מזה 16 שנים מתקיים מפגש שנתי מרתק בין משוררים וסופרים ישראליים למשוררים בני העדה הדרוזית, שנרקם ביוזמה משותפת של משכילי העדה הדרוזית והמשוררים בלפור והרצל חקק. זו ידידות שתחילתה פואטיקה והייתה לידידות נפש בין שני עולמות רחוקים כל כך ובה בעת קרובים כל כך. משוררים משני המגזרים – הדרוזי והיהודי – אומרים שירה, שיר הלל לשירה העברית. לקראת לכתנו ליישוב הדרוזי דלייַת אל כרמל עיינתי מחדש בשירו של המשורר, המחנך ופעיל העדה הדרוזית נביל נאסר אלדין, 'הגלגול הקודם' מתוך ספרו 'מילים צומחות בהר הירוק'. נביל נאסר אלדין (1958), יליד הכפר דלייַת אל-כרמל, בנו הצעיר של השייח' סאלח. משורר ומתרגם שירה. מורה בכיר ללשון העברית ולמורשת הדרוזית, שבה פיתח תוכני-לימוד. פעיל במועצה הציונית בישראל. חבר אגודת הסופרים העברים בישראל שבה כיהן כסגן היו"ר.
האמונה בגלגול נשמות היא אחד העקרונות הבסיסיים באמונה הדרוזית, והיא משפיעה על חייהם והשקפת עולמם של הדרוזים. לפי אמונה זו, לאחר מותו של אדם נשמתו שבה לעולמנו ומתגלגלת בנשמתו של תינוק דרוזי הנמצא ברחם אימו. האדם הדרוזי זוכר לעתים חלק מחייו הקודמים. בספרים ובעדויות מתוארים מפגשים וחיים עם דמויות מגלגול קודם. אין ספק כי אמונה זו מקילה על הצער והיא מקור נחמה על אובדן חיים. הדרוזי מאמין כי ביום הדין האחרון, ייתן האדם דין וחשבון בפני הבורא על מעשיו בגלגולים של חייו. המסקנה המתבקשת מאמונה זו כי הצד הרוחני הוא העיקר ולא הצד הגשמי-חומרי. על האדם לכבוש את יצר הרכושנות והחומריות ולהיות סובלני לגבי הזולת הדרוזי, היכול להיוולד בגלגול אחר כבן משפחתך. לפי תפיסה זו, הנשמה היא שמקיימת את הגוף והגוף אינו יותר מאשר בגד שהנשמה מחליפה בכל גלגול חדש. האמונה הדרוזית בגלגול נשמות אפשרה לדרוזים, שחיו כמיעוט, ללחום ללא חת על חירותם. לוחמים צעדו אל מול מותם ההרואי ונפלו בשדות קרב. למעלה מ-300 לוחמים דרוזים נפלו במערכות ישראל. האמונה שעוד רגע קט ישוב הלוחם שנהרג בדמותו של תינוק שבא לעולם נתנה נחמה בלבבות הקרובים לנהרג והסירה במידת מה את צער המוות.
שירו של נביל נאסר אלדין 'הגלגול הקודם', המובא בהמשך, הוא דרך פואטית הממחישה אל נכון את האמונה הדרוזית הבסיסית הזאת. ייחודו של השיר הוא בניסיונו של המשורר ללכת צעד נוסף אל מחוזות הזיכרון מן הגלגול הקודם. הזיכרון הופך לראי וירטואלי המשקף את החרב, את המורשת שעוברת מן הסב לנכד, את הזיכרונות מגלגול קודם על סוס המלחמה ושדות הקרב. המשורר עובר מן המלחמות אל החום המשפחתי מני אז, לרכות ולאהבה במחוזות המשפחתיים – ההתרפקות על האישה של פעם ועל הבן של פעם, על נופי חורָן, מקומות ומחוזות ילדות. לאנשים מן הגלגול הקודם יש שמות, יש זהות ויש כתובת. רגעי החסד בגלגול הקודם מחזקים את האדם בגלגול עכשווי וייסורי העבר מלווים כ'שריטה' את החיים בגלגול זה.
המוות המוזכר בשיר, בגלגול הקודם, אינו מוות טבעי אלא מעשה רצח, שעשה בוגד קרוב משפחה וגדע את חיי שאר בשרו. הוא רצח את הגוף אך לא יכול היה לקחת את הנשמה וזו שבה לעולם הזה בלבוש אחר. השאלה ששאלתי את עצמי למקרא שיר מלודי זה, האם חובת נקמת הדם, הקיימת במרחב התרבותי הזה, יכולה לבוא חשבון עם רוצח מגלגול קודם?
