מה הופך אדם ליהודי? אם יהודייה? גיור? לא ממש. להיות יהודי זה לחיות את הרוח של היהדות: לחיות את היהודים של העבר, דרך היהודים של ההווה ועם היהודים של העתיד. אנחנו יהודים כאשר אנו בוחרים להיות כאלה, כאשר גילינו את היהדות בעצמנו בחיפוש אחר הקדושה, כאשר אנו נאבקים במערכה הרוחנית הבלתי נגמרת על מציאת א-לוהים, מבינים שהעולם זקוק למצפון מוסרי, ונושאים את המשא המרומם הזה כדי להציל את העולם ולהעניק לו תכלית.
אדם הופך להיות 'מעט' יהודי כאשר הוא מבין שלא ייתכן טבע ללא רוח; שאין ניטרליות במקרים של מצפון מוסרי. אבל כל זה איננו מספיק. יש לו עוד דרך ארוכה לצעוד בה לפני שיהפוך ליהודי לכל דבר. חובה עליו להכיר באציל שבהמוני; לעטר את העולם ביופי מלכותי; לדעת שהאנושות איננה כפי שהייתה מאז שא-לוהים כפה על עם ישראל את ברית סיני; והרי הכרה באנושות בלי סיני איננה אפשרית.
כדי ליצור בתוכנו תנודות יהודיות עלינו לראות את העולם sub specie aeternitatis, מן הפרספקטיבה של הנצח. אנו מוכרחים לצאת מהקופסה הקטנה של החיים המצומצמים שלנו ולהחזיק במבט הקוסמי, ובה בעת לא לשמוט את הקרקע תחת רגלינו. עלינו להתמודד בהתמודדויות היומיומיות והטריוויאליות ולקדש אותן, לא באמצעות הכחשתן אלא על ידי ניצולן כהזדמנויות גדולות לצמיחה. ברגע שהאדם מגלה זאת בזהירות, הוא אט אט הופך ליהודי.
יש מי מאיתנו שחייבים להיאבק כדי להשיג זאת, בעוד אחרים כנראה 'נולדו עם זה'. אלו מחזיקים בנשמה יהודית מסתורית שאף אחד לא יכול לזהות אבל הכול יודעים שהיא שם. יש בעובדה זו משהו מן הגורל, דבר שלא ניתן להסביר במילים. אותה נשמה נמצאת בדמו של אותו אדם גם כאשר הוא לא באמת דתי. הדבר רוחש בינות לגלים שבתוכיותנו ומשתלט על הקיום שלנו, מפיץ את היהודיות שלנו בכל מקום שאליו אנו הולכים.
לרוב היהודים 'יש את זה', כמו גם לכמה שאינם יהודים. הם יודעים שיש להם את זה. הדבר לגמרי אותנטי. הוא נוגע בהם כמו שהמים נוגעים בכל חלק מגופו של אדם ששוחה בהם. שום דבר איננו יכול להכחיש זאת.
אלו הם היהודים האותנטים, אבל לא כל אלה שייכים לעם היהודי. חלק מהם הם לא יהודים, שנולדו להורים לא יהודים. אחרים הם צאצאים של נישואי תערובת. אם יבקשו להצטרף לעם היהודי, הם יצטרכו לעבור גיור בהתאם להלכה למרות שיש להם 'נשמה יהודית' מלידה.
אבל למה? למה הם נדרשים לעבור גיור? מדוע אין הם יהודים לכל דבר גם בלעדיו? הרי כל הרכיבים כבר קיימים! מדוע יש צורך במרכיב הביולוגי כמו אם יהודייה, או בפעולה פיזית כמו טבילה במקווה?
הסיבה לכך היא שההלכה איננה רק עניין של אותנטיות דתית ואיכות נשמתית. ההלכה גם נוגעת במציאות הממשית של החיים. היא שואלת שאלה חשובה ביותר: כיצד נזהה מי יהודי ומי אינו יהודי? האם באפשרותנו לקרוא את הנשמה של אדם כלשהו? וכיצד נדע שהעובדה שהִננו יהודים היא אותנטית?
העולם הוא תערובת של האידיאלי והקונקרטי. חיים משמעותיים הם חיים שבהם המבנה הגופני והרוח הפנימית פועלים בהדדיות אבל גם מתעמתים. מהומה של ממש מתחוללת כאשר רק האידיאלים שולטים בעוד הצרכים הריאליים והמעשיים אינם זוכים להתייחסות.
המתח, אפילו הסתירה, בין האידיאלי והריאלי הם האתגר הגדול של ההלכה. זו צריכה לפיכך לערוך שקלולים: כמה מקום יש לתת לאותנטיות וכמה לריאליזם? עד כמה יש לפעול בהתאם לחלום ולרוח, ועד כמה צריך להיעתר לצרכים של עולמנו הגשמי?
