כיצד להתייחס לביקורו הקרוב של האפיפיור בארץ?
מאז הוקמו מוסדות הנצרות בוותיקן, שימש הוותיקן עיר בירה למאמיני הנצרות הקתולית, ובזאת נשא את הדגל במלחמת הנצרות ביהדות ובעם ישראל. למעלה מ-1500 שנים יצאו מהוותיקן הדרכות דתיות וגזרות שמטרתן השפלת עם ישראל עד קצה הגבול, כולל הסכמה שבשתיקה למעשי פוגרום ומעשי טבח המוניים בכל ארצות אירופה. מהוותיקן יצאה הקריאה למלכי אירופה לצאת למסע צלב לכיבושה של א"י ולרחוץ את ידי הכובשים בדם הכופרים, ובכך לזכות לעולם הבא. הוותיקן הוא שיזם את סימון היהודים באות קלון, והוא שהקים את מוסד האינקוויזיציה הנורא. אי אפשר להעלים עין מאחריותו המוסרית הנוראה של הוותיקן להריגת מיליונים מבני עמנו במיתות משונות, לשריפת התלמוד ועוד. משם יצאה ההסתה להשפיל את העם היהודי כאחראי להריגתו של מי שהאמינו בו כמשיח ושאותו עשו לעבודה זרה.
אפילו לאחר ירידת כוחו של הוותיקן בעת המודרנית עדיין לא פסק מהתנגדות לזכותו של עמנו לעצם קיומו. ידועה השתיקה הנוראה של האפיפיור בימי האימה הנוראים שחוללו הנאצים ימ"ש עת נרצחו למעלה ממיליון ילדים יהודים. באותם ימים לא הסכים מנהיגה העולמי של דת "האהבה והחסד" למנוע אפילו בהבל פיו את אותם מעשי הזוועה. יתר על כן, גם אחרי שתמה מלחמת העולם השנייה, כאשר עמדה על הפרק זכותם של שארית הפליטה להגיע לא"י ולהקים בה מדינה, עמד הוותיקן בראש הלוחמים נגד התכנית, ודרש מכל המדינות הנוצריות להתנגד לה. גם 20 שנה לאחר הקמת המדינה מיאן הוותיקן להכיר במדינת ישראל כעובדה קיימת. ברור שחשבון ארוך כ"כ אי אפשר למחוק בהבל פה ובבקשת סליחה מעם ישראל, אבל אפילו זה לא נעשה. אמנם אין פניה של מדינת ישראל לשנאת שום עם ודת, אבל אין עלינו לצאת מגדרנו לקבל את האפיפיור בפרחים ושטיחים. מפני דרכי שלום אפשר לקבל אותו כראש מדינה, ובתנאי שיקבל את חוקי מדינת ישראל ולא ידבר כאן בגנותנו בכל מיני האשמות כאילו אנו אחראים למלחמה עִם הערבים וכאילו עלינו לפצות אותם. גם ברור שאין לנו להושיט עזרה בקיום תפילות המוניות או טקסים נוצריים כי ע"פ פסק הרמב"ם והשו"ע מדובר בעבודה זרה, ויש איסור סיוע.
אשר לשאלת יחסינו לוותיקן מכאן ואילך – יש לנקוט בכלל "מעשיך יקרבוך ומעשיך ירחקוך". אם נראה שפני הנצרות לפיוס – נוכל ללכת לקראתם צעד. אם ביקור האפיפיור נועד לפגוע בזכותנו על הארץ ובצדקתנו באמונתנו – יש להבהיר לו מפורשות שאינו רצוי כאן ושיסיים את ביקורו. ויה"ר שיקוים בנו "המה כרעו ונפלו ואנחנו קמנו ונתעודד".
את יחסי ישראל עם הכנסייה הנוצרית וראשיה יש לבחון בפרספקטיבה היסטורית רחבה. ההתנכרות של הכנסייה הנוצרית אל היהודים והפגיעה בהם לא החלו במלחמת העולם השנייה. מדובר בסיפור ארוך וממושך. אבות הכנסייה ראו את השפלת היהודים כעדות לדחייתם בידי האל ולהעדפת הנצרות על פניהם. הנצרות היא "ישראל האמיתי" והיהדות היא דת שנדחתה. אמנם היו בכנסייה הקתולית אפיפיורים שנהגו באצילות, הגנו על היהודים אף כנגד עלילות הדם שבעטיין הוצאו רבים להורג, ואולם אחרים עודדו את הרדיפות. האפיפיור אינוקנטיוס השלישי (1216-1198) אף דימה את היהודים לקין שבמצחו הוטבע אות קלון, ולכן "יש לפזרם כדי שיהיו נעים ונדים על פני כל הארץ עד שחרפה וקלון ימלאו את פניהם". אלפי יהודים הועלו על המוקד בתמיכתה של הכנסייה מבלי שהאפיפיורים נקפו אצבע להגנתם.
