בעקבות הפוסט הקודם "להט להט תרדוף", קיבלתי המון תגובות אוהדות ושאלות.
חלקן בבלוג עצמו וחלקן למייל שלי. תודה לכל המגיבים!
תהיות רבות הועלו ולכן החלטתי לפרסם פוסט המשך עם דעתי בנושא. היו שני סוגי שאלות עקריות, האם הלהט הוא תכונה מולדת או נרכשת והאם אפשר ללמוד להיות בעל להט או לא. במילים אחרות השאלה הידועה של גנים מול סביבה. וסוג שני של שאלות לגבי חינוך ילדים, עד כמה לתת דרור לאינדיוידואליות שלהם ועד כמה להפוך אותם, לטובתם, למותאמים למוסכמות החברתיות בהן הם חיים ועקב כך אולי לסרס את הלהט שלהם? ובכלל, כפי שניסחה זאת יפה מיכל, האם בכל אחד קיים להט, ואם הוא לא בא לידי ביטוי האם זה בגלל סירוס? ואולי ישנם אנשים עם פחות להט, שגם ללא כל סירוס יעדיפו את החיים השקטים והארוכים?
יש לנו נטייה לצבוע הכל בשחור ובלבן (כנראה זה יותר פשוט למוח להתעלם מהמורכבות של האפור). וכאן קל ליפול למלכודת הזו, האם הכל גנטי או הכל חברתי? האם זה או להט מוחלט או סירוס מוחלט? כמובן שהתשובה היא לא שחור או לבן.
לגבי הנושא הראשון, אני נוטה יותר לכיוון של השפעות חברתיות מאשר גנטיקה. אני מאמין בחופש ובבחירה. יש לנו את הכוח להחליט כיצד לחיות את חיינו ולהחליט להשתנות אם אנחנו רוצים בכך. מבחינתי הגנים הם רק הפיגומים לבניין האישיות, הם נותנים בסיס מה יהיה לנו יותר קל או יותר קשה לעשות. אבל אלו הם רק הפיגומים, אנחנו אלה שמחליטים האם לפתח את הכישרון שלנו או לא, ואם אנו מחליטים שאנו רוצים לפתח אותו, זה מצריך עבודה וליטוש של הכישרון. לא מספיק הכשרון ההתחלתי שנולדנו איתו, הוא רק פיגום לדבר האמיתי. אנחנו יכולים גם להחליט לפתח צד אחר שלנו בו אנו פחות כישרוניים. זה גם מצריך עבודה ואולי יותר ליטוש מפיתוח כישרון קיים, אך זה אפשרי. לכן גם אם הנטייה הגנטית היא לחוסר להט, עדיין זהו רק הפיגום לדעתי, ואפשר לשנות זאת ולפתח את הלהט הפנימי. כמובן שללא מודעות לעניין אותו אדם לא יפתח את הלהט אלא ימשיך בכיוון שיותר קל ללכת בו, ז"א ימשיך בכיוון הפיגומים הגנטיים שלו (אולי נקרא לזה 'סחיפה גנטית'..) לכן כל כך חשוב החינוך שנותן מודעות וכלים כיצד לפתח צדדים שונים באישיות. בגלל שהגנים הם רק פיגומים, הם לא מספיקים כדי להסביר מדוע אדם מסויים יהיה בעל יותר או פחות להט וחייבים לקחת בחשבון גם את החינוך שהוא קיבל (חינוך גלוי כמו 'אל תשים רגליים על השולחן' וחינוך לא גלוי כמו מסרים שעוברים מהתבוננות וחיקוי התנהגות ההורים או מהתבוננות בסרטים וכדומה). לדעתי, גם אם יש לאדם נטייה גנטית להיות עם פחות להט, אם הוא חי בסביבה שמחנכת ללהט הוא יפתח הרבה יותר להט מאשר בסביבה שמחנכת הפוך. לכן להאשים את הגנים זהו רק תירוץ והחינוך הוא הגורם העיקרי. מצד אחד זה מצב חיובי כי זה אומר שאנחנו חופשיים להחליט איך לחיות את חיינו בכל שלב של החיים שלנו, אף פעם לא מאוחר מדי. אך מצד שני זהו מצב קשה, כי זה אומר שאנחנו צריכים לקחת הרבה יותר אחריות על עצמנו ועל חיינו ועל מה שאנחנו מחנכים (גם חינוך גלוי וגם חינוך לא גלוי). הרבה יותר קל לזנוח את האחריות הזו ולהטיל אותה על הגנים שלנו, מאשר לקחת את מלוא האחריות על עצמנו ועל הסביבה. חבל שכך, כי אז אנו מוותרים על האפשרות שלנו לקחת שליטה מלאה על הבחירות שלנו ועל החיים שלנו. זה הקשר ההדוק שיש בין חופש לאחריות. מגישה זו גם עולה החשיבות הגדולה כל כך של החינוך בעיצוב חיינו. משום שהחינוך כה משמעותי, כדאי להתייחס אליו בכובד ראש ולבדוק אותו לעומק.
