הבנתי פתאום, כך תוך כדי השיוט בין המשאיות על A5 החשוך, שלכל שלב הייתה משמעות, על בסיסו התקדם העולם אל השלב הבא, מהחמורים אל הסוסים אל הרכבים.
בפרשת השבוע, בתארה את יציאת משה עם משפחתו ממדין לכיוון מצרים בשליחות הקב"ה, אומרת התורה "ויקח משה את אשתו ואת בניו וירכיבם על החמור". רש"י מתייחס הפעם אל החמור בכבודו ובעצמו ואומר "הוא החמור שחבש אברהם לעקידת יצחק, והוא שעתיד מלך המשיח להיגלות עליו".
זה ברור שלחמור יש כאן תפקיד בהתקדמות העולם לקראת הגאולה. לאברהם היה חמור כשהלך לעקידה עם בנו, למשה יש חמור בפרשת השבוע ולמלך המשיח יהיה חמור. אבל מה זה החמור הזה? למה חמור? מה רע בקדילאק?
הרבי מסביר, שחמור מסמל 'חומריות' – חומריות וגשמיות העולם, שמעלימה ומסתירה על אור ה' שמחיה אותה.
מציאות מטריאליסטית מטבעה מכסה היא על האמת הרוחנית שמחיה אותה. אברהם, משה ומלך המשיח, כל אחד 'מטפל' בחומריות העולם, בתור תחנה בדרך להפיכת העולם כולו לכזה שיתקיים בו דברי ישעיהו הנביא "ומלאה הארץ דעה את ה'".
ובכן, אברהם שהיה הראשון שהחל ל'טפל' בחומר העולם, היה צריך 'לחבוש' את חמורו, כלומר, לאסור ולעצור את חומריות העולם, כי בשלב ראשון היה צריך להבין שהחומרי והגשמי אינם חזות הכל.
אחרי ההבנה וההפנמה שלחומריות יש מהות אחרת, מהות פנימית אמיתית שמקורה הוא דבר ה' שמחיה אותו, הרי שה'טיפול' של משה כבר שונה. במשה לא נאמר 'ויחבוש' אלא 'וירכיבם על החמור' – לא עוד חבישה ועצירה, כעת הגיע הזמן לעשות בו שימוש, כי התורה שנתנה על ידי משה נתנה לנו את הכוח לעשות שימוש בחומריות העולם ולהעלותם לקדושה, כמו למשל עור של פרה שהופך להיות תפילין וכדומה.
לעומת אברהם ומשה, עבודתו של מלך המשיח תהיה כבר בגישה שונה. הוא לא מתייחס אל החמור כמשהו שלילי שיש לחובשו או לפחות לרכב עליו, מלך המשיח 'עתיד להיגלות עליו', אמר רש"י. בזמן הגאולה תתגלה המהות הפנימית של החומריות, אז נראה כולנו את האור האלוקי שמקיים את העולם המטריאליסטי, החומרי והמגושם – להיגלות עליו.
ואז חשבתי לי תוך כדי פריצת החושך ב130 קמ"ש, שאולי העובדה שאנו היום גומעים מרחקים במהירות שפעם אפילו לא חלמו עליה, יש גם בה כדי ללמד שהטיפול ב׳חמור – החומר של העולם' מתקדם יפה?