צהרים. ממשיך לקרוא בדוסטוייבסקי [רשימות מבית המוות]. הפרק המתאר את הקיץ, מתאר את מאוויי החופש הניעורים באסירים עם חילוף העונות. אני נזכר בתחושות התסכול והשעבוד שמתלוות לנסיעה למקום עבודה לא אהוב. הצורך הקיומי בפרנסה מחייב אותנו להתגבר על תחושת המחנק העולה בנו לעתים. כל חיינו אפוא הם התגברות. הרי לא יתכן שאדם יעשה ככל העולה על רוחו. מצב שבו אדם משוחרר מכבלי הפרנסה עלול להוליד תחושה של חוסר ערך לכסף וחוסר ערך לחיים. השעבוד לעבודה מקנה לשארית הזמן את ערך החיים. החופש הוא לבחור כיצד להשתמש בזמן שיש לנו פה, בתבונה.
אמירה זו נכונה בכל מקום ובוודאי גם כאן במעצר. עם זאת אני מנסה שוב לדמיין את העתיד. אני מאמין שהמצוקה הנוכחית תוליד אפשרויות חדשות. כבר מזמן קצתי בעיסוקי ככלכלן ולא מצאתי את העוז לחפש אפשרות פרנסה אלטרנטיבית. והנה נכפה עלי מלמעלה לעצור. אני בוחר, מתוך האפשרות שניתנה לי, לעסוק בכתיבה, בהתבוננות, בשיחות עם חברים. שרון [עו”ד שרון דניאלי] שאל אותי מה אני אוהב אצל דוסטוייבסקי. זו חוויה נעימה לגלות שאני מתרגש מאותם דברים ששרון מתרגש מהם. אנחנו מתרגשים מהרוח האנושית, מהיכולת לאהוב אדם במקום המפתיע ביותר. בשעות מצוקה הנפש מבטאת את עצמה ביתר עוז. אין כמו הכלא או בית חולים כדי להתפעם מכך וללמוד. המסע בעקבות דוסטוייבסקי הוא בשבילי חוויה רב חושית ומציאותית. הלימוד הוא גם לימוד עצמי.
יהודה נשמע מרוצה. השיחה עם קצינת המבחן הייתה טובה והוא מחכה לעו”ס (עובדת סוציאלית) אחרי החג. הוא מאמין שלאחר מכן יעבור לגמילה באזור נהריה. אמרתי לו שחשבתי לבקר עד שאמר נהריה. הוא הודה לי על המחשבה. סיכמנו להחליף כתובות. בגמילה אפשר להתכתב אחרי שלושה חודשים. המדיניות לדבריו היא לנתק את המשתמש מסביבתו כדי שיתרכז בעצמו. מיומנות הכתיבה שלי השתפרה לאחרונה, לא פלא. אני מכיר בערך המכתב וגם החברים פה. כל הטכנולוגיה שבעולם לא תעמעם את עוצמת הנייר הספוג בדיו שיצא במחשבה רבה.
אני סקרן לגבי יהודה. הוא בחור גבוה, נאה, נעים הליכות, יודע ספר, משוחח בתבונה. לדבריו, בשל חוסר היציבות בחייו בחר לא להינשא ולא להקים משפחה. נראה כי חל בו שינוי וכפי שאמר הוא הסביר לקצין המבחן את ההבדל מהפעם לפעם הקודמת. ממנו קיבלתי את ההמלצה על הספר “כשניטשה בכה”. לדבריו הספר דווקא חיזק את אמונתו באלוהים, בניגוד לניטשה שהכריז שאין אלוהים. ניטשה ירד לעם ונפגש עם אנשים מוגבלים ומהם למד על החיים. זה מזכיר לי את ר’ נחמן ואת דוסטוייבסקי. זה מתחבר עם תחושתי שעל נפש האדם ניתן ללמוד כשהיא מתפרצת מתוך המסכות שהסביבה כופה עליה, ושם במלא עוצמתה ניתן לעמוד על טיבה, להתפעם או להירתע.
האם כתוצאה מהחוויות שעברתי עם אבא בשנים האחרונות, אוכל לכתוב בעצמי? האם אוכל לשקף את הנפש הישראלית – יהודית, מוסלמית, נוצרית, דרוזית או אחרת?