מה שמוביל אותי לנקודה השנייה על חינוך, סירוס ולהט.
אני מניח שבכל אחד קיים להט, אבל יכול להיות שהגנים קובעים עד כמה קל או קשה יהיה להוציא את הלהט, ושוב רק ברמת הפיגום, ז"א הם קובעים זאת בצורה התחלתית וחלשה. משום שכולנו נולדים עם להט אנו מוצאים שכל התינוקות מתלהבים מדברים חדשים (אני לפחות לא פגשתי תינוק שלא מתלהב משום דבר). אבל האם חוסר להט באנשים בוגרים חייב לנבוע מסירוס שהם עברו?
בפוסט הקודם ניסיתי לחלק את האנשים לכמה קבוצות ואחת הקבוצות היתה אנשים שפוחדים מהלהט שלהם ולכן פיתחו מנגנוני הדחקה נגד הלהט. יכול להיות שהם עברו סירוס חינוכי בילדות ולכן הם מפחדים מהכוח הטמון בהם. אבל יכול להיות שלא נתנו להם אף פעם כלים איך להתמודד עם הלהט, וכשיצא הלהט הם הרגישו חוסר שליטה שגרם לתחושה של פחד ולכן הם פיתחו את מנגנוני ההגנה הללו. כאן לא היה סירוס אלא חוסר בכלים, חוסר בחינוך. ז"א שחוסר להט לא חייב לבוא דווקא מסירוס אלא מסתם חינוך לקוי. ובכלל למה הכוונה בסירוס?
נראה לי שכולנו דוכאנו ע"י ההורים, מע' החינוך, המדינה וכדומה והורגלנו לחשוב בתבניות מסויימות בתחומים שונים. האם זהו סירוס? או אולי סירוס הוא מצב בו אתה רוצה לעשות משהו אבל הוציאו לך את כל האויר מהמפרשים? לדוגמה, האם הייתם מתייחסים למצב בו אנו מתביישים ללכת עירומים ברחוב, כי חינכו אותנו לתבנית בה עירום זה מביש, כסירוס?
צריך להבדיל בין מצב של סירוס בו יש דיכוי אקטיבי של הלהט, למשל בכל פעם שילדה תגלה התלהבות גדולה ממשהו מיד ההורים יענישו אותה על כך, לבין מצב של דיכוי מעודן יותר, בו ההורים מלמדים את הילדים נורמות התנהגותיות ועקב כך סוגרים אותם בתבניות מסויימות. למשל תבנית חשיבה שאומרת שזה לא יפה להתלהב ולהוציא יותר מדי רגשות. מן הסתם, לימוד של נורמה כזו, גם אם היא לא סירוס אקטיבי, עדיין תוריד את רמת הלהט של הילדים. עכשיו עולה השאלה החשובה, עד כמה אנחנו דוכאנו או סורסנו? באיזה תבניות סגרו אותנו מבלי שבחרנו בכך? והכי חשוב, סירוס או לא, האם דיכאו לנו את הלהט?
