ספרי כ"ק אדמו"ר > תורת מנחם > – ג – שנת תשי"א – חלק שני > בס"ד. שיחת ל"ג בעומר, ה'תשי"א.
אבל מסקנת הדברים – כמ"ש מהר"נ מדובראוונא4 – ש"כל הלחץ זה הדחק שנדחקו ונסתבכו בזה כל הפוסקים הנ"ל הלא הוא רק מפני שלא מצאו טעם ושרש לענין המעלה דל"ג בעומר . . אבל כבר נודע עפ"י קדוש ה' האריז"ל . . שבו ביום מת רשב"י ע"ה . . המפורסמות א"צ ראי', שכבר נתפרסם בכל העולם מכמה דורות ענין הילולא דרשב"י בל"ג בעומר".
ובינתכם לעיני העמים"10, גם בשכל אנושי, מ"מ, צ"ל לימוד התורה לא מצד השכל, אלא מצד קבלת עול דוקא11.
וכמארז"ל12 (בנוגע לדוד) "והוי' עמו שהלכה כמותו", היינו, שכדי שתהי' "הלכה כמותו" צ"ל "הוי' עמו", להיות קשור עם עצומ"ה, שם הוי', הי' הוה ויהי' כאחד13, ואז נעשה לימוד התורה לא מצד השכל, אלא מתוך קבלת עול ויראת שמים, בידעו שהתורה היא חכמתו ורצונו של הקב"ה14.
אמרו חז"ל15 "קוב"ה אסתכל באורייתא וברא עלמא בר נש אסתכל בה באורייתא ומקיים עלמא", היינו, שקיום העולם תלוי בתורה. ומזה מובן גם בנוגע ללומדי התורה, שאופן לימודם בתורה (ההרגש שלהם בתורה) פועל ומשפיע על אופן הנהגתם בעולם.
ולכן, כאשר לימוד התורה הוא מתוך קבלת עול, "הוי' עמו", ה"ז פועל גם על ההנהגה בעולם – שגם בצאתו לעסוק בעניני העולם (לאחרי התפלה ולימוד התורה), מאיגרא רמה לבירא עמיקתא, נמשך אצלו המעמד ומצב ד"דע לפני מי אתה עומד" (שבעת התפלה)16, ו"הוי' עמו" (שבעת לימוד התורה).
צורך ביגיעה רבה ("האָרעווען און אַריינקנעלן מיט זיך") שיורגש בהלימוד שזוהי חכמתו ורצונו ית'; משא"כ בפנימיות התורה, שהלימוד עצמו הוא בנוגע לעניני אלקות.
ויש להוסיף, שהחילוק בין לימוד נגלה דתורה ללימוד פנימיות התורה מרומז גם בחילוק הלשונות בין הש"ס (נגלה דתורה) להזהר (פנימיות התורה), שהלשון הרגיל בש"ס הוא "תא שמע", והלשון הרגיל בזהר הוא "תא חזי" – ע"ד החילוק שבין שמיעה (תא שמע) לראי' (תא חזי), ש"אינה דומה שמיעה לראי'"18 – שבזה מרומז שבלימוד נגלה דתורה הרגש האלקות הוא באופן של שמיעה (ידיעה והבנה) בלבד, ובלימוד פנימיות התורה הרגש האלקות הוא באופן של ראי'19.
לימודו הי' בפנימיות התורה, ועד שגם לימודו בנגלה דתורה הי' קשור עם פנימיות התורה24 – שהי' מוצא הפנימיות בכל הענינים שבנגלה דתורה, או שלימודו בנגלה דתורה הי' מלכתחילה מצד פנימיות התורה (ע"ד המבואר באגה"ק25 בנוגע ללימוד נגלה דתורה לעתיד לבוא, "שידעו מפנימיות התורה כל גופי התורה הנגלית").
ענינו של יום ההילולא – שכל עבודתו שעבד בחיים חיותו בעלמא דין מתעלה ביום ההילולא עד לשרשו ומקורו26, ומזה מובן שבל"ג בעומר נעשית העלי' "לתחילת וראש כל המדרגות שלו (בבחי' השגות ברזין דאורייתא) . . שרש שרשו ברום המעלות במדריגה היותר עליונה למעלה מעלה"27.
וענין זה נעשה בל"ג בעומר, ספירת הוד שבהוד, שהיא הדרגא היותר תחתונה – כי, "כל אור היותר עליון לא יוכל לבוא בגילוי למטה כי אם במדריגה היותר תחתונה דוקא . . כי ערך עומק תחת הוא לפי ערך עומק רום"28.
ומזה מובן שענינו של רשב"י לקשר ולחבר עומק רום (תכלית העלי' בכל עבודתו בפנימיות התורה) עם עומק תחת (הוד שבהוד) – מצד גודל ועוצם התקשרותו עם עצמות ומהות א"ס ב"ה (כמו שאמר על עצמו "בחד קטירא אתקטרנא בי' בקוב"ה כו'"29), שהוא ית' למעלה מעלה עד אין קץ ולמטה מטה עד אין תכלית30, שלכן בכחו וביכלתו לקשר ולחבר עומק רום עם עומק תחת31.
פנימיות התורה, נעשה החיבור דעומק רום עם עומק תחת, החל מעומק תחת דשכל, ועד לעומק תחת דעניני העולם, שגם בעניני העולם יהי' ההרגש דאלקות.
בזמנו של רשב"י הי' שייך לימוד פנימיות התורה ליחידי סגולה בלבד, ורק בהצנע לכת ולא ברבים, אבל בימינו אלה, "עקבתא דמשיחא", כותב האריז"ל ש"בדורות אלו האחרונים מותר ומצוה לגלות (ברבים) זאת החכמה"33.
ובכל זה ניתוסף עוד יותר בזמנו של הבעש"ט, שעל ידו נתלבשה פנימיות התורה באור תורת החסידות הכללית, ובזמנו של רבינו הזקן, באור תורת חסידות חב"ד, ועד שנעשית דרך סלולה לכל בנ"י, כדברי כ"ק מו"ח אדמו"ר34 שרבינו הזקן לא רצה לעשות את תורת החסידות למפלגה, כי אם לנחלת כל בנ"י.