רביעי בערב, סדר פסח עם גברי. הסוהר חלבי הוציא אותי החוצה והסביר לי מדוע הוא לא מתכוון לאפשר לגברי לערוך את הסדר עם שאר העצירים היהודים בנוכחות הרב מחב”ד. נאמן להחלטתי, נשארתי בתא עם גברי ויחד ערכנו את הסדר ככל יכולתנו.
בהמלצת אמי, אביבה זהר, פתחתי את ידיעות אחרונות במטרה לקרוא את הכתבה עליך.
מתוך תא 40 באגף העמדה לדין, אבו כביר, מצדיע לך סמ”ר יוסף זהר המשרת במילואים בחטיבה מוצנחת 646 המפוארת.
לא הדרגה, לא השנים והמעש מביאים אותי לכך, אלא ההחלטה שלך לראות בטוב. הבחירה שלך לשמוח בחלקך למרות הכול, היא בעיני הראויה מכל לשבח.
סימנתי בכתבה מספר קטעים ואצטט את החשוב בעיני ביותר: “… לי אישית נעשה עוול נוראי, אבל מה שחשוב באמת הוא שמדינת ישראל חייבת לעשות תיקון בתוכה. אני מדבר על תיקון במערכת השלטון, שיבטיח שלא יחזרו דברים כל כך לא דמוקרטיים, המתאימים למשטרים האפלים ביותר, ושאני אהיה האחרון שעובר את מסכת הייסורים הזו”.
יחד עם זאת בכתבה החשובה של רונן ברגמן חסר דבר אחד אשר לא נעלם מעיני. לאורך כל התקופה, ובייחוד ברגעים הראשונים הקשים ביותר, בלטה רעייתך היפה טניה כתומכת בך ללא סייג. אני מניח שהיא בחרה לשים עצמה מאחוריך כעת, אך ברור לכל בר דעת שהיא ללא ספק מקור כוחך ובלעדיה לא היית עובר את כל זאת בשלום.
אני יכול להתוודות בפניך בגלוי שלולא תמיכתה המופלאה של אשתי רחל, והתייצבות החברים והמשפחה הקרובה לימינה במאבק לשחרורי, היה לי הרבה הרבה יותר קשה. מתחילת מעצרי לפני כ 45 יום אני בוחר יום יום במאבק מתמיד לראות בטוב ולשמוח בחלקי.
נדרתי בלבי להישאר במדינה הזאת חרף הכול ולעשות משהו לתיקונה.
מאחל לך חיים טובים ויפים במחיצת משפחתך הנפלאה.
אני מתבונן בתמונת תא”ל (מיל) יצחק יעקב ואשתו במגזין פסח של ידיעות אחרונות. זה עתה כתבתי לו מכתב אישי. אני מתפלל בלבי. הייתי רוצה לראות לצד רחל אנשים בעלי שיעור קומה. היא ראויה לכך. גם אני מתאמץ להיות ראוי לכך.
אמי ורחל ביקרו אותי לפני הצהרים. באיזה שהוא שלב אמרה לי אמא “אני מנסה להבין איך בחור כמוך מגיע למעצר, אני מנסה להבין את המשמעות. אולי זה יהפוך אותך למנהיג”. את המילים של אמא שמעתי מבעד לאפרכסת ולא זעתי. אבל מבעד לפרספקס רחל שידרה לי משהו שהפעים אותי. בעיניה אני גיבור. אני יכול לחוש שוב חזי מתמלא בהרגשה המרוממת הזו שאשתי מאמינה בי. עניתי לאמא שאני לא צריך להיות מנהיג. מהתמודדות בצרה ומביטוי אישי של זעם עד למנהיגות ציבורית הדרך עוד ארוכה. חשוב לי לא לצאת בהצהרות מפוצצות שלא אוכל לעמוד בהן. יותר מכל אני רוצה להיות בעל, אב, בן וחבר טוב יותר, וגם לא לשכוח את ההתחייבות להושיט יד לחברי.
זידן תלה את התמונה של שפך נחל אלכסנדר על הקיר. רואים את עיקול הנחל עד לשפך וחוף הים. תמונה נהדרת ממבט ציפור, המאפשרת לחוש לרגע מחוץ לחומות. אני רואה של-23 בחודש מתוכננת פעילות יצירתית בחוף ואני בא באופטימיות רבה לרשום את הפרטים. ואז אני תופס שזה חול המועד, עדיין פגרה בבית המשפט.