היה מקום לצפות שבדורנו יהא אומץ לראשי הכנסייה להודות בפשעים הגדולים שנעשו בהשראתה או בשתיקתה כלפי היהודים, ולנקוט בפעולה אקטיבית שתחנך את המוני הנוצרים לנקות את היהודים מאשמת צליבת ישו ומעלילות הדם שנרקמו כנגדם. במקום זאת בחרו כמה מראשי הכנסייה בדורות האחרונים לנקוט לשון כפולה ולהעמיד פנים שהם מעוניינים בהידוק הקשרים עם בני העם היהודי, אך בשל שיקולים פוליטיים בחרו לרצות את הערבים בדרכים שונות. רועה רוחני חייב לשים את האמת והמוסר בראש מעייניו. מי שמשאיר בכנסייתו כמרים מכחישי שואה או מעודד אומות להשתתף בכנס המוקיע את ישראל כמדינה גזענית, איננו הולך בדרך זו. לאור התפתחויות אלה כולן, ראוי לדעתי לבחור בדרך של "כבדהו וחשדהו" כלפי הוותיקן וכלפי האפיפיור בביקורו בארץ. אסור לפגוע בכבודו. אין טובה צומחת מפגיעה בכבוד הזולת, ואולם אין לצאת מגדרנו ולקבלו בחמימות מופגנת. קודמו, שנהג בדרך אחרת, ראוי היה לכך. זכר אבותינו שהומתו על קידוש השם בידי אנשי הכנסייה או בעידודה ובשתיקתה מחייב אותנו לבחור בדרך זו. מדינת ישראל איננה יצירתם של הדורות האחרונים בלבד. היא סמלם של דורות רבים שידעו סבל ומכאובים אין קץ בציפייה לגאולה. הם ראויים שנכבד ונוקיר את זכרם. כאשר ראשי הכנסייה הנוצרית ישנו את גישתם נוכל גם אנו לנהוג בדרך אחרת.
ביקורו של בנדיקטוס ה-16 מעורר בי זיכרונות היסטוריים רבים על משלחות יהודיות שניסו להתקבל אצל האפיפיור כדי לבטל גזרות על קהילותיהם. בין זיכרונות אלה מתערב במחשבתי ביקורו של בנימין זאב הרצל, שעליו הוא כתב: "האפיפיור (פיוס ה-10) קיבלני בעמידה והושיט לי את ידו, לא נשקתיה... נדמה לי, כי בזה קלקלתי את יחסו, שכן כל הבא אליו כורע ולפחות נושק את היד... הרציתי בקצרה על מבוקשי. אך הוא ענה: לא. אין אנו יכולים להמליץ על תנועה זו. לא נוכל לעצור את היהודים מללכת לירושלים, אבל להמליץ עליהם לא נוכל... (כנראה שפיוס ה-12, כן ניסה לעצור) כראש הכנסייה, איני יכול לומר דבר אחר. היהודים לא הכירו בו, ולכן אין אנו יכולים להכיר בעם היהודי". הרצל לא השפיל את עצמו בפני האפיפיור, אך הבין את חשיבות הקשרים איתו, אז והיום. אלא שבין שני המצבים יש הבדל אחד. הפעם הוא בא לביתנו, ואנו חייבים לקבל אותו, ונקבל אותו, בכבוד הראוי לאורח חשוב.
כבוד זה ראוי לתיתו 'מפני דרכי שלום'. לא רבים מבינים את משמעות המושג הזה. 'מפני דרכי שלום' אינו זהה עם המושג 'מפני איבה'. אכן, יש דברים שעלינו לעשותם, ננסח זאת בקיצור, כדי למנוע אנטישמיות, מפני איבה, כדי לשלול את השלילה. 'מפני דרכי שלום' היא מידה חיובית. מקורה במילה הפותחת והמסיימת את הכתוב (משלי ג, יז): "דְּרָכֶיהָ דַרְכֵי נֹעַם וְכָל נְתִיבוֹתֶיהָ שָׁלוֹם", שלום בעולם הזה עם העולם הנוצרי, בייחוד אל מול עולם מוסלמי עוין. אין אנו שוכחים את העבר, אך אין ביחסנו היום עם הכנסייה ממד של העבר. אנו חייבים לנסות ולבנות עתיד, בו הם יכירו בעם שיש לו השקפה שונה על המשיחיות. מאשימים את בנדיקטוס ה-16 שהוא חזר אל השקפות שבוטלו על ידי קודמיו, פורצי הדרך לשינוי היחסים הרוחניים בין הדתות. הוא, כנראה, לא מאמין שיש ליהודים חלק לעולם הבא. הוא, כנראה, מאמין עלינו מה שחלק לא מבוטל מהרבנים מאמינים עליו. כשלעצמי, חושב אני שבני נוח לא מצווים על השיתוף, אך למה להיכנס לסוגיות הלכתיות סבוכות? בדרכי שלום צריכים ללכת לא כופרים אלא דווקא אנשים שמאמינים שרק דרכם נכונה ושהאחרים טועים. אנחנו, הדבקים באמונתנו, חייבים עולם של שלום.