ולאחרי פתיחת הצינור וסלילת הדרך בהתגלות פנימיות התורה כפי שנתלבשה בתורת החסידות, בודאי ניתן לכאו"א מישראל הכח והיכולת להגיע למעמד ומצב ד"תא חזי", שגם בעניני העולם יוכל לראות אלקות במוחש, ועד להכרה ("דערהערן") ש"הוי' אחד"35, ו"אין עוד מלבדו"36.
אלא, שבשביל זה צריך האדם להתייגע מעט ("אַ ביסל צו-האָרעווען"), כמארז"ל37 "אדם מקדש עצמו מעט למטה מקדשין אותו הרבה מלמעלה", היינו, שע"י עבודת האדם באופן דאתערותא דלתתא (למטה) לקדש עצמו אפילו "מעט" בלבד, אזי נמשכת אתעדל"ע (מלמעלה) לקדש אותו "הרבה".
פתיחת הצינור להתגלות פנימיות התורה (כנ"ל ס"ד-ו), ועד לאופן ד"יפוצו מעינותיך חוצה", שזוהי ההכנה וההקדמה והכלי לביאת המשיח48 – לכן נוהגים לשחק ביום זה בקשת, לרמז על הקשת בגוונין נהירין שראייתה היא הסימן לרגלי משיח.
ויובן בהקדם ענין נוסף בל"ג בעומר בקשר לתלמידים – שבל"ג בעומר פסקו למות תלמידי ר"ע (רבו של רשב"י) שלא נהגו כבוד זה בזה49, ולכן נקבע יום זה לשמחה ולזכרון לכל התלמידים, בני תורה, לומדי תורה, לידע ולזכור שצריכים לנהוג כבוד זה בזה (ההנהגה המתאימה שעל ידה נפסק הקטרוג על תלמידי ר"ע).
וכשלימוד התורה הוא באופן כזה – אזי ההנהגה בין התלמידים היא באופן (שלא זו בלבד שאין נתינת מקום לקנאה ושנאה, אלא אדרבה) שמפרכסין זה את זה51, ונוהגין כבוד זה בזה.
– ולהעיר53, שהאמור לעיל בודאי לא שייך אצל תלמידי רבי עקיבא, שאצלם היתה ההנהגה של העדר נתינת כבוד זה לזה מצד שרש הגבורות ודינים דקטנות כפי שהם למעלה54, אלא שלאחרי השתלשלות המדרגות למטה מטה ה"ז בא באופן של קפידא כפשוטה.
ובקשתי" – חרב וקשת. והחילוק ביניהם – שע"י "חרב" יכולים לפגוע רק באויב הנמצא בקירוב מקום (ורואים אותו בעיני בשר), ואילו ע"י "קשת" יכולים לפגוע גם באויב הנסתר שנמצא בריחוק מקום.
רואים במוחש – כפי שמובא בתורת החסידות<55> – שכדי שזריקת החץ ע"י הקשת תהי' בריחוק מקום יותר, צריכים למשוך את היתר למטה יותר, קרוב לעצמו יותר, וככל שתהי' משיכת היתר למטה מטה יותר, וקרוב לעצמו יותר, יגיע החץ רחוק יותר.
ודוגמתו בנוגע ללימוד התורה – שההכנה ללימוד התורה היא הביטול ושפלות עצמו, לידע שאין זה "כחי ועוצם ידי", אלא בכחו של הקב"ה, ועי"ז נעשה לימוד התורה כדבעי למהוי, כמ"ש59 "ונפשי כעפר לכל תהי' (ועי"ז) פתח לבי בתורתך", ובמילא, ככל שיתוסף בקיום הענין ד"נפשי כעפר לכל תהי'", יתוסף בקיום הבקשה שלאח"ז "פתח לבי בתורתך" באופן טוב ומהיר יותר ("בעסער און שנעלער").
דליברכוך . . אמרו לי' וכו', כי אתא לגבי אבוה, א"ל, לא מבעיא דברוכי לא בירכן אבל צעורי צעורן (כיון שאמרו לו דברים שמשמעותם היא היפך הברכה), א"ל מאי אמרו לך, א"ל הכי והכי אמרו לי, א"ל הנך כולהו ברכתא נינהו וכו'".
ולכן: אפילו אם פעם היתה אצל מישהו נתינת-מקום לְטָעות או חשש על ענין מסויים "אַז עס איז עפעס ניט אַזוי"... – אזי ממשיכים לו פירוש הדברים באופן דתכלית הטוב!
ותוכן הפירוש – שעכשיו הוא הזמן ד"גל עיני ואביטה נפלאות מתורתך"67, שזהו"ע שלמעלה מסדר ההשתלשלות, ולכן, ה"ז נמשך ומתגלה גם בעומק תחת, שאפילו ענין שנראה כהיפך הברכה, ה"ה מתהפך לברכה, כמ"ש68 "ויהפוך גו' לברכה", ורואים בגלוי שזהו תכלית הברכה ותכלית הטוב.
יז. דובר לעיל (בהמאמר69) שכללות הענין דספירת העומר הוא הכנה למתן-תורה, כמרומז בכתוב70 "משכני אחריך נרוצה (ועי"ז) הביאני המלך חדריו", וכמו כן גם הענין דל"ג בעומר, גילוי פנימיות התורה, הוא הכנה למתן-תורה.
הקב"ה" (כדאיתא בזהר71, והובא ברמב"ן72 וגם בדברי האחרונים73), ובמילא, כל אות ותיבה ועאכו"כ ענין שלם שלומדים בתורה ה"ז שם קדוש, כמו ז' השמות שאינם נמחקים, ועד לשם הוי', שם המפורש74!