קודם קראתי את תגובת הפרקליטות לכתבה של רונן ברגמן על תא”ל יצחק יעקב שהואשם בריגול. הם מציינים, כפי שגם יצחק אומר בכתבה, כי הוא הודה בהעברת מידע חסוי לגורם בלתי הולם. הם טוענים כי השופטים חסו עליו בשל גילו ועברו הצבאי המפואר. הנורמה של אנשי ציבור אחרים שנתנו דרור ללשונם בעת פרישתם לא מוזכרת. זה מביא אותי להרהר מדוע אני מבקש תמיכה. האם לבדי לא אצלח את הפרשה? נראה כי לאורך המשפט, עברו וקשריו של יצחק לא ממש עמדו לזכותו. בכירים במערכת מתכופפים בפני הממסד המשלם את משכורתם.
אני שומר כתבות על עיוותי דין קיצוניים. כדי להוביל לשינוי ולגרום לתיקון צריך לנקוט משנה זהירות, ולנהוג במקצועיות ובאחריות. עוד מוקדם להתעסק בכך. אבל איני יכול שלא להזדהות עם יצחק.
בחצר ראשונה לפני הצהרים, בעודי ממתין להיקרא לביקור, טרק אחד הרוסים את השפופרת בחוזקה ושבר אותה. למשמע הרעש יצא אחד הסוהרים בריצה ותפס מישהו שניגש לטלפון כדי לסדר אותו. היה ברור, שהוא תפס את הראשון שנקרא בדרכו והבחור התרעם. זה רק הגביר את חמתו של הסוהר שמשך אותו בחוזקה תוך כדי קללות למסדרון.
חבריו של העציר ניגשו על מנת להרגיע את הרוחות ולפייס את הסוהר, אך ללא הועיל. הוא הוציא את חמתו גם עליהם והם חזרו לחצר ביודעם כי עדיף להניח לעסק להירגע מעצמו. השוטר התנהג בשיגעון, עיניו יצאו מחוריהן והוא סינן קללות מבין שיניו. האלימות מתפרצת ממנו מדי פעם ולא תמיד עם סיבה נראית לעין. הוא גם יכול להיות חברותי להפליא, לצחוק אתך ולעזור. “שרוט חבל על הזמן”.
אחרי כעשר דקות נקראתי למטה לביקור. האיחור בזימון והאלימות מסביבי, גרמו לי לוותר על לקיחת הכביסה. מילא, ערימת הכביסה בחדר תגדל.
כשירדתי מצאתי את הבחור מתקרית הטלפון ב”כלוב” וניגשתי לשאול לשלומו. הוא שמח לראותי והושיט לי יד עם נייר מקופל להעביר לחברו. הנחתי שמדובר במשהו שלא בריא להיתפס איתו, אבל המהירות בה התרחשה המסירה, רצוני לעזור לו ומבטי השוטר מ”הלובי” לא אפשרו לי לסרב והנייר המקופל כבר היה בכיסי.
אני מתקרב לעמדת הביקור ויודע שיש לי פצצת זמן בכיס. חולשת הרגע עלולה לעלות לי בחופש שלי. החלטתי להרפות מן הדאגה הזאת ולתת את כולי לאשתי ולאמי. נכנסתי לעמדה. הן עדיין לא הגיעו, התכופפתי לגרד את הרגל והעברתי את הנייר המקופל לנעל. כשחזרתי מהביקור ביקש הבחור שאחזיר לו את הנייר, אבל הסוהר בלובי האיץ בי לעלות חזרה. במסדרון למעלה הסוהר שאל אם הספקתי להתקשר בהפסקה. עניתי שלא. הוא דחק בי, צא, צא להתקשר. נראה כי אחרי שפרק את זעמו הרגיש צורך להיטיב. שאלתי אם אוכל לרדת לקנות עיתון וכך מצאתי את הדרך להיפתר מ”הנייר” ולקנות ידיעות בהמלצת אמא.
לפני שעלינו לחצר שנייה, גברי סיפר לי שדיבר עם הסוהר וזה הסכים לוותר לבחור שהכניס לכלוב. גברי החליט כי הרוסים איבדו את זכותם להתקשר, עד שיתקנו את הטלפון שבו הם תמיד משתמשים.