יש כאן בעיה, ברור שאנחנו חיים בחברה ולכן חייבים לחנך את הילדים לתבניות מסויימות של המוסכמות החברתיות, מצד שני אנחנו לא רוצים לסגור את הילדים מדי, אלא להשאיר להם פתח לשינוי ולמחשבה חופשית ועצמאית וכמובן לא לדכא להם את הלהט, השמחה ואהבת החיים.
מכאן שצריך איזון בין שתי ההפכים הללו. אך איך לאזן?
כנראה ע"י כך שנבחר מה הערכים שחשובים לנו לחנך ועל פיהם ננסה לפעול. אם הערכים הללו הם ערכים של הגשמה עצמית של האינדיוודואל לפי ראות עיניו, אנו כמובן לא נרצה להרוס לילדים את הלהט והחופש (בעזרתם הם יוכלו להגשים את עצמם עד הסוף).
לכן צריך קודם כל לחשוף איזה תבניות והבניות חברתיות יש לנו כהורים, ואז להחליט איזה הבניות חברתיות באמת תורמות לנו ואיזה לא, ורק אז נוכל להחליט איזה הבניות חברתיות אנחנו רוצים להעביר הלאה לילדנו. מכאן שתהליך החינוך הוא לא רק של הילדים אלא הוא גם של ההורים, גם של עצמנו. כאן נשאלת השאלה האם חינוך ילדינו מספיק חשוב לנו בכדי שנתחיל לפתח גם את עצמנו? (זאת יכולה להישמע שאלה מוזרה, הרי למה שלא נפתח את עצמנו גם בלי קשר לילדים. אבל שמתי לב שהרבה אנשים ויתרו על עצמם ורק חינוך ילדיהם מוציא מהם מוטיבציה לפעול גם לשינוי עצמם).
במקביל מאד חשוב לתת את החינוך לערכי החופש והאינדיווידואליות. ז"א ללמד את הילדים מדוע ערכים אלו חשובים, ולתת להם כלים כיצד לפתח את החלומות שלהם וכיצד להגשים אותם. כיצד לקבל אנשים עם דעה ששונה מהדעה שלך וכיצד אפשר ללמוד מהם ולהתפתח. כלים כיצד לשלוט ברגשות בלי להדחיק אותם, וכיצד לעדן אותם. זה כולל כמובן גם את רגש הלהט. כמו כן, צריך לתת כלים וחיזוקים חיוביים כדי שיאמינו בעצמם ויפתחו אומץ ללכת בדרכם. גם כאן התהליך הוא לא רק עבור הילדים אלא גם עבורנו, כי אף אחד לא ממש נתן לנו את הכלים הללו.
הנה דוגמה לחשיבות החינוך מתוך סדרת הטלויזיה המצויינת "ילדים בני זמננו". בתוכנית אנו עוקבים כיצד גדלים ילדים מאנגליה שנולדו בשנת 2000 עד שהם יהיו בני 18. הקטע הזה מתמקד בג'ימס, ילד בן ארבע, ורואים כיצד הוא מתנהג בכוחניות ואלימות בעקבות חיקוי ההתנהגות של אימו שאינה יודעת בעצמה כיצד להתמודד עם המצב. כמו כן, שימו לב למשהו מעניין בתחילת הקטע. מסתבר שג'יימס נולד פחות ביישן וכבר בגילו הצעיר הסביבה גרמה לו להיות יותר ביישן. אם הוא יגדל להיות בחור ביישן, האם אתן חושבות שהוא יזכור שבעצם זו לא תכונה מולדת ושאפשר להשתנות, או שהוא יחשוב שהביישנות שלו זו תכונה מולדת ואין מה לעשות? איך אפשר להפריד בין תכונות גנטיות מולדות לבין תכונות שעוצבו על ידי הסביבה?