וכשיודעים שכל עניני התורה הם שמותיו של הקב"ה, אזי הגישה ללימוד התורה היא בקדושה ובטהרה הראוי' לשמותיו של הקב"ה – כלשון רבינו הזקן בשו"ע הלכות נט"י75: "יש נוהגין לרחוץ פיהם שחרית . . כדי לברך את שם הגדול בקדושה ובטהרה".
ובהקדם דיוק לשון הכתוב "נגילה ונשמחה בך" – כמבואר במדרש76 "אין אנו יודעין במה לשמוח . . בא שלמה ופירש נגילה ונשמחה בך, בהקב"ה", במהותו ועצמותו ית'. ועד כדי כך, שאפילו בהגאולה העתידה לבוא במהרה בימינו ממש, שאז תהי' שמחה גדולה ביותר ("אַ געוואַלדיקע שמחה"), יהיו בנ"י במעמד ומצב כזה שהשמחה שלהם תהי' (לא בהישועה והגאולה כשלעצמה, אלא) באופן ד"נגילה ונשמחה בך" דייקא, בך בעצמותך77.
וממשיך במדרש: "בך, בכ"ב אותיות שכתבת לנו בתורה, בי"ת שנים, כ"ף עשרים, הרי בך", היינו, שע"י כ"ב אותיות התורה – אותיות דוקא, שאליהם שייכים כל בנ"י, אפילו אנשים פשוטים – נעשית ההתקשרות עם מהותו ועצמותו ית', בך בעצמותך78.
איתא במדרש79: "בשעה שעמדו ישראל לפני הר סיני לקבל התורה, אמר להם הקב"ה . . הביאו לי ערבים טובים שתשמרוה ואני נותנה לכם, אמרו לפניו, רבש"ע, אבותינו ערבים לנו, אמר להם, אבותיכם צריכין ערבים . . יש לי עליהם וכו', אמרו לפניו, רבש"ע, נביאינו ערבין לנו, אמר להם, יש לי עליהם וכו', אמרו הרי בנינו עורבים אותנו, אמר הקב"ה, הא ודאי ערבים טובים, על ידיהם אתננה לכם", כלומר, הקב"ה לא הסתפק בכל הערבויות שהציעו בנ"י, וקיבל רק את הערבות של הבנים, וע"י ערבותם של הבנים נתן הקב"ה את התורה למשה רבינו, לאהרן ולשבעים הזקנים, ולכל ששים ריבוא בנ"י!
נוכל לומר "בנינו עורבים אותנו": יכולים אנו להעמיד ("צושטעלן") ילדים, בנים ובנות, שהם יהיו ערבים בעדינו – נוסף לכך שהם עצמם ישמרו את התורה – שגם אנו נשמור את התורה80.
הרמב"ם83 "מצוה על כל חכם וחכם מישראל ללמד את כל התלמידים אע"פ שאינן בניו, שנאמר ושננתם לבניך . . בניך אלו תלמידיך, שהתלמידים קרויין בנים", שמזה מובן, שכל מי שבכחו לקרב ילד יהודי, חל עליו החיוב ד"ושננתם לבניך".
וכל זה – אפילו בשנים כתיקונם, כפי שמצינו שאפילו בזמן שביהמ"ק הי' קיים מפליאים בגודל מעלת הפעולה ("דער געוואַלדיקער אויפטו") של יהושע בן גמלא, "זכור אותו האיש לטוב", ש"תיקן שיהיו מושיבין מלמדי תינוקות בכל מדינה ומדינה ובכל עיר ועיר"84.
ועאכו"כ בימינו אלה85 – שעל כל קרן ופינה נשמעת הצעקה שצועקים ככרוכיא: לכו והצילו ילדי ישראל!
פיקוח-נפשות, הצלת נפשות מכלי' רוחנית, רחמנא ליצלן, ישנו הכלל שפיקוח-נפש דוחה הכל!!
זה, שהרי "לי הכסף ולי הזהב נאום ה'"87, ובודאי שהקב"ה "ימצא עצה" ("דער אויבערשטער וועט זיך אַן עצה געבן") כיצד לממן את כל ההוצאות שבדבר.
כג. אמנם, לדאבוננו ישנם כאלה שממשיכים באורח חייהם כרגיל, "איש תחת גפנו ותחת תאנתו"88, ומוצאים כל מיני תירוצים וטענות וחשבונות (כדלקמן) שלא לעשות מאומה.
הנהגה זו מצינו כבר אצל ירבעם בן נבט כשהעמיד שני עגלי הזהב – כמסופר בגמרא89 "שהושיב רשע אצל צדיק אמר להו חתמיתו על כל דעבידנא וכו'", "וכך הי' מטעה רשע לצדיק עד שהיו כולן חתומים כו'"! ומה היו התוצאות מזה – עבודה זרה, התחלת הגלות ע"י הפירוד בין מלכות יהודה למלכות ישראל, וכל שאר הענינים שנגרמו ע"י ירבעם בן נבט שחטא והחטיא את הרבים90!
צריכים לידע שכשמדובר אודות עגלי זהב, לא משנה מי הוא החתום על הדבר. אפילו אם חתום על זה אחי' השילוני ח"ו91 – ה"ז עגל הזהב שהוא עבודה זרה!
כה. טענה נוספת – שאין להרעיש על דבר זה, משום שהפירסום בגלוי עלול לגרום נזק ב ... מכירת ה"בּאָנדס" ("אגרות-חוב"), ואם ימכר "בּאָנד" א' פחות, מי יודע מה יקרה ח"ו וח"ו... שהרי מדובר אודות בנין וחיזוק ישוב ארץ ישראל וכו' וכו'.
אף פעם – עד לימים אלה – לא היו כאלה צרות ונגישות מ"מהרסיך ומחריביך" ש"ממך יצאו"95!
