אולי זה נאיבי מצדי, אבל שיעור "הצלחה" של 3% נראה בעיני נמוך מאד. זה תלוי כמובן במטרת העבודה: לא כל מה שאנחנו מצלמים נועד להצגה ברבים ולעתים קרובות אנחנו יוצרים תצלומים פונקציונאליים וחסרי כל ערך "יצירתי". עם זאת, במקרים בהם יש לנו כוונה "אמנותית" הייתי מצפה (מעצמי) ל-20% לפחות. מובן שזה עניין סובייקטיבי שקשור להרגלי העבודה, לז'אנר ולנושא המצולם.
בעניין דחיית העבודה על התצלומים אני מסכים לחלוטין. מוטב להניח להם "לישון" במשך כמה ימים כדי לבחון אותם באופן שקול ומרוחק יותר.
אם רוצים לקלקל מישהו שמצלם טוב בצורה אינטואיטיבית, יש שתי דרכים לעשות זאת. אחת היא ללמד אותו חוקים בצילום ולהגיד לו לחשוב לפני כל חשיפה, והדרך השניה היא לבקש ממנו להסביר בצורה טכנית כיצד הוא מצלם.
לא בכדי ברסון אמר שחשיבה היא דבר מסוכן.
אני רק אסייג זאת, זה מסוכן למי שיודע לצלם כמו שברסון יודע, אינטואיטיבית.
ובמקרה גם הבאתי קישור לכתבה מעניינת בנושא אינטואיציה בפוסט שכתבי "על צילום ומיון אפרוחים"
שאול, שיעור הצלחה של 3% הוא נכון למצבים שבהם יוצאים "לעבוד" והוא מדוייק יותר לסגנון צילום ספונטני שלא מבויים או מתוכנן לפרטי פרטים. גם כשיש תכנון כלשהו לא תמיד דברים יוצאים פועל כפי שרוצים.
בצילום מבויים ומתוכנן אני מעריך ששיעור ההצלחה קופץ לאזור ה 30% אבל זה לא בגלל שצלם לא יודע לא לצלם אלא בגלל שמתבצע "מחקר" של הסצנה, מצלמים מזויות שונות ומרחקים שונים ובעומקי שדה שונים. בסופו של תהליך הצלם יכול להשאר גם עם 99% תמונות טובות אבל כשצריך רק אחת בסופו של יום הרי שחוזרים אל ה 3%.
חלק מהסינון הנכון הוא לחתוך בבשר ולוותר בצורה כואבת (בהתחלה בכל מקרה) גם על תמונות טובות בגלל שיש אחת שהיא פשוט טובה יותר.
זה תהליך לא קל והוא אף קשה יותר למשל שעובדים על סדרה/פרוייקט שבסופה של תקופת עבודה יש מאות צילומים שעברו סינון אבל עדיין צריך לזקק לכמה בודדות או עשרות בודדות במקרה של ספר.
הייתה לי תקופה שניסיתי לחשוב לפני הצילום, הייתי חוזר הביתה אחרי יום צילומים (6 - 8 שעות ברחוב) עם 30-40 תמונות, אחוז הסינון עדיין עמד על 3%. בהתחלה חשבתי/הרגשתי שאני עובד נכון, כי כהה מצלמים באמת, לא יורים לכל עבר סתם... אבל לאט לאט הרגשתי שאני מפספס סיטואציות טובות כי החשיבה האטה את זמן התגובה שלי. היום אני מצלם יותר על פי אינטואיציה, אני חוזר אחרי יום צילומים מוצלח עם כמה מאות תמונות. אחוז הסינון הראשוני עדיין נשאר על סביבות ה 3% אבל היום אני הרבה יותר ביקורתי כלפי עצמי ומה שאני מפרסם נמצא באחוז הרבה יותר נמוך... בין 1% לחצי אחוז ממה שאני מצלם. אני לא מסתכל יותר על אחוזי הצלחה או על נפח הדיסק הקשיח שלי, זה עלול לקחת את הצלם למחשבות מוטעות לגבי טיב עבודותיו. בסרטון הראיון עם ברסון שצירפתי בתגובה הקודמת, אומר ריצ'רד אבדון בפתיח שאם צלם מסיים קריירה עם 5 - 10 תמונות טובות אז מצבו הוא טוב. נמשמע אבסורדי אבל אם נחשוב על כך זה נכון. יש מעט צלמים "גדולים" שאנו זוכרים יותר מ 5 תמונות שלהם. את הטענה הזאת גם שמעתי מעוד כמה וכמה צלמים מקצועיים שנחשבים לגדולים. אני לא חושב שאפשר בכלל לחשב מהו האחוז שמייצגים אותם חמש תמונות ביחס לתמונות שצולמו במהלך הקריירה... וויליאם קליין אמר שנניח שאנו מכירים 125 תמונות של צלם ובממוצע הם צולמו ב 1/125 שנייה הרי שכל הקריירה של הצלם מסתכמת בשניה אחת בודדת.... איזה אחוז זה מאורך חייו של הצלם?
אני מכיר את הציטוטים האלה ולא מתייחס אליהם ברצינות יתרה. יש להבדיל בין עבודות אייקוניות שמגדירות קריירה, תצלומים שנבחרים כאילוסטרציה לכתבות עיתונאיות, תצלומים שמקבלים תשבוחות אקראיות ברשת ותצלומים שאנחנו אוהבים. אילו הייתי "זורק" 97% או אפילו 90% מהתצלומים שאני יוצר (כלומר קובר אותם בספריה כלשהי בדיסק הקשיח מבלי כוונה ספציפית להשתמש בהם באופן כלשהו) - אני חושב שהייתי מפסיק עם התחביב הזה.
אני כנראה מצלם הרבה פחות ממך. התפוקה הנוכחית שלי עומדת על כ-50 חשיפות בשבוע (אלא אם כן אני מצלם עבור מישהו אחר). בקיץ התפוקה שלי אפסית. אני לא "חושב" לפני שאני חושף (השתמשתי במלה לא טובה בפוסט של אתמול), אבל אם אינני חש פריים טוב אני פשוט נמנע מלצלם. כשאין לך מה לומר מוטב שתשתוק.
אין דרך "נכונה". אני מניח שכל אחד מאיתנו פיתח לו דרך עבודה שמתאימה לו.