בימים אלו נסגרה תערוכת הבוגרות של המחלקות לעיצוב גרפי ואמנות במכללת אמונה, המכללה הדתית לחינוך ואמנויות ששוכנת בירושלים.
שתי המחלקות, אמנות ועיצוב גרפי, מציגות זו לצד זו. על פני מסדרונות וחללי המוסד נפתחו שערי התערוכה לציבור הרחב .
אמנם הדעה הרווחת היא שלנשים צעירות מהמגזר הדתי אין כל אמירה מודרנית להוסיף לנוף התרבותי -ירושלמי ובכלל הישראלי , אך למרבה ההפתעה נראה שחלה התפתחות בנושא ותערוכת הבוגרות של המחלקה לאומנות שנפתחה בסוף השבוע האחרון היא ההוכחה לכך.
כבר מספר רב של שנים אנו עדים לאמנים דתיים צעירים אשר בלבם תשוקה לאמנות ויצירה . תשוקה זו באה לביטויה באמצעות שתי קבוצות שונות : האחת שייכת לאלו המורדים במוסכמות של החברה הדתית , עוזבים את בית גידולם ומעבירים עליו ביקורת בדרך ביטוי אמנותית, ואילו השנייה שייכת לאלו המוצאים את עולם האמנות כצינור לרוחניות יהודית ומפתחים באמנות שיח הדוק עם יהדות בלי מאבק. בדרך כלל הקבוצה הראשונה מוצאת את עצמה יותר משולבת בשיח האמנותי כיון שבעלי הגלריות מוצאים בכך יותר עניין ושפה חזותית המתכתבת עם הסצנה האמנותית העכשווית ונמצאת מושכת יותר קהל. כך נוצר נתק בין החברה לאמנים מהמגזר הדתי שאין ביצירתם כל אמירה בועטת או מרדנית אלא תשוקה תמימה לביטוי אמנותי שפעמים נראה בעיני מבקרי האמנות כלא עדכני ולא די מפותח .
כך גם קורה לעשייה האמנותית במכללת אמונה שלרוב מותירה קנבסים מרובי צבע שמן מחוץ למגרש האמנותי כיון שבעלי הביקורת והתיאוריה על עולם האמנות מוצאים אותה עוד ראשונית , אמנות בחיתוליה שאינה מגיבה למתרחש בתרבות הישראלית, אמנות שעדין עוסקת בלפרוץ את השיח הפנים דתי- מגזרי ולא הכללי. לבעיה זו ימצאו בוודאי קולות הדוחים את אי עניין הצופים והמבקרים באמנות זו , קולות הטוענים ששורש הבעייה נעוץ דווקא בעבודת היחצ''נות אשר שצריכה לבוא יותר לידי דין וחשבון ובכך שראשי המוסד עדין רופפים את ידיהם עם אנשי האמנות והמונופול הכללי ולא מנסים לקשור מגע עימהם.
רננה שלמון, "מרווח נשימה"
על אף זאת, שהאמנות הזו עדיין נשארת במחתרת היא מסקרנת את המבט ולא רק בגלל שהיא מחתרתית ונעשית בשוליים אלא כיון שביצירותיהן של התלמידות ניכר פיתוח של שקט פנימי ונקיות חזותית שלא רווי באמנות הישראלית .
סרלין : " אני יוצקת בטון בתוך חלל הארון ולפעמים מטביעה בו חפצים שונים ובעיקר בגדים. הארונות נותנים תחושה של דבר בלום, עצור, דחוס. הארונות טומנים בחובם דברים שלא ניתן להגיע אליהם. ולעיתים הארונות מלאים ובכך מאבדים את ייעודם והופכים להיות כמו זיכרון לדבר. כל הרהיטים והבגדים הם אובייקטים מן הבית ויחד עם הציורים והוידיאו הם מבקשים ליצור מיצב מחניק ודחוק"
יעל סרלין, "תאי זכרון"
מאידך, השנה אנו יכולים לראות גם יצירות שהשפה החזותית שלהם אקספרסיבית ומלווה בטקסט שהולך ונשנה כאלמנט חזותי כנעשה באמנות העכשווית. לדוגמא , תהילה בן עזרא בעבודתה "קיר" מטיחה כתובות מילים על גבי בדים גדולים המתוחים על קירות מקלט , העבודה נעשתה על ידי משיכות צבע וכתיבה הזורמת מתת -מודע היוצרת שפה חזותית שאינה מביישת אף אוסף גלריה .