ומזה מובן עד כמה רחוקים אנו מבנין ביהמ"ק – לא ריחוק בזמן, שהרי "תשועת ה' כהרף עין"96, אלא ריחוק מצד הענין, המעמד ומצב – ובמילא, אם בשביל בנין ביהמ"ק אסור לבטל תינוק מלימוד אל"ף בי"ת, עאכו"כ שאסור לבטל תינוקות של בית רבן בשביל ענינים של מה בכך, ענינים של כזב, ועד לענינים שמשתמשים בהם גם בשביל דברים אסורים!
– הפתיחתא לאיכה רבה (שמספרת אודות פרטי עניני החורבן) פותחת97 בסיפור אודות ביקורם של חכמי ישראל בעיירות ישראל, שבבואם לעיר אחת (שלא מצאו בה מלמדי תינוקות98), אמרו לבני העיר "אייתו לן נטורי קרתא, והוון מייתו להון ריש מטרתא וסנטרא (הממונים על שמירת העיר ושדותי'99), והוון אמרין להון אלין נטורי קרתא? אלין חרובי קרתא! אמרו להון ומאן אינון נטורי קרתא? א"ל אלו סופרים ומשנים" (מלמדי תינוקות שמלמדים מקרא ומשנה99).
כלומר: השמירה על המלוכה, על הארץ ובנ"י הדרים עלי', היא, ע"י מלמדי תינוקות שלומדים עמהם אל"ף בי"ת, קמץ א' אָ, חומש, משנה וגמרא, מתוך יראת שמים (תכלית הכל, כמ"ש100 "ויצוונו ה' לעשות את כל החוקים האלה ליראה את ה' אלקינו גו' כל הימים"); ולעומת זאת, אלה שמנתקים ילדי ישראל (אפילו ילד אחד!) מתורה ויהדות – לא זו בלבד שאינם "נטורי קרתא", אלא אדרבה, הם "מחריבי קרתא"!
כו. כמו כן ישנם הטוענים שאין לפרסם הדבר בגלוי כדי שלא לגרום למחלוקת בישראל, היפך התורה, ש"דרכי' דרכי נועם"101, וביותר צריכים להזהר שהגויים לא ידעו שיש פירוד לבבות בין בנ"י, שזהו בזיון לבנ"י, ובלשון הכתוב102: "למה יאמרו הגויים".
אין מה להתיירא מזה, מותר פעם לומר גם את האמת!... דבר זה לא איכפת להקב"ה; מה שאיכפת ונוגע להקב"ה, הוא, שיש כאלה שמכריזים "ככל הגוים בית יהודה"104, רחמנא ליצלן, כדברי יחזקאל הנביא: "ויבוא אל הגוים אשר באו שמה ויחללו את שם קדשי באמור להם עם ה' אלה וגו'"105, ומסיים: "ואחמול על שם קדשי גו'"106, "וקדשתי את שמי הגדול המחולל בגוים גו' וידעו הגוים כי אני ה'"103 – בגאולה השלימה.
אופן הפעולה – אינו שוה בכל, זה יכול לעזור ולסייע באופן כך, וזה יכול לעזור ולסייע באופן כך, אבל, שני פרטים ברורים בזה: האחד – שכל אחד יכול לפעול משהו בזה, והשני – שהבטחתו של רבינו הזקן לחסידים שכאשר יעשו יצליחו107, חלה גם על ענין זה, שכאשר יעשו, בודאי יצליחו.
כח. אודות רשב"י מסופר בזהר108 – פנימיות התורה – "זימנא חדא הוה צריכא עלמא למיטרא, אתו לקמי' דר"ש . . פתח ואמר [כלומר, שאמר תורה, פנימיות התורה ("ער האָט געזאָגט חסידות"), על הפסוק109] שיר המעלות הנה מה טוב ומה נעים שבת אחים גם יחד", ועי"ז פעל ירידת גשמים.
ירדו גשמים, עג עוגה ועמד בתוכה וכו'", וסוכ"ס פעל שירדו גשמים כתיקונן.
וענין זה מהוה לימוד והוראה לכל – שהפעולה דירידת גשמים יכולה להיות בשתי דרכים (תפלה או תורה)111, וכיון ששתי הדרכים נתגלו לנו, ה"ז סימן ששתיהם שייכים אלינו, כדלקמן.
ירידת גשמים מורה על כללות ענין השפעת הברכות מלמעלה112, כהלשון הרגיל113: "גשמי ברכה".
ולהעיר מפתגם כ"ק מו"ח אדמו"ר114, שברכה היא כמו גשם, שפעולתו יכולה להצליח רק כשישנה שדה, ובה נעשתה פעולת החרישה, לכל-הפחות חרישה כל-דהו, וכן פעולת הזריעה, לכל-הפחות גרעין אחד, ואז, יכולה להצליח פעולת הגשמים, גשמי ברכה, ועד להצלחה שלמעלה מדרך הטבע, היינו, שאע"פ שבדרך הטבע יכולים לשער איזו צמיחה תהי' מזריעת גרעין אחד, ובפרט שלא קדמה לה אלא חרישה כל-דהו, לצאת י"ח בלבד, ולא עוד אלא שיכול להיות שזוהי "ארץ קשה" וגם "שנה קשה" (שנת בצורת), ואעפ"כ תהי' הצמיחה (ע"י גשמי ברכה) שלא בערך כלל, כיון ש"ויברכהו ה'"115.
יתפלל ויתחנן להקב"ה עד שיפעל סוכ"ס שירדו גשמים – מוטב להתעסק בדברים טובים; להתעמק בתורה, "עשו כתות כתות ועסקו בתורה"117, באופן ד"מה טוב ומה נעים שבת אחים גם יחד", מתוך שלום, ש"לא מצא הקב"ה כלי מחזיק ברכה לישראל אלא השלום"118, וכשיעסקו בתורה, יתן הקב"ה השפעת הגשמים באופן הראוי, ככל התנאים שב"גשמי ברכה"119.