אלוהים, לפי תפיסת היהדות, בא בחשבון עם האדם לא תמיד באופן מיידי, אלא בראי הדורות. בני אדם ששנות חייהם קצובות אינם יורדים לעומק מקרים הזועקים ללב השמים. ההסבר היהודי לכך הוא שכר ועונש המשתרעים על כמה גלגולים. בתנ"ך, בתלמוד ובמדרשים אין אזכור של גלגול נשמות אלא אמונה בהשארות הנפש. יש ביהדות מאמינים ויש מתנגדים לגלגול נשמות. גדולי המתנגדים היו רס"ג והרמב"ם וממשיכי דרכם. ספרות הקבלה, לעומת זאת, ובמיוחד תורת האר"י, מלאות באמונה בגלגול נשמות הנותן מענה לבעיות של שכר ועונש, לפי אמונה זו, על חטאים בגלגול אחד אנו עתידים לשלם מחיר כבד בגלגול אחר. ב'שבחי הבעש"ט' של החסידות אנו מוצאים סיפורי גלגול נשמות וענישה בגין חטאים בגלגולים קודמים. המקובל ר' חיים ויטאל אמר שהוא גלגולו של המלך חזקיהו, ועל רבו האר"י אמר, שהוא גלגולו של משיח בן-יוסף. כמאתיים שנה מאוחר יותר אמר על עצמו המקובל ר' שלום שרעבי שהוא גלגולו של האר"י.
בא משה רבנו עליו השלום לפני אלוהים ואמר: 'ריבונו של עולם, הראה לי את נפלאותיך'.
אמר לו אלוהים: 'משה יקירי, בני אדם לא ירדו לעומקם של דברים ולא יבינו את פלאי הבריאה'.
הפציר משה באל. נעתר אלוהים לתחינתו ואמר לו: 'משה בני, עמוד מאחורי הצוק הגבוה הזה, המשקיף לעבר הנחל הזורם שעצים גבוהים גדלים על גדתו ותראה מחזה.
עמד שם משה שעה ארוכה ולמקום הגיע בדהרה פרש רכוב על סוס אביר. ירד מעל סוסו, תלה על אחד האילנות נאד-עור גדול ובו מאות מטבעות של כסף וזהב, פשט את בגדיו וטבל בנהר. כשסיים להתרחץ, לבש את בגדיו והסתלק מן המקום בדהרה בהותירו על העץ את נאד העור המלא במטבעות זהב וכסף.
לא חלפו דקות ספורות ופרש אחר התקרב למקום ועיניו נתקלו בנאד העור התלוי על העץ. הוא בדק את תוכנו של נאד העור, ראה את האוצר המופלא, הסתכל לצדדים ומשלא ראה נפש חיה, לקח את נאד העור ודהר הרחק מן המקום.
הביט משה רבנו בקוצר רוח וציפה לראות כיצד ייפול דבר. והנה מגיע למקום אדם שלישי, פשט את בגדיו, נכנס לנהר והתרחץ להנאתו. עודו משכשך במים והפרש הראשון ששכח את נאד העור המלא במטבעות זהב וכסף חזר למקום, חיפש על העץ ולא מצא את נאד העור ששכח. הסתכל לצדדים וראה את האיש המתרחץ בנהר להנאתו.
'זה האיש שגנב לי את האוצר היקר שלי', אמר הפרש בכעס, שלף את חרבו וללא היסוס כרת את ראשו של האיש שרחץ במים והלך לדרכו.
השיב לו אלוהים: 'משה בני, האם לא אמרתי לך כי בני אדם אינם יורדים לעומקם של דברים ואינם מבינים את נפלאות האל, כי ימי חייהם שבעים שנה ואם בגבורות שמונים שנה'.
הפיל משה תחינה לפני האל וביקש: 'אנא אלוהים, אמור לי את פשר המחזה הנורא שראו עיניי'.
נעתר אלוהים ואמר למשה: 'ההלך השני שמצא את נאד הכסף, אבי סבו נגזל על-ידי אבי סבו של הפרש הראשון. וכאן החזרתי את הגזילה עד לפרוטה האחרונה. זה שרחץ במים וראשו נכרת, הוא גלגולו של רשע אחד, רוצח שכיר ששפך דם רב ואף רצח את אבי סבו של הפרש הראשון. ועתה גאלתי את דמו'.
הרכין משה את ראשו בהכנעה ואמר: 'גדולים מעשיך ריבון העולמים והכול נעשה בתבונה'.
אין אפשרות לחזור אל העבר.