אחת הנקודות החשובות כאן היא לקיחת האחריות המלאה מצד ההורים על חינוך ילדיהם. בודאי שלא להשאיר את אחריות החינוך על "מערכת החינוך" (כפי שמוצג יפה בשיר) ואת הערכים שההורים בוחרים יש ללמד את הילדים באופן פעיל. לא מספיק להורה לחשוב שהוא אינו גזען ולכן הילד לא יהיה גזען, אלא ללמד אותו באופן אקטיבי להיות סובלני. כאשר ההורה לא מלמד את ילדו באופן פעיל, הילד ילמד כיצד להתנהג מהסתכלות בחברה שמסביבו, כך ההורה מאבד את ההזדמנות שניתנה לו לחנך את ילדו ומשאיר זאת לידי החברה. במקרה כזה יכול להיות שההורה אינו גזען, אך ילדו יספוג מהסביבה ערכים גזעניים. דוגמה יפה לכך יש בקטע אחר מתוך התוכנית "ילדים בני זמננו". שם שואלים ילדים בגן מי הם היו רוצים שיהיו חברים שלהם מתוך הגן, ומסתבר שאף אחד מהילדים לא בחר בילדים ממוצא אפריקאי כחברים שלהם, אפילו הילדים מהמוצא האפריקאי בעצמם לא בחרו כחברים ילדים אחרים ממוצא אפריקאי! כולם חוץ מילד אחד. משום שהוא בלט בשונות שלו משאר הילדים החוקרים בדקו מה שונה במקרה של הילד הזה. מסתבר שלאמא שלו מאד חשוב שלילד תהיה גאווה במוצאו האפריקאי ולכן כבר מהרגע שהיה תינוק היא לוקחת אותו לפעילויות שונות שקשורות בהיסטוריה של השחורים, כמו למשל לסיור מודרך בביתו של מרטין לותר קינג. נשמע מוזר לקחת תינוק שעוד לא למד לדבר לסיור מודרך, אבל כנראה שזו הדרך הנכונה לחנך לערכים, עובדה שרק הוא אכן גדל להיות שיוויוני לעומת כל שאר הילדים שאיתו בגן. אני בטוח שרוב ההורים של שאר הילדים אינם גזענים, ולכן המסקנה היא שבכדי לחנך לערך מסויים לא מספיק רק לא לעשות את ההיפך אלא צריך ללמד באופן אקטיבי את הערך המסויים שבחרנו. לכן כה חשוב לברר אילו ערכים חשובים לנו כהורים, האם אנו אכן מתנהגים לפי ערכים אלו וכיצד אפשר באופן פעיל ללמד את הערכים הללו. אז איך נפתח אצל הילדים את ערכי חופש הבחירה, החשיבות בהגשמה עצמית, הפתיחות והלהט?
לפי דעתי, הדרך הכי טובה לפתח את הילדים לחשוב באופן משוחרר ומתלהב היא לקחת אותם ולתת להם לחוות באופן ישיר תרבויות שונות ומנהגים שונים, חברות שונות, עדות שונות ומערכות מוסכמות שונות ממערכת המוסכמות שהילדים רגילים לה. ככל שהמוסכמות יהיו יותר שונות ומוזרות, כך יותר טוב (זה יכול להתחיל מהכירות עם מאכלים של עדות אחרות וצריך להתפתח עד לרמה של ללכת להתארח בקהילה נודיסטית לדוגמה).
אבל כדי שהחוויות יצליחו חייבים להיות פתוחים לכך בעצמנו, כי הרי הילדים לומדים מאיתנו איך להתנהג בעזרת חיקוי. צריך לחוות את המוסכמות השונות באופן אקטיבי יחד איתם, לנסות את הדברים השונים והמוזרים ולהראות להם את ההנאה שבפתיחות, את ההבנה שתמיד יש דברים חדשים ושונים ללמוד ואת הכיף שבתהליך.