ל. והנה, אף שבדרך כלל ישנם שתי הדרכים וצריכים להשתמש בשתיהם, מ"מ, בעמדנו בל"ג בעומר, יום שמחתו של רשב"י, שפתח את הצינור לדרך הקלה והנעימה – "יומא קא גרים"120 לילך בדרכו של רשב"י – לעסוק בקו הטוב, לימוד התורה, נגלה דתורה ופנימיות התורה, ובדרך ממילא יתבטלו כל הענינים הלא טובים ע"י הקב"ה (ועד שסוכ"ס יקויים היעוד121 "את רוח הטומאה אעביר מן הארץ"), ולא עוד אלא שיתהפכו לטוב, "ויהפוך גו' לברכה" – ע"ד פעולתו של רשב"י שפעל בנוגע לדיבורים שהיו יכולים להבינם באופן בלתי-רצוי, שפירשם והפכם לברכות122, ועאכו"כ ביום שמחתו, שממליץ טוב על כל ישראל להמשיך להם כל ההשפעות.
ולאחרי שניתוסף בדורנו זה בההתגלות דרזין דאורייתא בריבוי הכי גדול – שזה גופא הוכחה שדורנו זה הוא דרא דמשיחא, כדברי רשב"י בנוגע לגילוי רזין דאורייתא בדורו123: "לא יהא דרא כדרא דא עד דרא דייתי מלכא משיחא" – יכולים לדרוש מרשב"י שלא יהי' צורך ב"חבלי משיח", שכן, נוסף לכך שכבר יצאו י"ח "חבלי משיח" לכל הדעות, הרי, ע"פ דרכו של בעל ההילולא אין צורך בענינים בלתי-רצויים בשביל לקבל ברכות, כי אם, לעסוק בקו הטוב, ובפרט בלימוד רזין דאורייתא (כפי שניתוסף בדורנו זה, דרא דמשיחא), ועי"ז זוכים לביאת המשיח בפועל ממש.
ואז יהיו גם כל ההשפעות בענינים גשמיים ללא העלמות והסתרים – כמ"ש הרמב"ם124 "לא נתאוו החכמים והנביאים ימות המשיח . . אלא כדי שיהיו פנויין בתורה וחכמתה ולא יהי' להם נוגש ומבטל . . שהטובה תהי' מושפעת הרבה . . ולא יהי' עסק כל העולם אלא לדעת את ה' בלבד . . שנאמר125 כי מלאה הארץ דעה את ה' כמים לים מכסים".
והרי הובטחנו שאפילו מעט אור דוחה הרבה מן החושך126, ועאכו"כ הרבה אור, כך, שכאשר כל אחד ידליק את ה"נר" שלו ("זיין ליכטעלע"), "נר ה' נשמת אדם"127, שיהי' מאיר ב"נר מצוה ותורה אור"128, ועד שיאיר גם את חלקו בעולם, ה"ז יצטרף עם ה"נר" של יהודי שני ויהודי שלישי, "שבת אחים גם יחד", ועי"ז יומשך האור כללי שיתגלה בהגאולה השלימה והאמיתית, במהרה בימינו ממש.
וידוע129 שאצל אדמו"ר האמצעי הי' ל"ג בעומר מהימים טובים המצויינים. היו יוצאים אז לשדה, והיו רואים ריבוי מופתים בנוגע לענינים גשמיים, ובפרט בנוגע לילדים.
– בכלל הי' מצב בנ"י בזמנו של אדמו"ר האמצעי קשה ודחוק ביותר, וגם בביתו הפרטי של אדמו"ר האמצעי הי' מצב של דחקות בגשמיות. וכמו כן בנוגע לעניני מופתים – הי' אדמו"ר האמצעי נוהג להפנות (את הפונים אליו) לאחיו ר' חיים אברהם130; אבל בל"ג היתה הנהגה אחרת לגמרי: ל"ג בעומר הוא הזמן שבו הי' אדמו"ר האמצעי במעמד ומצב של התגלות, ואפילו בנוגע לעניני מופתים בענינים גשמיים, ואפילו בשדה.
ובהשייכות של אדמו"ר האמצעי לל"ג בעומר ("וואָס ער האָט אַזוי אָנגענומען ל"ג בעומר") – אף שלא שמעתי בפירוש – יש לומר, ע"פ מ"ש בנו של אדמו"ר האמצעי בהקדמה לתורת חיים (והובא גם בספרים שלאח"ז131) שבשעת הסתלקותו "החל לדרוש דברים עתיקים ונפלאים . . עד שהגיע לפסוק132 כי עמך מקור חיים . . לא סיים בוצינא קדישא למימר חיים עד דאשתככו מלוי כו'", כשם שמובא באד"ר133 אודות הסתלקותו של רשב"י.
– כ"ק מו"ח אדמו"ר אמר134, שבסיום הלילה, ברגעים האחרונים קודם עלות השחר וזריחת החמה, גוברת תאוות השינה ביותר, וצריכים לידע שהכל תלוי ועומד על הרגעים הספורים שבסיום החושך כפול ומכופל דליל הגלות: אם במשך רגעים ספורים אלה לא יהי' המצב כדבעי – עלולים לאבד ח"ו כל מה שפעלו עי"ז שהיו ערים במשך כל הלילה; אבל אם יחזיקו מעמד שלא להרדם במשך רגעים ספורים אלה – נשארת בשלימות לא רק הפעולה של רגעים ספורים אלה, אלא גם הפעולה שפעלו במשך כל הלילה, הן מה שהתייגעו בעצמם, והן מה שקיבלו ע"י היגיעה של אחרים.
בכו"כ גדרים – ניתנה עצה: שמחה פורצת גדר135, היינו, שכל גדר איזה שיהי', יש בכחה של שמחה לבטל ולפרוץ גם גדר זה ("וואָס פאַר אַ גדר עס זאָל נאָר זיין, איז דאָ אַ שמחה וואָס קען זיך איינקערן מיט דעם גדר אויך"). בשביל גדר קטן – מספיק שמחה קטנה, וככל שיגדל הגדר – יש צורך בשמחה גדולה יותר.