הבחור ניגש אל גברי להודות לו. לפתע הבחין גברי שהצעיר הקווקזי אשר שבר את האפרכסת מתקרב לטלפון. הוא ניגש אליו ואמר לו שאסור לו לטלפן. הצעיר התרעם, והבחור “שלנו” ניגש להרגיע את המצב. גברי התעקש, אבל דיבר במתינות. הקווקזי התרתח. במרחק מטרים ספורים מאיתנו עמד שוטר. היה ברור שיהיה מחיר להסלמת העימות ושעדיף להתאפק, אבל הכבוד, הכבוד… הוא הרי הושפל מול כל חבריו. גברי באמצע, ומסביב מתגודדים חבריו של הרוסי. הוא מתרומם מתוח על קצות אצבעותיו, הדם עולה לראשו, עיניו יוצאות מחוריהן, ידיו מתרוממות באוויר ואצבעותיו נפרשות כמבקשות לתפוס דבר מה. הוא מסנן מבין שיניו, אני אוכל לך את הלב. חבריו נעמדים לפניו, מנסים להרגיע ולפייס אותו, ואחרים מדברים עם גברי, שמסביר בניחותא את עמדתו. גברי נעים הליכות, אבל עוצמתו ברורה. הוא ממשיך בנועם, כי גם לו ברור שהם על סף מהומת אלוהים. השוטרים קוראים לנו לאוכל ולפי שעה העימות נגמר או נפסק זמנית. הבחור מבטיח לבוא לבקר אצלנו בתא.
זה עתה קבעתי את המזוזה בסיוע הוראותייך המדוקדקות. שרון דניאלי טרח במיוחד ביום שישי, כדי לכבד אותנו במצווה. כשניגשתי למשקוף נכונה לי הפתעה. על המשקוף היה חרוט ציור של מזוזה, שגם שכבות צבע השמן שנמרחו עליו לא הצליחו להסתירו.
כיבדתי את רצון האמן היהודי אשר התגורר לפנים בתא הזה, וקבעתי את המזוזה בדיוק במקום שבו חרט את ציורה. מי שעזר לי בהתקנת המזוזה הוא גברי, חברי לתא. גברי נולד בחברון לפני כ-26 שנים בשם ג’אבר. לפני כעשר שנים עבר לישראל ומאז הוא מתגורר וחי פה כישראלי ויהודי לכל דבר. פרט אולי לרשויות. גברי עשה ככל יכולתו להתגייר. הוא עבד כמאבטח והגן לא אחת על אזרחים ישראלים. הוא תפס גנבים, הניס פורעי חוק, אבל חלומו לתפוס מחבל חי לא התממש.
הוא פנה מספר פעמים לרבנים, כדי להתגייר כהלכה. אחד דחה אותו בלך תבוא, השני ביקש מתחת לשולחן ואז נעלם, ולמרות זאת גברי בחר לצום ביום כיפור ולהניח תפילין מדי יום, כפי שהוא עושה פה בתא איתי.
נוכחותו הבטוחה מקרינה שקט על סביבתו וגם העבריינים האלימים ביותר באגף רוחשים לו כבוד וכמוהם גם הסוהרים. בזכותו בתא שלנו שורר סדר מופתי, ניקיון וארוחות נהדרות. למרות הכול לא הרשו לו הסוהרים שלשום להצטרף לסדר יחד עם העצירים היהודים. מחיתי על כך ומשלא קיבלו את עמדתי, ביקשתי לחזור לתא וכך ערכנו שנינו סדר משלנו.
אלתרנו צלחת פסח, ביצה הייתה לנו, במקום זרוע כרעיים, במקום מרור פלפל חריף, במקום כרפס כרוב ובמקום יין פטל. למרות זאת קראנו את ההגדה עד תום וכיוון שהייתי צריך להסביר חלק מן הפסוקים, יצא שגם התעמקתי יותר מן הרגיל. כך, בהפוך על הפוך הייתה זו אולי הפעם הראשונה שקיימתי סדר פסח כהלכתו. המושג חירות מקבל משמעות ועוצמה מיוחדת כאן. גם כשלכאורה אין בידינו בחירה מתגלה חופש הרוח במלא עוצמתו.