולם בתוך 30 יום מהיום, שאם לא כן, יישא הפרשי ריבית והצמדה מהיום ועד למועד התשלום בפועל.