ל"ג בעומר הוא יום ההילולא של רשב"י, שאמר137 "יכול אני לפטור את כל העולם כולו מן הדין", ואם בכחו לפטור את העולם כולו מן הדין, בודאי שהוא בעצמו כולו טוב. וכיון שטוב זה אין צורך בהתבוננות כדי למצאו, להיותו גלוי לעין כל – יכולים אנו לשמוח בהטוב של רשב"י, שכולו טוב. ומה גם שרשב"י עצמו אומר שיום זה הוא יום שמחתו, כך, שהשמחה שלנו בהטוב של רשב"י קשורה עם שמחתו של רשב"י עצמו, תכלית השמחה, וע"י שמחה זו יתבטלו כל הגדרים.
פינצטער ער זאָל נאָר זיין") – גדולה יותר זכותו של רשב"י לסמוך עליו בנוגע לביטול כל עניני דין (כאמרו "יכול אני לפטור את כל העולם כולו מן הדין"), ובמילא גם ביטול כל ההעלמות וההסתרים, כך, שיכולה לבוא הגאולה השלימה והאמיתית.
לה. מסופר בגמרא140 שכאשר רשב"י ור"א בנו יצאו מן המערה, "חזו אינשי דקא כרבי וזרעי (חורשים וזורעים), אמר, מניחין חיי עולם ועוסקין בחיי שעה וכו'", עד ש"בהדי פניא דמעלי שבתא (בערב שבת לפנות ערב) חזו ההוא סבא דהוה נקיט תרי מדאני אסא (חבילות של הדס) ורהיט בין השמשות, אמרו לי' הני למה לך, אמר להו לכבוד שבת, (אמרו לי') ותיסגי לך בחד, (אמר להם) חד כנגד זכור וחד כנגד שמור, א"ל (ר"ש) לברי' חזי כמה חביבין מצות על ישראל, יתיב דעתייהו".
הקפידא שלהם, ועי"ז נתאפשרה יציאתם מן המערה וכניסתם לעולם באופן שיוכלו לפעול בעולם.
וכיון שפעולתם בעולם היא גילוי פנימיות התורה [שהתגלותה בעולם שייכת רק לאחר יציאתם מן המערה], שעי"ז באה גאולה שלימה ואמיתית, כמ"ש ברע"מ<20> "בהאי חיבורא דילך דאיהו ספר הזהר כו' יפקון בי' מן גלותא" – נמצא, שבמאורע זה ("חזו ההוא סבא דהוה נקיט תרי מדאני אסא כו'") התחילה הגאולה השלימה והאמיתית.
נמצאים אנו – כדברי כ"ק מו"ח אדמו"ר141 – בערב שבת לפנות ערב ("פאַר נאַכט"), בסמיכות ממש להגאולה, ובמילא, צריכים להיות מוכנים ל"שבת", להתכונן ולהיות ראוי לקבלת פני משיח צדקנו – שלזה צריך הכנה רבתי, להיות מוכן בכל ריבוי הענינים ד"הלכתא רבתא לשבתא", הן בנוגע ל"זכור" והן בנוגע ל"שמור"142.
מעלתו של הדס היא בענין הריח, כפי שמצינו בנוגע לד' המינים, ש"הדס יש בו ריח ואין בו טעם"143.
מישהו מתעלף, העצה היא ליתן לו להריח דבר שיש לו ריח חזק, ועי"ז מתעורר מעלפונו, ומתחדשת חיותו (וכמשנת"ל145 שע"י שני הנקבים שבחוטם, לא רק נקב הימני אלא גם נקב השמאלי, ממשיכים לא רק בחי' חיין, אלא גם בחי' חיין דחיין).
והענין בזה – שכדי לעורר מהמצב של התעלפות (שנמצאים בו עתה), צ"ל ענין של ריח – ה"ריח" דפנימיות התורה, "לריח שמניך טובים"146, שעי"ז פועלים ביאת המשיח, שנאמר בו147 "והריחו ביראת ה'", "מורח ודאין"148.
זה ניתנו בעת מתן תורה, שאז בטלה הגזירה שיהיו העליונים לעליונים והתחתונים לתחתונים, וירד ה' על הר סיני ואל משה אמר עלה אל ה'5.
1) ראה גם מכתב פסח שני שנה זו (אג"ק ח"ד ס"ע ערה ואילך). וש"נ.
2) ראה נו"כ הטושו"ע ואדה"ז או"ח סתצ"ג.
3) שו"ת דברי נחמי' חאו"ח סל"ד.
4) שם ס"ז.
6) מ"ח מס' אייר וסיון פ"א מ"ו.
7) ראה במדב"ר פי"ח, כא. מדרש שמואל פכ"ט.
8) בגמרא (מו"ק טז, ב. וש"נ) איתא "עולה של תשובה", אבל במדרשים הנ"ל הלשון הוא "עולה של תורה".
9) ראה יל"ש ש"ב רמז קסה (מתדבא"ר רפ"ב): "שקיבל עליו עול תורה כו'".
10) ואתחנן ו, ד.
11) ראה גם סה"מ מלוקט ח"ה ע' צח. ח"ו ע' קח.
12) סנהדרין צג, ב. וראה אוה"ת יתרו ע' תתצג ואילך. סה"מ תרכ"ז ע' רעט ואילך. המשך תרס"ו ע' תלא ואילך. ועוד.
13) זח"ג רנז, סע"ב. פרדס ש"א פ"ט. תניא שעהיוה"א פ"ז.
14) ראה לקמן ס"י – בנוגע ללימוד התורה באופן שנהגו כבוד זה בזה (המו"ל).
16) ראה ברכות כח, ב.
17) תניא פ"ד (ח, ב).
18) מכילתא יתרו יט, ט.
19) ראה לקוטי לוי"צ הערות לזח"ג ס"ע שפ ואילך. אג"ק ח"ז ע' עדר. ח"י ס"ע פט. לקו"ש חי"ד ריש ע' 403. ועוד.
20) זח"ג קכד, ב (ברע"מ). הובא ונת' בתניא אגה"ק סכ"ו.