תהילה בן יקיר, "קיר"
גם שרה ניר מבצעת פעולת כתיבה על גבי מטבח. בעבודת הוידאו ארט "יציבות מעורערת". ניר מקרינה את כתב ידה על גבי ארחי קרמיקה שמנסה להיחתם על ידי דיו שחור . הכתב מצוטט את היוצרת אתי הילסוים מתוך ספרה 'השמים בתוכי' על השיגעון שביצירה . ניר מנסה לבטא את המתח בין עולם היצירה לבית כאשר היא מבטאת את המתח בו שרויה היא עצמה כאשה וכאם לילדים , האם הבית הוא עולם השיגעון המתבטא ביצירה או שהאמנות עצמה גורמת ל אי יציבות ?
במקביל לתכנים אלו רק עבודה אחת בחרה להגיב לתוכן פוליטי והיא גדר ההפרדה .
"חסימות "שנעשתה בידי לאה משה עוסקת בחווית החסימה של מקום:" עבודתי עוסקת בגדר, במהות הגדר, בביטויים שהיא נושאת עימה. אני מתמקדת בגדר המקיפה יישובים. היא מגבילה, וההגבלה הזו מבקשת להגן.
בעבודתה היא מבקשת לעסוק לא רק בגדר במרחב הפיזי אלא אף במרחב הנפשי פרטי שלה. משה: "האם היא נועדה להגן או לחצוץ? האם כל הגנה היא חציצה בין שניים? האם אפשר בלעדיה? מדוע אנו צריכים להתגדר כל הזמן? מפני מה אנחנו מתגוננים, נחסמים, מגדרים את עצמנו לדעת?"
את תחושה זו היא בחרה להעביר לצופה בעזרת חסימת חלל חדר בבטון עם טקסטורה של גדר .
משה מייצגת את התפתחות השיח של האמנות הנשית – דתית שעסקה עד כה בעיקר בשאלת הזהות הנשית במרחב הציבורי ועתה הרחיבה אותו לשאלת זהות של מקום ומרחב.
תהילה זיגמן, "דיוקן עצמי"
אם כן נראה שהתפתחות זו תעשה בתהליך הדומה לכניסת הקולנוע לתרבות האנושית .כשם שבעולם הקולנוע נשענים עמודי התווך על הקולנוע הניסיוני , שלל ניסיונות וקטעי צילום שהוחבאו בשלהי המאה ה- תשעה העשרה באולמות קולנוע קטנים בבתי קפה בפריז ובקרקסים הנחשבים כמקומות לבילוי ומפגש עם תרבות זולה , אך בשלב מאוחר יותר זכו להכרה ולגדולה עם השתכללות השפה הקולנועית ואמצעיה , כן יעשה בדומה אם האמנות המגזרית כגון , הנשית -דתית תיטיב להתפתח ולגדול ולרכוש כלים לדיאלוג רחב יותר ובעל עוצמה הפורץ מגזריות .
* כותבת המאמר הינה יוצרת צעירה הפעילה בעמותת "רוח חדשה" , למען פיתוח אומנות צעירה בירושליים.
יש עשייה אמנותית שלא קשורה לא לבעיטה במוסכמות ולא לביטוים רוחניים… למה לחפש הגדרות מתחת לרצפה?
תודה על הכתבה המענינת. כמי שלא מתמצאת באמנות עכשיווית בצורה מעמיקה (עיסוקי באמנות של העת התיקה והביזנטית) מענין מאד לקרוא ולהתבסם מהעבודות של הבוגרות. מסכימה עם דברי הכותבת על שינוי מרענן בנושאים המוצגים.