אז נכון ששקית תפוצ’יפס כבר לא שווה את ההליכה ולא משנה כמה אני במאנץ’, נכון שהרצון להלחם בניוון הטלוויזיה נגדע עקב ההבנה שזה אכן הדבר הטוב ביותר לעשות כרגע, נכון שאני מודה בכל רגע לכל האלים שלי על אוטובוס 172 שמגיע לפלורנטין רק ב40 דקות, נכון שהשקט לעיתים גורם לי לרצות לדקור את עצמי עם מברג בצוואר ונכון שטייק אווי מתחיל ונגמר בדומינוס פיצה (שוב, לא משנה כמה אני במאנץ’), אבל היי, יש לי פאקינג חצר, ערסל, שקט ואפילו מטבח וחדר שינה אמיתיים והרגשה של בית.
מבחינה גאוגרפית המדינה הקטנה שלנו מתחלקת לשלושה אזורים אצלי בראש- האזור בו נמצאים האנשים שסולדים מתל אביב ולעולם לא ישקלו לעבור אליה, האזור בו נמצאים האנשים שאומרים לעצמם כל הזמן שתל אביב-גם-ככה-קרובה-אז-למה-לי-לשלם-כל-כך-הרבה והשלישי הוא כמובן אזור העיר הגדולה.
במשך שנים נמניתי עם אזור אחד, דילגתי בקלילות לאזור שתיים ובאופן בלתי נמנע הגעתי לאזור שלוש. והתאהבתי. לא אלאה אף אחד במעללי סקס והעיר הגדולה שלי בעיקר כי את רובם ככולם עדיף שלא אפרט, אבל מי שגר בתל אביב אפילו יומיים וחצי יידע על מה אני מדברת.
כשהכרתי את בן זוגי, הוא גר בחולון בבית שחלק עם אהובתו הקודמת (תהיו בטוחים שנרחיב על כך בהמשך). בית פרטי מקסים, עם חדר שינה ומטבח וחצר. אלוהים, חצר.
אני, ששכחתי בתים מהם, בדירת חדר מעופשת בפלורנטין עם שכירות שכמעט נגעה בשלו, התענוג שבמוסך צמוד לבית והבריזה של חלון בודד הצופה לחדר הגז של הבניין- במשך חודשים נלחמתי על הגאווה הפלורנטינאית.
היתרון בדוכן נקניקיות שפתוח 24/7, היכולת להשתכר מערק אתרוגים בצהרי שישי בקפה השכונתי, העובדה שלו רק רציתי יכלתי לגשת לאמ.פם הקרוב בכל עת ולרכוש במחיר מופרז לחלוטין (כולל מע”מ) בקבוק קולה לרוויה – כל אלה הפכו את העזיבה לכמעט בלתי אפשרית. כמעט.
הנה אני, בצלילות דעת יחסית ושפיות מינימלית גרה לי כבר שנה… בחולון. אני אזור שתיים ולעזאזל אני גאה בזה. טוב, אולי לא גאה, אבל בהחלט לא מתביישת.
בן זוגי היה בטוח שאשבר (קטן אמונה שכמוהו). חודשים היה ממלא את ראשי בפיקציות שחבריי זנחו אותי, שהפכתי זקנה, לועג על הכרותי החדשה עם מקומות מפתח וקורא לי אחת משלהם. אוי, האימה.
לפעמים, נדמה שזה שווה הרבה יותר מיוגורטיה שפתוחה כל הלילה.