21) ראה גם אגה"ק שם (קמג, א).
22) כ"ה הלשון בלקו"ת אחרי כח, א. וראה "הערות וציונים" מכ"ק אדמו"ר שליט"א ללקו"ת שם. לקו"ש חי"ב ע' 194 ואילך. אג"ק חכ"א ס"ע שנז.
23) פרש"י שבועות ב, ב (ד"ה משמו). רמב"ם בהקדמתו לפיהמ"ש (ד"ה הפרק השישי). ועוד.
24) ראה גם סה"מ מלוקט ח"ב ריש ע' שג.
25) שם (קמה, ב).
26) ראה תניא אגה"ק סז"ך וביאורו וסכ"ח.
27) סידור (עם דא"ח) שער הל"ג בעומר דש, סע"ב ואילך.
28) שם, סע"ג ואילך.
29) זח"ג (אדר"ז) רפח, א.
31) ראה גם ד"ה וספרתם לכם שנאמר בהתוועדות (לעיל ע' 69).
32) סה"מ תרע"ח ע' רפג. תרפ"ח ע' קב. ובכ"מ.
33) אגה"ק שם (קמב, ב).
34) ראה סה"ש תש"ד ע' 93. סה"מ תשי"א ע' 136. לקו"ש ח"ט ע' 344. ועוד.
35) ואתחנן ו, ד.
36) שם ד, לה.
37) ראה יומא לט, רע"א. תניא ספכ"ז.
38) כלשון הגמרא (שם) "אדם מקדש עצמו מעט מקדשין אותו הרבה, מלמטה מקדשין אותו מלמעלה, בעולם הזה מקדשין אותו לעולם הבא".
48) אגה"ק דהבעש"ט (כש"ט בתחילתו. ובכ"מ).
49) יבמות סב, ב ובמאירי שם.
50) כידוע שכל הענינים ישנם לא רק בגשמיות, אלא גם ברוחניות, ואדרבה, הסיבה לכך שישנם בגשמיות היא בגלל שישנם ברוחניות.
51) ראה שבת לד, א.
52) עקב ח, יז.
53) ראה גם לקו"ש חל"ב ע' 149 ואילך. וש"נ.
54) ראה פע"ח שער ספיה"ע פ"ז. שער הכוונות ענין ספיה"ע דרוש יב.
55) ראה תו"א (בהוספות) ויחי קג, א. ד"ה לא יצא האיש לאדמו"ר מהר"ש (קה"ת תשט"ז) ס"ע 6 ואילך. סה"מ תרנ"ט ע' קנז. תש"ד ע' 98. תשט"ז ס"ע 540 ואילך.
56) ויחי מח, כב.
57) לא, א-ב.
58) ראה סה"ש תרצ"ז ס"ע 197 (נעתק ב"היום יום" כט שבט).
59) נוסח תפלת אלקי נצור כו' (ברכות יז, א). וראה לקו"ת במדבר טו, סע"ב ואילך.
60) ט, סע"א ואילך.
61) בחוקותי מח, ב.
62) יומא עב, ב.
63) פי"ג ואילך.
64) ראה מ"ח שבהערה 6. פע"ח ושעה"כ שבהערה 54.
65) עט"ז לשו"ע או"ח סתצ"ג.
66) ראה לקו"ש חכ"ב ע' 330 ואילך. וש"נ.
67) תהלים קיט, יח. וראה סה"מ מלוקט ח"ה ע' רעא. וש"נ.
68) תצא כג, ו.
69) לעיל ע' 64 ואילך.
70) שה"ש א, ד.
71) ח"ב פז, א.
72) בהקדמתו עה"ת.
73) יונת אלם פכ"ט. פלח הרמון שכ"ב פ"א. של"ה שטז, א. ועוד.
74) רמב"ם הל' יסוה"ת פ"ו ה"ב.
75) או"ח ס"ד סי"ז.
76) שהש"ר עה"פ (נגילה ונשמחה בך).
77) ראה אוה"ת שה"ש עה"פ (כרך א ס"ע סז).
78) ראה סה"מ תרפ"ח ע' קנג ואילך (תש"ח ע' 239 ואילך).
79) שהש"ר עה"פ (משכני אחריך נרוצה).
80) ראה גם לקו"ש ח"ב ע' 572 ואילך.
81) ספרי ופרש"י עה"פ ואתחנן ו, ז.
82) ואתחנן שם.
83) הל' ת"ת פ"א ה"ב. הובא בהל' ת"ת לאדה"ז פ"א סה"ח.
84) ב"ב כא, רע"א.
85) בהבא לקמן – ראה גם בהשיחה שנדפסה בקונטרס שיצא לאור לקראת חג השבועות סל"ב ובהערה 17 (סה"מ תשי"א ע' 280 ואילך). מכתב י"ז טבת שנה זו (אג"ק ח"ד ע' קכא ואילך). ח"ו ע' קעד, ובהנסמן שם.
86) ביצה טז, רע"א. הובא בהל' ת"ת לאדה"ז פ"א סה"ז.
87) חגי ב, ח.
88) לשון הכתוב – מלכים-א ה, ה. מיכה ד, ד.
89) סנהדרין קא, סע"ב ובפרש"י.
90) אבות פ"ה מ"ח.
91) ראה שם קב, רע"א.
92) שבת קיט, סע"ב. הובא בהל' ת"ת לאדה"ז פ"א סה"י.
93) ראה שיחת אחש"פ סוס"ט (לעיל ע' 45). וש"נ.
94) ראה סה"מ מלוקט ח"ב ס"ע שכח ואילך. וש"נ.
95) לשון הכתוב – ישעי' מט, יז.
96) ראה בהמצויין בנרות שבת (ירושלים תש"ה) כרך ג' ע' מב; נא; סו. מנחה ליהודה (ירושלים תש"י) ע' 8-27.
97) פיסקא ב'. וראה גם ירושלמי חגיגה פ"א ה"ז.
98) כ"ה בירושלמי שם – הובא במת"כ לאיכ"ר שם.
