חוקרי הימים שירצו לסמן את הנקודה שבה פשתה השחיתות הציבורית והגיעה לממדים המסכנים את המדינה - מעורבותם של חברי מרכז הליכוד בפרשת השוחד והמרמה ברשות המסים היא האחרונה ברשימה - יצטרכו לשוב ולעיין בערך "מרכז הליכוד". ליתר דיוק, לתהליך ההרסני שהביא לצמיחתו של גוף פוליטי בן כ-100 חברים בסוף שנות ה-70 לגוף שבו יותר מ-3,000 איש בסוף שנות ה-90.
במקרה של הליכוד, זה לא היה גידול טבעי. ככל שהתקבעה בשלטון נהפכה המפלגה לאבן שואבת למאות ואלפים שחיפשו הזדמנות להיטיב עם עצמם ועם מצבם. התופעה הזאת, שבה תנועה אידיאולוגית משנה את ייעודה ונהפכת לסופרמרקט של כיבודים וסטטוס, הגיעה לשיאה בסוף שנות ה-90. כדי לוודא שאריאל שרון יביס את בנימין נתניהו בבחירות הפנימיות פעלו אנשי שרון לנפח את מרכז הליכוד לממדים מפלצתיים.
צורף כל מי שרק אפשר - אם באמצעות כסף, חברות, שכנוע, בטובה אישית או בטובת הנאה. כל מצטרף קיבל תמורה על כל חבר או חבר משפחה שפקד למפלגה. גויסו גורמים מפוקפקים ועברייניים, שיצאו למבצע של איסוף מתפקדים.
הכל ראו וידעו, ואיש לא אמר מלה. במאבק על מנהיגות הליכוד נשכחו כללי האתיקה, נשכח היושר האישי, נשכחו נורמות של מוסר ומוסריות. המפלגה היתה ללשכת תעסוקה. אלפי החברים גויסו למפלגה כדי, כביכול, להכריע בין מנהיגים ולהכריע בין תפישות עולם - ביחס להתנחלויות, לרמת הגולן, לירושלים ולשלום עם המדינות השכנות. אלא שעד מהרה קם הגולם על יוצרו, וקבלני הקולות שהופעלו כדי לגייס תמיכה עברו שרים וחברי כנסת, השתלטו על מיטיביהם והחלו מנהלים את המדינה. לא היה להם כל עניין בדיונים אידיאולוגיים וגם לא היה חשוב להם מה יקרה לשטחים או אפילו לירושלים.
מצדי שיחזירו הכל - כל ההתנחלויות, כל המאחזים, כל השטחים - אמר אחד מראשי המרכז בכינוס שהתקיים לקראת הצבעה גורלית על ההתנתקות. יותר מ-100 חברי מרכז שסרו למרותו המתינו לפקודתו על אופן הצבעתם. הוא מצדו התנה את תמיכתו בהצעת מחנה שרון בהבטחה ל"סגירת עניין" של עשרות חברי מרכז ובני משפחה ברשות הדואר, בחברת בזק ובכמה חברות ממשלתיות.
כך מפלגת השלטון מצאה את עצמה חצויה בין האינטרס הכללי לזה האישי. בעוד מעטים מהחברים, במיוחד הוותיקים, פעלו כדי לקדם את חזונה של התנועה, עסקו האלפים ביישום חזון אחר - ממשי יותר, מכניס יותר, מתגמל יותר ומושחת יותר. קבלני הקולות וראשי הקבוצות לא התעניינו בדיונים האידיאולוגיים שהתנהלו באולם הכינוסים. הם התמקחו בחוץ עם שרים וחברי כנסת ובעלי עמדה על תפקיד, ג'וב, לשכה, עזרה לאח ולאחות, ג'וב לקרוב משפחה ולחבר.
זו, בין היתר, הסיבה לכך, שברוב ההצבעות המדיניות שהתקיימו במרכז גברו תמיד ההצעות הקיצוניות. כי רק הקיצונים נשארו באולם כדי להצביע. האחרים, בעיקר "הליכודניקים השרופים", היו עסוקים בחלוקת טובות והטבות.
הריקבון פשה בכל חלקי מפלגת השלטון, והזיהום התפשט לחברה הישראלית כולה, שנעשתה לאחת המושחתות ביותר בעולם המערבי. חברי המרכז איבדו את הבושה ולתיאבונם לא היה גבול. על כל תמיכה בחבר כנסת או בשר דרשו תמורה. אחרי בחירות 2003 הם הפכו את הכנסת לזירה נוספת של טובות וטובות הנאה. בימי הפעילות נהרו מאות חברי מרכז למשכן הכנסת וכבשו את מבואותיו. גם לכאן הם באו כדי לקדם את האינטרסים האישיים והמשפחתיים שלהם.
הציבור הישראלי למד לקח מר מהשחיתות והסיאוב שחברי מרכז הליכוד הביאו על המדינה. בשנים האחרונות לא היה כמעט מקרה של שחיתות שלטונית שלא דבק בה ריח מפלגתי. אין ספק, שלמחזות העגומים שנראו בכינוסי מרכז הליכוד היתה השפעה רבה על התבקעות המפלגה והתרסקותה בבחירות האחרונות.
הסקרים האחרונים מראים, שבנימין נתניהו חוזר לעצמו ושב לפופולריות הטבעית שלו. אם הוא רוצה להיחשב לגורם פוליטי לגיטימי בעיני הציבור הרחב, עליו להדביר לתמיד את נורמות העבריינות שהרסו את תנועתו והשחיתו את המידות של המינהל הציבורי במדינה. אם חפץ חיים פוליטיים הוא, עליו להקטין מאוד את המרכז ולצמצם עד למינימום את התלות בו. הליכוד אולי יתרפא, אבל למדינה יידרשו שנים עד שתתרפא ממה שמרכז הליכוד עולל לה.