שיר נפלא פותח את “רק ורד אחד כמשענת”, ספר הביכורים של המשוררת הגרמנייה הילדה דומין, שראה אור ב–1959 ותורגם כעת לעברית. “צריך לדעת לעזוב/ ועדיין להיות כמו עץ:/ כמו שורש הנותר באדמה/ כנוף ההולך ונמוג כשאנו עומדים במקום./ צריך לעצור את הנשימה/ עד שהרוח תרפה/ והאוויר יסתחרר סביבנו/ עד שמשחקם של האור והצל/ של הירוק והכחול/ יגלה לנו/ תבניות מוכרות/ ואנו נשוב הביתה/ בכל מקום שיהיה/ נתיישב, נישען,/ כמו היה זה/ קבר אמנו”.
“נופים נמוגים” הוא שיר יפה ושלם כל כך, שדי בו כביכול. הוא חתום ומפולש כאחד, ולכן מהדהד עוד ועוד. הוא מספר על נדודים ושורשים, על אי אחיזה ועל הישענות, על שייכות לשום מקום, כלומר לכל מקום; על שיבה הביתה, גם אם הבית אינו אלא אין. בראייה מופשטת הוא מספר על נדודי הרוח ועל הבית שבנפש.
דינה פון־שוורצה, שיצקה בכישרון ובאהבה ניכרת את שירי דומין לעברית, מעידה שנתקלה בספר במקרה בחנות בגרמניה ונלכדה בכותרתו, המתמצתת את בקשת האדם למצוא מחסה ביופי. אולי עוד לא הכירה את הביוגרפיה של המשוררת, יהודייה שברחה ממולדתה עם עליית הנאצים והרחיקה עד הרפובליקה הדומיניקנית. ואולם, האם ההיכרות עם קורותיה של דומין מצמצמת את תוקפם האוניבסלי של שיריה? נדמה שלא. להיפך. הניסיון טבוע בעומקם, גם כשאינו מוצהר. דומין חזרה בסיכומו של דבר לגרמניה.
בהקדמתה מזכירה פון־שוורצה משוררים יהודים אחרים, ששבו לכתוב בגרמנית אחרי המלחמה ו”נאלצו למחול לה”, ובראשם פאול צלאן. אכן, כמה מוטיבים חוזרים - השקד, האבן, היונה - מופיעים אצל השניים, אבל בעוד שצלאן כתב על קברים באוויר, על “בור קבר ברוח”, דומין כתבה: “אני מרהטת לי חדר באוויר/ בינות לאקרובטים וציפורים”.
מובן שאין להשוות בין חוויות השניים וגורלותיהם, ובין שירתם, אבל יש בשורות כאלה להדגיש את האופי המנחם, מבקש החסד, ההומני שבשירת דומין. מבלי להמעיט בקושי ובכאב שבעקירה ובגלות, היא הרבתה לכתוב על הכנסת אורחים ‏(“כל אחד נותן לך מצלחתו/ גם כשהקערה כבר ריקה/ כמו היית ילד שאיחר/ ולא מי שהגיע כרגע משדה התעופה”‏) ועל הפתיחוּת והתבונה שהזרות מאפשרת לפעמים. מתוך חוויית הארעיות היא פיתחה הערכה מיוחדת ליופי החולף שבטבע ובאהבה הזוגית ובידידות, וגם אהדה מפוכחת לנחמות קטנות, גם אם הן כוזבות לעתים - אפילו לנחמת הכנסייה הנוצרית. צלמי הקדושים, כתבה, “עייפים אך נשארים/ בגלל הילדים/ שומרים את נזר הזהב על ראשם/ נזר הזהב/ החשוב מחלב/ שכן אוכלים אנו לחם/ אך חיים מהזוהר”.
טון שיריה של דומין מתון, כהולך בדרך האמצע שבין הלחם לזוהר. נדמה כי יותר מכל, היא מודעת להיותם חולפים ברוח, כמותה, ככול. דווקא משום כך, כדאי מאוד לקרוא בהם. כמשענת רגע של יופי הם עושים את מלאכתם נאמנה. “כמה מעט תועלת יש בי/ אני מרימה את האצבע ולא/ מותירה סימן באוויר”, ידעה, אבל הוסיפה, כיודעת גם זאת, “בלכתי/ אני מדליקה/ מבלי דעת/ אור, כזה או אחר/ בלבבות בשולי הדרך”.
וגם: אירנה בלייר לוינהוף נולדה באורוגוואי, להורים מהגרים מרוסיה והונגריה, עלתה לישראל וכותבת בה את שיריה בספרדית. חוויית הנדודים וההגירה מולידה קרבה טבעית בין שיריה, המכונסים לראשונה בתרגום לעברית בקובץ “שפת אם”, ובין שיריה של דומין. ובכל זאת, ההבדל ביניהם חריף, מכאיב ממש. המארחת אצל בלייר לוינהוף מאיימת ‏(“בעלת הבית/ שיכורה/ היא נשפכת עליכם/ כמו מים”‏). העץ צומח “כנגד האוויר” ולא בו. הציפורים, סמל החסד של דומין, “מקננות בגופי/ נתקלות זו בזו בבטני/ לעתים משסעות בציפורניהן/ את קרבי”, וככלל, הזרות, הזיכרון והשיכחה אינם תורמים להכרה עצמית, רק מקשים להבין “מהו/ תוכן המצבה הזאת/ האבן הכבדה הזאת/ שנחה עלי”.
ואולם את זרותה, שחלקה קונקרטית וחלקה נפשית, בלייר לוינהוף מבטאת בשירה בעלת עוצמה משלה - ישירה, חדת חיתוך ומקצב, קשיחה, אמינה - וגם בה, למרות הכל, אפשר למצוא מידה של חסד, של חמלה. “למה כבר יכולנו לצפות מהורינו/ גברים ונשים לבדם/ נטושים לבדם./ כמונו מנסים לחיות/ לבדם/ ואין בכוחנו אלא/ לעמוס עליהם אשמה/ וצורך./ נואשים מחייהם/ שיום אחד הופענו/ תלויים על צווארם/ כמו אבנים”, היא כותבת, ובין שירי זעם וכאב ובדידות נוראה, אולי כשהיא לומדת “לעזוב ועדיין להיות”, כלשון דומין, היא מוצאת פתאום, גם היא, איזו מנוחה, איזו נחלה, “פלפל שמתנפץ ומפיץ ניחוח/ והלחם נרטב/ ומתמוסס/ רווי טעמים/ בפה/ בביתי”.