99) מת"כ שם.
100) ואתחנן ו, כד.
101) משלי ג, יז.
102) תהלים עט, יו"ד.
103) יחזקאל לו, כג.
104) שם כה, ח.
105) שם לו, כ.
106) שם כא.
107) ראה אג"ק אדמו"ר מוהריי"צ ח"ד ריש ע' רסה. וש"נ.
108) ח"ג נט, רע"ב.
109) תהלים קלג, א.
110) תענית כג, א.
111) ראה ד"ה שיר המעלות גו' שבת אחים גם יחד תשכ"ב פ"ב (סה"מ מלוקט ח"ד ע' רנב). וש"נ.
112) ראה ב"ר פי"ג, טז. ספרי עקב יא, יד. וראה גם בחוקותי כו, ג-ד וברמב"ן שם. תבוא כח, יב, ובדב"ר עה"פ (פ"ז, ו). תענית ז, ב. ובכ"מ.
113) יחזקאל לד, כו. פרש"י נח ז, יב.
114) ראה סה"ש ה'ש"ת ע' 14. אג"ק שלו ח"ד ס"ע רעט ואילך. וש"נ (נעתק ב"היום יום" ב אדר שני).
115) תולדות כו, יב ובפרש"י.
116) ראה זח"ג ואגה"ק שבהערה 20.
117) ברכות סג, ב.
118) עוקצין (וש"ס) בסופה.
119) ראה תענית כב, סע"ב ואילך.
120) ע"פ לשון חז"ל – פסחים סח, ב.
121) זכרי' יג, ב.
122) ראה לעיל סט"ו (ע' 82).
123) זהר ח"ב קמז, א. ח"ג נח, א. קנט, א.
124) בסיום וחותם ספרו "משנה תורה".
125) ישעי' יא, ט.
126) ראה תניא פי"ב (יז, א). חובת הלבבות שער יחוד המעשה פ"ה.
127) משלי כ, כז.
128) שם ו, כג.
129) "היום יום" ל"ג בעומר. וראה לקו"ד ח"ג תקכג, א. שיחת ל"ג בעומר דאשתקד ס"ח (תו"מ ח"א ע' 60). וראה גם שיחת ל"ג בעומר תש"ד ס"ו – נדפסה בליקוט שי"ל לקראת ל"ג בעומר (לקו"ד ח"ד תרב, א). שיחת ל"ג בעומר תרצ"ט בסופה (סה"ש תרצ"ט ע' 332). וש"נ.
130) ראה "רשימות" חוברת ח ס"ע 7. וראה גם גם אג"ק אדמו"ר האמצעי ח"א ע' רעז.
131) בית רבי ח"ב ספ"ו בהערה ב. יגדיל תורה (נ.י.) שנה עשירית חוברת א (סח) סי"ד (ע' נג).
132) תהלים לו, יו"ד.
133) זח"ג רצו, ב.
134) לקו"ד ח"א סח, סע"א. סה"ש תרצ"ט ע' 316 ואילך.
135) ראה בארוכה סה"מ תרנ"ז ס"ע רכג ואילך.
136) שי"ל בקונטרס חג הפסח (סה"מ תשי"א ס"ע 246). וראה גם שיחת אחש"פ סי"ב (לעיל ע' 46).
137) סוכה מה, ב.
138) ברכות ט, א. וש"נ.
139) ראה גם שער ישכר סוף המאמר לל"ג בעומר.
140) שבת לג, ב ובפרש"י.
141) סה"מ תש"י ע' 245.
142) ראה תניא קו"א בסופו.
143) ויק"ר פ"ל, יב.
144) ראה סה"מ תשי"א ע' 102. ד"ה והניף ידו (לעיל ע' 31). סה"מ מלוקט ח"ב ס"ע רטז. וש"נ.
145) ד"ה והניף ידו (לעיל ע' 32). וש"נ.
146) שה"ש א, ג.
147) ישעי' יא, ג.
148) סנהדרין צג, ב.
1) ברכות כב, א.
2) לקוטי הש"ס להאריז"ל למועד קטן. בדפוסים שראיתי (קאָרעץ תקמ"ה, ליוורנו שנת המשר"ה. קראקא שנת קבו"ץ גליו"ת. והועתק בחסרון זה גם בס' אור עינים להרה"צ וכו' וכו' מהורא"צ סאפרין מקאמארנא, אור שני מע' אימה. – וצ"ע שלא הרגיש בהשמטה זו.) חסר התחלת הפי' של זיע – אבל נראה לי ברור, שאין זה אלא השמטת הדפוס דמוכח. והלשון בערך הי' צ"ל: שבשם. זיע באיברים החיצונים בסוד ה' שבשם, מלבוש כו' – ונשמטו בדפוס התיבות שבין תיבת "שבשם" הראשונה והשני'. והסיום שם: מלבוש החיצון מכל לבושי המלך – שייך הוא לפי' זיע. – וראה ג"כ עירובין נד, רע"א. תניא רפל"ז.
3) בפדר"א פמ"א: המתים שבשאול חיו וכל העתידים להבראות עד סוף כל הדורות שם עמדו עמהם בהר סיני. ועייג"כ זח"א צא, א.
4) תורה אור פ' ויצא ביאור לד"ה ושבתי בשלום, ובתו"ח שם. ועייג"כ דרך חיים ד"ה דומה דודי פ"ו. בונה ירושלים סי' קו.
נדפסה בסה"מ תשי"א ע' 250 ובלקו"ש ח"ח ע' 258. אגרות-קודש כ"ק אדמו"ר שליט"א ח"ד אגרת א'יא.
5) שמ"ר פי"ב, ג. דב"ר פ"י, ב.
6) ראה תו"א מג"א ד"ה וקבל היהודים ובש"א שם. לקו"ת במדבר ד"ה בשעה שהקדימו. קונטרס חה"ש תש"ט [סה"מ תש"ט ע' 147 ואילך]. ובכ"מ.