אחד הנושאים בהם אני עוסקת בעבודתי האמנותית הוא מחקר על הביתיות. העיסוק בביתיות החל מצילום שפורסם בעיתון (צולם על ידי שאול גולן), ובו נראה חייל ישראלי צופה במשקפת לרחוב מבעד לחלון מטבחה של משפחה פלשתינאית. עבודת הסאונד הנוכחית היא חלק מן הסדרה: תולדות השקט.
בעדינות לאין- קץ, רק במבט השלישי או הרביעי, אנו מגלים כי מה שנפער בתוך חלל הבית של מורג אינו אוטופיה צבעונית ורכה של "הבית הישראלי", אלא דיסטופיה מחרידה. המהלך הצורני של מורג אינו מסתיים רק בספירה האסתטית; הוא נושא עימו מטענים אתיים רבי עוצמה. "הפסים, הם כאילו עוסקים בסדר אך למעשה עושים בלגן נוראי לעין המתבונן. הם מכניסים עקרון של ארגון ומיד משבשים אותו".
סביב החלל הפנימי, על קירות הגלריה מוצגת הסדרה "עוצרת את הנשימה" הכוללת עשרה ציורי ארכיטקטורה ביתית (דלתות ומעברים) תולים מהתקרה לרצפה, המבוססים על צילומי לילה ועשויים בגיר שומני על בד שחור כבד. קנה המידה של העבודות כמו מכיל את הצופה, משאיר אותו בציפייה דרוכה ומעלה בהכרח את השאלה: מה נוכח שם, מעבר לדלת הפתוחה? התערוכה חושפת אותנו לצליל השקט. בחלל התערוכה נשמע סאונד המלכד את המיצב כולו.
הסריקה הציורית שלי את הבית באמצעות החפצים הזכירה את סרטו של אלן רנה (Alain Renais), "אשתקד במרינבד", 1961. צפייה מחודשת בסרט הציפה את תחושת האלביתיות שבו. תחושה שעולה מן התזוזות בזמן-מרחב, מהטקסט, מהאינטונציה שלו ומתנועת המצלמה המרחפת בפרוזדורים ארוכים וסורקת את החלל והרהיטים פריים אחרי פריים, מהפערים בין הטקסט המוקרא והדימוי הוויזואלי ומהחזרתיות.
השקט גרוע ממוות והלחישות גרועות מן השקט. הקירות היו שם תמיד וגם השקט [...] לא דוברו מילים כדי לא לעורר רגשות. היו סימנים בכל מקום [...] את הקול של אשתקד אני שומע.
בחלקים אחרים בו המספר מתאר את מקום ההתרחשות בסרט על פרטיו, שיניתי את הטקסט והתאמתי אותו למציאות אחרת, מציאות אינטימית ביתית שלי, אך עם זאת שמרתי על הנימה המוסיקלית, על שיבושי הזמן, החזרתיות והקצב המונוטוני המיוחד והמהפנט של הטקסט המילולי המקורי. עניין אותי היחס בין הדימוי הוויזואלי לבין הטקסט והסאונד. קטיעה פתאומית ברצף התיאור (אך לא ברצף ההקראה המונוטוני), יוצרת שבירה בזמן ובהתרחשות; סדק הנפער בסיפור גורם לתחושה לא נוחה. התיאור והטקסט חוזרים על עצמם, הפעולה מתוארת שוב ושוב כאילו אינה יכולה להסתיים. הזמן משתבש: הווה ועבר מתנגשים ומתחלפים זה בזה ואז מתברר שלא המאזין הוא הנמען אלא מישהו אחר: נוכחות נעדרת.
 מלי דה-קאלו, "תולדות השקט", דבורה מורג (קטלוג תערוכה), בית האמנים תל- אביב, אפריל 2010, עמ' 5-3.
ילידת ישראל, חיה ויוצרת בתל-אביב. בת לניצולי שואה, אמא לעדי והדר. בעלת תוארM.SC בביולוגיה ותעודת הוראה מאוניברסיטת בן גוריון. למדה אמנות במכון לאמנות בת-ים; רישום סיני במכחול וגילוף עץ בסיאול, קוריאה; ולמדה במדרשה למורים לאמנות, רמת השרון. מלמדת פיסול בסמינר הקיבוצים, הפקולטה לאמנות, תל אביב. קיימה תערוכות יחיד רבות וכן השתתפה בתערוכות קבוצתיות רבות בארץ ובחו"ל.