"השמוק עם העט" היה הכינוי שהדביקו לסול בלו שני אחיו הגדולים, בשעה שהם עשו חיל בעסקיהם והוא עדיין חלם להצליח כסופר והתקשה לפרנס את עצמו. אבל מתברר כי לא היה בכך כדי לערער את ביטחונו של בלו בנוגע לכוח ולחשיבות של כתיבתו. עוד ב-1951, קודם שזכה כמעט בכל הפרסים הספרותיים החשובים, כתב הסופר מכתב תקיף לעורך בהוצאה לאור משום שלדעתו לא שיבח אותו די על כתב היד של "הרפתקאות אוגי מארץ'": "אם כל שיש לך לומר על כתב היד הוא שאתה מעריך אותו מאוד, אז אולי מוטב שלא תפרסם אותו בכלל", כתב בלו והוסיף בחשיבות עצמית, "ברור לי שלא נתקלת במשהו שווה ערך לספר שלי בין הרומנים האחרונים שיצאו לאור. אני עברתי עליהם. אני יודע מה הם שווים. בחלקם הגדול הם זיוף, חסרי מחשבה, בנאליים ופגומים. הייתי משוכנע שהקריאה בכתב היד תעורר בך משהו".
המכתב הזה הוא אחד המכתבים שמקובצים בספר שיצא לאור השבוע בארצות הברית, חמש שנים אחרי מותו של הסופר האמריקאי זוכה פרס נובל. המכתבים מגוללים את סיפור חייו של בלו מנעוריו ועד זקנתו. את המכתב המוקדם ביותר בקובץ כתב בלו כשהיה בן 17, בעת שבילה בחופשה עם אחד מאחיו. זהו מכתב פרידה מאהבת נעוריו, ייטה ברשבסקי. לצד תיאורים פיוטיים של רגש ונוף הוא כתב: "אני שונא מלודרמה. הדבר היחיד ששנוא עלי יותר ממלודרמה ומתרד הוא אני עצמי".
מן המכתבים בקובץ אפשר ללמוד רבות על התפתחות כתיבתו של בלו לאורך השנים אבל גם על חייו הפרטיים, שהיו מלאים וסוערים לא פחות מאלה הספרותיים. אפילו אלמנתו, ג'ניס בלו, הודתה כי אחדים מהמכתבים הצליחו להפתיע אותה. "ודאי שהיו פעמים שחשבתי 'איך זה שלא ידעתי על כך?'" אמרה ל"אובזרוור", "אבל הוא חי חיים ארוכים כל כך, ולי היה רק חלק קטן בהם".
החלק הקטן הזה נמשך 21 שנים, יותר מכל אשה אחרת שבלו נישא לה, ומלבדה היו עוד ארבע כאלה. כשנפגשו לראשונה הוא כבר היה סופר ידוע בעולם והרצה באוניברסיטה ואילו היא היתה סטודנטית צעירה. 44 שנים הפרידו ביניהם. היא סיפרה כי ההרצאות שלו היו מעוררות השראה. הוא לא היה מדקלם כמו מרצים אחרים, לדבריה, אלא מדבר בחופשיות ובשטף על סופרים שונים, בהם ג'ויס, פרוסט, קונרד ופלובר.
לאחר שהאסיסטנטית שלו עזבה, הציע לה בלו את המשרה. היא עבדה לצדו במשך זמן מה עד שערב אחד הזמין אותה אליו לארוחת ערב, ומאז לא נפרדו עד יום מותו. לשניהם אף נולדה בת משותפת ושמה רוזי, בלו כבר היה אז בן 85 והיו לו שלושה ילדים מנישואיו הקודמים. "בכל פעם שאני מפנה את הגב הוא מפרסם עוד ספר, זוכה בעוד פרס, או מתחתן", כתב עליו בנו, אדם בלו, ב"ניו יורק טיימס".
הזכייה בנובל ב-1976 הפכה את בלו לאדם עסוק ומפורסם מכפי שביקש להיות. במכתב מ-1982 הוא קובל בפני חבר: "לא הייתי מוכן כלל לתשומת לב כזאת, ואני לא יודע להתמודד עם ה'סלבריטאות'. קשה לי לעמוד בכל הדברים שמבקשים ממני לעשות, לענות על כמויות עצומות של דואר, לקרוא ספרים וכתבי יד, ובאותו הזמן לכתוב את הדברים שאני רוצה וצריך לכתוב".
בלו הרבה להתכתב עם סופרים. אחד החביבים עליו היה המשורר דלמור שוורץ, שאף היה ההשראה לדמות המרכזית ב"מתנת הומבולט" מ-1975, ספר שזיכה את בלו בפוליצר. למרטין איימיס הוא סיפר במכתבים על חלומות שחלם. באחד מהם הוא נוסע במונית וכשהוא פונה בדברים אל הנהג, זה מסתובב אליו ומתברר כי אין זה אלא לב טולסטוי, שמציע לו להצטרף אליו לבילוי בפאב.
בלו גם לא חשש להתעמת ולהתנצח עם סופרים אחרים במכתביו. אחד המכתבים המעניינים ביותר נכתב לוויליאם פוקנר. בלו, שהיה אז סופר צעיר, תקף את אחד מבכירי הסופרים בארצות הברית על תמיכתו בשחרורו של עזרא פאונד, המשורר האנטישמי, מהמחלקה הסגורה בבית החולים לחולי נפש: "מה שמדהים אותי", כתב, "הוא שאתה ומר סטיינבק (הסופר ג'ון סטיינבק) שעוסקים שנים רבות כל כך במלים, לא עומדים על כוחם של הדברים האלימים שפירסם עזרא פאונד... אילו היה אומר את הדברים איכר כלשהו או סנדלר היינו אומרים שהוא מטורף".
כל העולם מנסה להתעלם ממה שקרה, הוסיף, "המלחמה, השנאה, הרצח, אובדן צלם אנוש. ואנחנו, הסופרים האמריקאים - הגם אנחנו נשתף עם זה פעולה?"
גם כאשר כתב לידידים, בלו אינו מייפה או מעדן את הדברים שהוא מבקש לומר. אחרי קריאת כתב היד של "התחתנתי עם קומוניסט" ששלח לו פיליפ רות, הוא כתב לו: "אקדים ואומר כי זה היה תענוג לקרוא את אחד מכתבי היד שלך, אבל בסופו של דבר זה לא היה מספק. הייתי מודע כל הזמן להעדר המרחק הרגשי הנדרש. אני לא מתכוון שהסופר צריך להפריד בינו לבין הדמויות, אבל צריך שיהיה איזה ניתוק מהתשוקות של הסופר עצמו. אני אומר את זה כמי שעשה את אותה הטעות בספר 'הרצוג'". אחרי הביקורת הקשה למדי הוסיף: "תמיד היינו כנים זה עם זה ואני מקווה שכך נמשיך".
ספר המכתבים הזה של בלו הוא ככל הנראה אחד האחרונים מסוגו. בעתיד הקרוב סופרים ומשוררים לא יותירו אחריהם דבר מלבד תכתובות דואר אלקטרוני והודעות אס-אם-אס. "השמוקים עם העט" נעלמים לאטם ונשארים רק "שמוקים עם מקלדת". אבל זהו כמובן טבעו של עולם.
"זה אלבום יוצא דופן"