לסיכום, התוצאה, לדעתי תהיה, שמצד אחד יש לילדים את המוסכמות החברתיות היומיומיות שלהם, אך לצד אותם מוסכמות הם מודעים לכך שזו רק בועה אחת אפשרית מתוך אופציות רבות ללא גבול ולכל התנהגות יש את המקום שלה ואת הזמן שלה. הם לא נסגרו לצורת חשיבה אחת צרה והם פתוחים לחוויות חדשות ולדעות שונות משלהם ואף יודעים את החשיבות להתפתחות האישית שבהיכרות עם דברים חדשים לא מוכרים. והכי חשוב, כך הם ממשיכים ביחד עם ההורים לפגוש במצבים חדשים, מסקרנים ומעניינים ולהתלהב מהם כמו שעשו בתור ילדים קטנים. זהו חינוך להתלהבות,ללהט ולסקרנות מהבלתי מוכר. כך בכלי אחד הרווחנו גם חינוך לפתיחות, אינדיוידואליזם וחופש מחשבתי וגם חינוך לסקרנות, ולהוצאת רגשות ההתלהבות והלהט. במקביל כבונוס, הרווחנו את הכלים הללו גם אנחנו.
עוד כלי אפשרי בכדי לשמר ולפתח את הלהט ואת אמונת הילדים בעצמם הוא בעזרת נתינת חיזוקים חיוביים רבים. אפשר לדוגמה לתת להם משימות שמותאמות לגילם כך שהם יצליחו לעשותם וכך יבנה להם בטחון. צריך לתת להם חופש פעולה לטעות וללמד אותם ללמוד מטעויותיהם ולא רק להתאכזב מהטעויות, שוב הרבה מזה זה ע"י כך שההורים מתנהגים בדרך זו כשהם או כשהילדים טועים והילדים לומדים זאת ע"י חיקוי ההורים. מאד חשוב ללמד אותם להיות אקטיביים, כשרוצים משהו ללכת ולהשיג אותו. כשיש רעיון לילדים ללכת איתם ולנסות להגשים אותו. החיזוקים מההצלחות יבנו לדעתי את הלהט ואת הביטחון של הילדים (ההצלחה לא חייבת להיות דווקא היעד הסופי, אלא כל שלב בדרך בו הילדים היו אקטיביים והשלימו שלב מסויים בביצוע הרעיון שלהם). אני למשל מאד התלהבתי בכיתה ב' משירות 144 של בזק... אבא שלי הציע לי לדבר עם המורה כדי שנלך כל הכיתה לראות את 144. למחרת אזרתי אומץ והלכתי לדבר עם המורה שלי ולהציע לה את הטיול. זה לא הצליח, ובסופו של דבר לא הלכנו לראות את היעד הנכסף 144, אך הרגשתי גאווה על כך שהלכתי והצעתי למורה הצעה לטיול כיתתי כאילו אני אדם מבוגר באותו "דרג" כמוה. כמובן שתהליך החינוך הזה נמשך לאורך כל השנים ועם הגיל מלמדים את הילדים איך לעדן את הרגשות והאקטיביזם ואיך לנתב אותם למקומות רצויים שיעזרו להם להתפתח. כך מדגישים לצד הנורמות החברתיות את חינוך הערכים שבחרנו לעצמנו כהורים ואולי כך נגיע לאיזון המיוחל.
הנה דוגמה לחינוך פתוח שכזה, שלוקח את הילדים לראות בועות חברתיות שונות מהבועה החברתית היומיומית שלהם. רובנו מתביישים בגופנו העירום, והנה נסיון אמיץ להתגבר על נורמה זו ולאפשר לעצמך לבחור ללא דעות חברתיות קדומות ומבלי להרגיש בושה ללכת עירום בציבור שחושב כמוך. הנסיון הזה התקיים בפסטיבל וודסטוק בשנת 1969. לא רק שהם התנסו בכך והתגברו על הפחדים הפנימיים שלהם, אלא גם הביאו את ילדיהם והראו להם חברה מתפקדת שונה לחלוטין מהבועה החברתית הרגילה. זו דוגמה מצויינת כיצד ההורים והילדים מפתחים יחד פתיחות מחשבתית והתלהבות ולהט ממפגש עם מצבים חדשים. בהמשך הקליפ יש שיר ששואל אותנו מדוע כל דור רואה את ההורים שלו כמיושנים? האם נוכל להבין את התשובה ולהיות שונים מההורים שלנו והאם נוכל לחנך בדרך יותר טובה את ילדינו?