סיפור קצר זה מביא בדרך עממית את תורת שכר ועונש, שנבחנת בראי הדורות. השכר והעונש נפרעים בסופו של חשבון אלוהי. האמונה הדרוזית, לעומת זאת, צוברת את הטוב והרע של הגלגולים השונים אל יום הדין, יום החשבון הסופי שבין אללה לבין בני אדם.
בשירו של נביל נאסר אלדין, הגלגול הקודם, יש התרפקות על החיים בגלגול קודם, יש זיכרונות, יש אהבות מפעפעות מגלגול קודם שלא נמחקו, אך זרימת החיים פניה אל העתיד! אין אפשרות לחזור אל העבר בגלגול לאחור, כי מה שהיה היה. ההיזכרות ברגעים המתוקים בגלגול קודם היא מזור לפגעי ההווה ולשריטות שאנו נושאים עמנו מגלגולים קודמים. שירו של נביל הוא לא רק פרק בתרבות ובאמונה הדרוזית אלא הוא שיר הלל ללשון העברית של משורר השולט בה ללא מיצרים על אף שלשון אמו היא ערבית.
אֵי שָׁם בָּהָר וְכָעֵת בְּעוֹד הַר.
וְהוּא מוֹפִיעַ לִפְעָמִים בַּחֲלוֹמִי.
אֶת אֶצְבְּעוֹתָיו הַמְּלַטְּפוֹת אֶת פָּנַי רַכּוֹת.
עַל לְחָיַי, עַל רֹאשִׁי הַמִּתְכּוֹפֵף.
הַזָּקֵן בְּשָׁנִים, הַנֶּאֱמָן.
אַךְ אוֹהֶבֶת אוֹתִי מְאֹד.
שֶׁל זִכְרוֹנוֹת וְהִתְלַבְּטוּיוֹת.
אֲנִי בֵּן לְמִשְׁפָּחָה בַּכַּרְמֶל.
אֶת חַיַּי הַלֹּא נִרְאִים.
בִּכְפָר קָטָן בַּחוֹרָאן.
מִתְגַּעְגֵּעַ רוֹצֶה לחַזֹר בַּזְּמָן.
וְהַזְּמָן תָּמִיד מֵאֲחוֹרַי.
מתוך הספר: מילים צומחות בהר הירוק.
גם אצל היהודים יש אמונה בגלגול נשמות כפי ששמעתי מהקבליסטית יפה כהן שלפי ספר הזוהר הקבליסטי היום רוב הנשמות הם גלגולים ולכן לפעמים המזל שלך משתנה לפי הגלגול הקודם שלך.
הקבליסטית הזו הרבנית יפה כהן המברכת מבני ברק ידועה במומחיתה לדעת מה הגלגול שלך ומה באת לתקן.
לנשמה יש מקסימום של שלוש הזדמנויות בעולם הזה.
דוגמה אחת היא שניתנה היא על החכם התלמודי הגדול הלל שהיה גלגול של הדמות אהרון המקראי.
מה לגילגול נשמות וליהדות?
מיסטיקה גילגול נשמות קבלה הן סוג של עבודה זרה . לימדו יהדות דירשו רמב"ם1!!
שימחת את לבי ,חיכיתי הרבה זמן שמישהו ינתח את השיר ועוד הוספת הקבלה על גלגול נשמות ביהדות .כתבתך ענקית היא ובעיני הנה נכס ספרותי נדיר שטרם מישהו עשה זאת לפניך ואנוכי מוקיר רבות .
זה ידוע שהדרוזים מאמינים בגלגול נשמות, זוכרת את סיפורו של ילד בן 3 שסיפר שהיה חייל שנפל בקרב ואת שמות הוריו הקודמים. הקשר החזק של הילד הדרוזי אל הוריו הקודמים, הוא קשר של קדושת החיים. ככה אני מבינה את השיר העוצמתי של נביל נאסר אללדין. גם שם הספר מורה על המשכיות "מילים צומחות בהר ירוק". הצבע הירוק בתרבות המצרית מסמל חיים, אצלנו מסמל צמיחה. זה אותו דבר מכל זווית התבוננות. ואני מכבדת כל דת והאמונה שלה. ביהדות אין גלגול נשמות, אך יש חלומות נבואיים ואלה ממש לא לעניין כאן עכשיו.
שֶׁל זִכְרוֹנוֹת וְהִתְלַבְּטוּיוֹת.
אֲנִי בֵּן לְמִשְׁפָּחָה בַּכַּרְמֶל."
זו מהות האמונה הדרוזית, שהחיים ניתנים במתנה לצורך תיקון בגלגול הקודם.