ככל שההלכה הייתה רוצה להעניק שליטה מלאה לאידיאלי, היא יודעת שהיא חייבת להתפשר ולהיענות לחוקים חיוניים שמאפשרים לעולם לתפקד. ההלכה חייבת להתמודד עם היהדות האותנטית ועם הצורך להציב סטנדרטים חיצוניים ואפילו ביולוגיים לזהות היהודית. בדיוק כמו במקרה של אותנטיות וקונפורמיזם, גם כאן יהיו קרבנות ונסיבות לא נעימות.
אמת, ישנם ‘יהודים בנשמה’ שישלמו את המחיר ויזוהו כמי שאינם יהודים, חרף העובדה שהלכה ‘אידיאלית’ הייתה שמחה להכניס אותם. למרבה הצער, היא חייבת לעתים לוותר על אותה ‘נשמה יהודית’ רק בגלל שהחוקים אינם מאפשרים לאדם זה להיות מוכר כיהודי. אם לא ניצמד להוראות הללו, הכאוס ישלוט.
אבל זה יותר מכך. צריך שתהיה אומה ישראלית, ישות פיזית שיכולה לשאת את המסר של היהדות לעולם. חייבת להיות לאומה זו חוויה היסטורית משותפת שהשפיעה על המבנה הרוחני והרגשי שלה. מוכרחות להיות "חוויות שורשיות", ככינויו של אמיל פקנהיים, כמו היציאה ממצרים, קריעת ים סוף וההתגלות בסיני. ההשפעה של האירועים הללו עיצבה את האנשים שחוו אותם לכדי אומה בלתי רגילה המוכנה לעמוס על עצמה את נטל העולם ולעצב אותו. באופן פרדוקסלי, חוויה זו איננה יכול להשיג את האפקט המבוקש אלא אם כן היא תועבר מדור לדור.
העובדה שהיהדות מאפשרת לאנשים מבחוץ, שלא היו חלק מאותה חוויה, להצטרף אליה – הִנה דבר מופלא. היא מבוססת על העיקרון שלא כל הנשמות זקוקות לאותן חוויות שורשיות כדי להיות יהודיות. יש להן איכויות אחרות, בעלות עוצמה והשפעה לא פחותה, והדבר מאפשר להן להתגייר כל עוד הן נקלטות בקבוצה מלוכדת שהזהות שלה מוטמעת באותן חוויות שורשיות.
במונחים של אידיאל דתי טהור ולא מתפשר, משמעות הדבר היא שיש יהודים שלא אמורים להיות יהודים וישנם לא-יהודים שאמורים להיות יהודים. אותנטיות, ככלות הכול, איננה נקנית בירושה; היא אך ורק דבר שגדלים אליו. באופן אידיאלי, יהודים צריכים להיות רק אלה שלקחו על עצמם במודע את המשימה היהודית וחיים בהתאם לכך. ללא הצורך בעם יהודי, היה טוב יותר שתהיה קהילה של יהודים מאמינים שאליה יוכלו אנשים להיכנס ולצאת בהתאם לרצון שלהם להתחייב לדרך היהדות ולמשימתה, בדיוק כפי ששאר הדתות נוהגות בעצמן.
הדרישות של ההלכה יוצרות קרבנות כשכמה 'יהודים בנשמה' נותרים מחוץ לעדר, כמו ילדים מנישואי תערובת שבהם האמהות אינן יהודיות, או ילדים שהוריהם אינם יהודים אך הסבים והסבתות יהודים. כך גם לגבי לא יהודים שלהם נשמות יהודיות אך לא אבות יהודים. כולם הם חללים.
זה המחיר שיש לשלם עבור המתח שבין האידיאלי והצורך, הפרדוקס של הרוח והחוק. העובדה שההלכה מאפשרת לכל מי שאינו יהודי להפוך ליהודי דרך הליך גיור הולם היא ביטוי עוצמתי ביותר להומניות שבה. למעשה זהו נס.
פורסמה ב-13 בינואר 2013, ב-גיליון וארא תשע"ג - 805 ותויגה ב-גיור. סמן בסימניה את קישור ישיר.	2 תגובות.
אז למה בחוגים שאינם מכירים בהלכה – אחוזי ההתבוללות ונישואי התערובת קטסטרופליים?
בקריאה שניה אני רואה שהמחבר לא בא להתריס כנגד ההלכה, אלא לדבר במעלתה. ברם הניסוח: 'חללי ההלכה' 'קרבנות ההלכה' מטעה. וחבל!
ההלכה מכוונת ומדריכה את ה'יהודים בנשמה' כיצד להוציא לפועל את זיקתם הנפשית ליהדות, אם ע"י חיים יהודיים מלאים בקבלת תרי"ג מצוות ואם כ'חסידי אומות העולם' המקיימים את שבע מצוות בני נוח.