כשיואב (שם בדוי) היה ילד הוא נתפס בעיני הסביבה כמופנם וביישן. בגן הוא כמעט לא הוציא מילה מהפה. הביישנות שלו נתפסה כתכונה טובה, המעידה על כך שהוא ילד טוב, מרצה, שלא נוהג לריב. תמיד קיבל שבחים על כך שהוא ילד ממושמע. עולמו הפנימי היה דווקא עשיר ויואב יכל להעביר שעות כשהוא מפליג בדמיונו למקומות אחרים.
מאוחר יותר, בבית הספר לא אהב להשתתף בשיעורים. כשהמורים.ות היו לעיתים מבקשים.ות ממנו בכל זאת לענות, רק אז היה מדבר. בד״כ היה מבקש שלא לענות או אמר שהוא לא יודע מה התשובה. משום שנתפס כילד שלא עושה בעיות, נהגו להושיב אותו ליד תלמידים שנוטים להציק לאחרים כדי שישפיע עליהם לטובה והוא כמובן לא היה מתנגד, למרות ששנא את זה והסבל שלו היה גדול מאד.
בבית לעומת זאת, יואב התנהג כרגיל, היה משחק עם אחיותיו ומדבר עם הוריו. אך כשהיו מפגשים עם המשפחה המורחבת, כבר היה נמנע מלדבר והשתדל להשאר צמוד להוריו כמה שניתן.
בגיל ההתבגרות זה הפך ליותר ויותר בלתי נסבל. הוא הרגיש שהוא לא מצליח להשתלב. מצד אחד הוא רצה שיאהבו אותו, להיות חלק מהחבר׳ה, מצד שני הוא נמנע מכל מפגש חברתי ולא הגיע לטיולים הכיתתיים. הוא שנא להגיע לבית הספר והתחבא בהפסקות בכיתה. אמר לעצמו שהוא בכלל לא צריך חברים ושבנות זה לא בשבילו. כשבכל זאת היה נאלץ לדבר בשיעורים או לדבר בסיטואציות חברתיות, הוא היה מתחיל להסמיק ולהזיע, הדופק שלו היה עולה והוא לא היה מצליח לבטא את עצמו בבהירות. אחר כך היה מרגיש שהוא כישלון ושלעולם לא ירצו להיות בחברתו, או שבנות יתעניינו בו. מבחינתו הוא פשוט לא בנוי לעולם החיצוני.
הוא לא התגייס לצבא, הוא הרגיש שזה גדול עליו. כשסיים את בית הספר הוא שקע יותר ויותר בעצמו. הוא הסתגר רוב הזמן בבית ונמנע מיציאה מהבית אם לא היה מוכרח.
יואב הוא מקרה אינו יוצא דופן של חרדה חברתית, שקיבלה בהמשך גוון של אגרופוביה ודיכאון.
חרדה חברתית מתחילה לרוב בגיל הילדות והנערות ולעתים קרובות מבלבלים אותה עם ביישנות ומופנמות ואף לא מטפלים בה.
יואב נמנע מלדבר מגיל צעיר מאד כשלא היה חייב. הוא עשה רושם שהכל מקובל עליו ולכן גם במסגרות השונות התפספסו בקלות הצרכים שלו, אבל למעשה, הוא חווה את המפגשים החברתיים השונים כבלתי נסבלים. האינטראקציה בגן עם הילדים ועם הגננת, האינטראקציה בכיתה וכל סיטואציה חברתית שהיא. על אחת כמה וכמה כשהיה צריך לשבת ליד מי שמציק לו, רק מפני שהוא שקט ועשוי להשפיע לטובה על הילד השני. עבורו כל הצקה נחוויתה כנוראית וגרמה לו לחוש לא רצוי ו״לא מקובל״, מה שחיזק את התפיסה שלו כלפי עצמו שהוא כישלון. כל מפגש חברתי, יום הולדת ואפילו טיולים כיתתיים היו סיוט שמעורר לחץ, קשיי נשימה, הזעה וקושי לתפקד.
יואב ניסה להעלם, למרות שבתוך תוכו הוא רצה מאד להצליח להיות חלק, להשתלב, ושיהיו לו חברים. הפער, שנוצר בין המשאלה שלו להיות כמו כולם, לבין המשאלה להיעלם, הפך להיות כמעט בלתי ניתן לגישור והוביל להחזקה באמונות שאינן מצמיחות, של כישלון, של אף אחד אף פעם לא יאהב אותי ולתחושות חוסר אונים ודיכאון.
מגיל קטן יואב הרגיש כל כך הרבה דברים ולא שיתף, הרבה פעמים איש לא ידע על החוויות הפנימיות שלו עד גיל מאוחר, מכיוון שהחרדה הקשתה עליו לדבר ולשתף. אם היה יכול לדבר על זה כבר מגיל קטן הוא היה מבקש סביבה עוטפת יותר, מצומצמת ומשפחתית, אבל המציאות מורכבת יותר. במקרים כאלו, לטיפול יש מקום חשוב מאד ביצירת כלים אצל הילד להסתגלות טובה יותר למציאות. לכן חשובה ביותר תשומת הלב לסימנים. התעלמות לא תאפשר לילד את הטיפול הראוי. הוא יגדל עם חרדה חברתית שתתעצם, הפגיעה הנפשית תגדל ויתלוו אליה אמונות עצמיות שליליות שיהיה קשה יותר לשנות.
מקרה כזה של חרדה חברתית שמגיע לטיפול נכון, כמובן בליווי ההורים, יכול להיפתר מהר יותר. מקרה שלא טופל עשוי להגיע לקליניקה בגילאים מאוחרים יותר כשההשלכות של החרדה גדולות יותר ומתלוות אליהן גם פגיעה בדימוי העצמי ובביטחון העצמי ולעתים גם דיכאון, אגרופוביה ובמקרים קיצוניים גם התנהגות אובדנית. טיפול בכל שלב יכול לסייע בפתירת הבעיה.
אחד הטיפולים המומלצים הנו טיפול המכיל אלמנטים קוגניטיביים התנהגותיים (במיוחד בגיל צעיר). בגילאים מאוחרים יותר מומלץ שיהיה משולב בטיפול דינאמי, על אחת כמה וכמה כאשר מדובר באנשים המתמודדים כבר שנים רבות עם חרדה זו ואז ההשלכות שלה רחבות וטיפול ממוקד לא בהכרח יספיק.
חשוב להבין כי בעזרת טיפול נכון, יכול להתחולל שינוי של ממש במידת החרדה ולשפר משמעותית את איכות החיים של המטופל/ת.