יום של סיומים ושל התחלות. – אילן שיינפלד. אבא קומתיים.
יום של סיומים ושל התחלות.
הבוקר, כשקמתי בארבע וחצי, זכרתי שזה יום מיוחד. היום הסתיימה ההצבעה בקלפי של תובל על היקלטותנו בישוב, היום גם תבואנה אילנה וענת לביקור ראשון אצלנו. אבל קודם כול, היום הוא היום שבו גם עלי לגמור לשכתב את החלק החמישי והאחרון, שכתבתי בקדחתנות רבה, בשבוע החולף, לרומן החדש שלי.
הבוקר התחיל בחיפוש אחר אצטון. בפורים, באופן יוצא מגדר הרגיל, הרשיתי למיכאל ולדניאל לקעקע על כפותיהם קעקועי נצנצים, ולצבוע את ציפורני ידיהם בלאק, בדוכני ההפעלה שהתקיימו בחדר האוכל. אבל הבוקר מיכאל הודיע, שאם לא אוריד לו את הלאק מן הידיים הוא לא יילך לגן, כי ילדים צחקו עליו בגלל זה.
רק מה לי ולאצטון. זה באמת הדבר האחרון שאפשר למצוא אצלי.
יצאתי בשבע ומחצה החוצה, לחפש שכנה ממנה אוכל לשאול בקבוק אצטון. לשמחתי פגשתי אם של ילד מן הגן, שלקחה אותי במכוניתה לביתה, ברחוב הסמוך לזה שלנו, והשאילה לי אצטון ואפילו צמר גפן.
רק אחרי סיום הדרמה של הציפורניים יכולתי להמשיך את היום.
לקחתי את הילדים לגן, ומשם נסעתי למכון הכושר. אחרי כן השתקעתי בשכתוב מסיבי, במלוא הריכוז והקשב, של החלק החדש והאחרון של ספרי, בעודי יושב בחדר המעשנים ב'ארומה' בביג כרמיאל. ברגע שסיימתי, מאושר מן התוצאות, הודיעו לי ענת ואילנה כי הגיעו לכרמיאל.
מיהרתי לאסוף אותן מן התחנה המרכזית, התנשקנו והתחלנו עולים במעלה ההר אל תובל. ניגשנו מיד אל גן הילדים. מיכאל ודניאל המרוגשים כבר הכינו לכבודן ציור צבעוני וגדול, וקפצו על זרועותיהן מרוב שמחה.
אני מיהרתי הביתה להכניס את המצרכים שקניתי בדרך למקרר. אילנה וענת נשארו עם הילדים בגן, ערכו בו סיור ובאו איתם ברגל הביתה.
בזכות הטיול הרגלי שלהם הנה הספקתי אפילו לעבור עליו בסחבת הפלאים (הדלי עם הסמרטוט המסתובב).
הכנו יחד צהריים. היה כיף גדול. אחרי כן אני הלכתי לנוח, וענת ואילנה טיילו עם הילדים בקיבוץ. אחר הצהריים באה לבקר אותנו ילדה מן הגן, בין לבין גם דיברנו, ואני סיפרתי לענת ולאילנה עד כמה אני מתוח לדעת מה תוצאות ההצבעה.
לקראת שמונה בערב קיבלתי הודעת ווטסאפ מדרור, מזכיר הישוב, בזו הלשון: "ערב טוב! מועמדותך התקבלה פה אחד. בשעה טובה! אוציא הודעה מסודרת באתר."
"התקבלנו," אמרתי לאילנה ולענת. "איזו הקלה."
"חשבת שזה יהיה אחרת?" חייכו אלי.
"קיוויתי שלא. אבל היה לי חשוב לדעת שתובל נהיה הבית שלנו. שחס וחלילה לא אצטרך להעביר אותם עוד עקירה," השבתי להן.
צלצלתי לאבא שלי. סיפרתי לו את הבשורה. התרגשנו מאוד. ואחרי כן הודעתי גם לאחיי ולגיסותיי ולכל בני משפחתי.
רגיעה גדולה ירדה עלי.
עלינו לאמבטיה, לאמבטיית קצף, אילנה ואני חולקים יחד את רחיצת הילדים, אחרי כן אני קראתי להם סיפור, ואילנה שרה להם שירי ערש וליטפה אותם עד שנרדמו, בזמן שאני ישבתי עם ענת למטה, והמשכתי לארוז את ספריי החדשים לתורמיהם הרבים. עוד כמה ימים וכולם/ן יקבלו את הספרים שהזמינו, תודה לאל.
ואחרי כן התיישבתי לבדוק עבודות למחר, עד שכלו עיניי.
חתיכת יום היה פה היום. יום עמוס ומרגש. מחר תל אביב. שתי סדנאות, נסיעות, ופרידה מהילדים משש וחצי בבוקר כמעט עד חצות. זה לא קל לאיש מאיתנו. אבל לפחות מחר אדע – הילדים נמצאים בידיים בטוחות, הם נמצאים בבית, כי החל מהיום באמת ניתן כבר לומר בפה מלא – אנחנו בבית שלנו, בתובל, על פסגת הר בגליל העליון.
Previous postמי פה המלך?
Next postאבא, אני אוהב אותך עד השמים.
מזל טוב גדול לך ולילדים!!!