מטהר שבטים  - שבטו של לוי מטהר תחילה, שנאמר (מלאכי ג ג) וישב מצרף ומטהר כסף וטיהר את בני לוי וזיקק אותם כזהב וככסף והיו לה' מגישי מנחה בצדקה.
אמר רבי יהושע בן לוי: כסף מטהר ממזרים , שנאמר וישב מצרף ומטהר כסף ;  מאי 'מגישי מנחה בצדקה'? אמר רבי יצחק: צדקה עשה הקב"ה עם ישראל שמשפחה שנטמעה נטמעה .
גופא אמר רב יהודה אמר שמואל: כל ארצות עיסה לארץ ישראל, וארץ ישראל עיסה לבבל:  בימי רבי בקשו לעשות בבל עיסה לארץ ישראל  אמר להן: קוצים אתם משימים לי בין עיני ? רצונכם - יטפל עמכם רבי חנינא בר חמא ; נטפל עמהם רבי חנינא בר חמא, אמר להם: כך מקובלני מרבי ישמעאל ברבי יוסי שאמר משום אביו: כל ארצות עיסה לארץ ישראל וארץ ישראל עיסה לבבל. בימי רבי פנחס בקשו לעשות בבל עיסה לארץ ישראל; אמר להם לעבדיו: כשאני אומר שני דברים בבית המדרש - טלוני בעריסה ורוצו . כי עייל, אמר להם: 'אין שחיטה לעוף מן התורה' . אדיתבי וקמעייני בה - אמר להו 'כל ארצות עיסה לארץ ישראל וארץ ישראל עיסה לבבל' נטלוהו בעריסה ורצו. רצו אחריו ולא הגיעוהו; ישבו ובדקו  עד שהגיעו לסכנה , ופירשו. אמר רבי יוחנן: היכלא ! בידינו היא  אבל מה אעשה שהרי גדולי הדור נטמעו בה. סבר לה כרבי יצחק, דאמר רבי יצחק: משפחה שנטמעה נטמעה.
אמר אביי: אף אנן נמי תנינא : משפחת בית הצריפה  היתה בעבר הירדן, וריחקה  בן ציון  בזרוע; עוד אחרת היתה וקירבה בן ציון בזרוע. כגון אלו אליהו בא  לטמא ולטהר לרחק ולקרב ; כגון אלו דידעין , אבל משפחה שנטמעה  – נטמעה. תאנא: עוד  אחרת היתה , ולא רצו חכמים לגלותה, אבל חכמים מוסרים אותו לבניהם ולתלמידיהן פעם אחת בשבוע ואמרי לה פעמים בשבוע.
אמר רב נחמן בר יצחק: מסתברא כמאן דאמר פעם אחת בשבוע, כדתניא: הריני נזיר אם לא אגלה משפחות - יהיה נזיר ולא יגלה משפחות. אמר רבה בר בר חנה אמר רבי יוחנן: שם בן ארבע אותיות  - חכמים מוסרין אותו לתלמידיהן פעם אחת בשבוע, ואמרי לה פעמים בשבוע. אמר רב נחמן בר יצחק: מסתברא כמאן דאמר פעם אחת בשבוע, דכתיב (שמות ג טו: ויאמר עוד אלקים אל משה כה תאמר אל בני ישראל ה' אלקי אבתיכם אלקי אברהם אלקי יצחק ואלקי יעקב שלחני אליכם) זה שמי לעולם [וזה זכרי לדר דר] – 'לעלם'  כתיב.
רבא סבר למידרשיה בפירקא. אמר ליה ההוא סבא: 'לעלם' כתיב.
רבי אבינא רמי: כתיב  זה שמי וכתיב  זה זכרי? אמר הקב"ה: לא כשאני נכתב אני נקרא: נכתב אני ביו"ד ה"י, ונקרא באל"ף דל"ת . תנו רבנן: 'בראשונה שם בן שתים עשרה אותיות היו מוסרין אותו לכל אדם ; משרבו הפריצים  היו מוסרים אותו לצנועים שבכהונה , והצנועים שבכהונה מבליעים אותו בנעימת אחיהם הכהנים .
כאן להשיאו אשה , כאן להוציא אשה מידו . אמר רב יוסף: כל שסיחתו בבבל  - משיאין לו אשה ; והאידנא דאיכא רמאי  – חיישינן.
זעירי הוה קא מישתמיט מיניה דרבי יוחנן דהוה אמר ליה: "נסיב ברתי" ; יומא חד הוו קאזלי באורחא, מטו לעורקמא דמיא, ארכביה לרבי יוחנן אכתפיה וקא מעבר ליה; אמר ליה: "אורייתן כשרה, בנתין לא כשרן ? מאי דעתיך ? אילימא מדתנן עשרה יוחסין עלו מבבל ? [במשנה כתוב גם] כהני לויי [וישראלים]’ - אטו כהני לויי וישראלי כולהו סליקו? כי היכי דאישתיור מהני [כהנים ולויים וישראלים] אישתיור נמי מהני [הפסולים]!". אישתמיטתיה [לרבי יוחנן] הא דאמר רבי אלעזר 'לא עלה עזרא מבבל עד שעשאה כסולת נקייה ועלה'. עולא איקלע לפומבדיתא לבי רב יהודה, חזייה לרב יצחק בריה דרב יהודה דגדל ולא נסיב; אמר ליה: מאי טעמא לא קא מנסיב ליה מר איתתא לבריה? אמר ליה: מי ידענא מהיכא אנסיב ? אמר ליה: אטו אנן מי ידעינן מהיכא קאתינן? דילמא מהנך דכתיב (איכה ה יא) נשים בציון ענו בתולות בערי יהודה? וכי תימא עובד כוכבים ועבד הבא על בת ישראל הולד כשר - ודילמא מהנך דכתיב בהו (עמוס ו ד) השוכבים על מטות שן וסרוחים על ערסותם [ואכלים כרים מצאן ועגלים מתוך מרבק], ואמר רבי יוסי ברבי חנינא: אלו בני אדם המשתינים מים בפני מטותיהם ערומים, ומגדף בה רבי אבהו: אי הכי היינו דכתיב (עמוס ו ז) לכן עתה יגלו בראש גולים [וסר מִרְזַח סרוחים] משום דמשתינים מים בפני מטותיהם ערומים - 'יגלו בראש גולים'? אלא אמר רבי אבהו: אלו בני אדם שאוכלין ושותין זה עם זה, ומדביקין מטותיהם זו בזו, ומחליפין נשותיהם זה לזה, ומסריחים ערסותם בשכבת זרע שאינה שלהם? אמר ליה: היכי נעביד? אמר ליה: זיל בתר שתיקותא  כי האי דבדקי בני מערבא: כי מינצו בי תרי בהדי הדדי - חזו הי מנייהו דקדים ושתיק אמרי 'האי מיוחס טפי' . אמר רב: שתיקותיה דבבל - היינו יחוסא . איני! והא איקלע רב לבי בר שפי חלא  [לבי שיחלא] ובדק בהו. מאי לאו – ביחסותא?! לא בשתיקותא: הכי קאמר להו: בדוקו אי שתקי אי לא שתקי.
אמר רב יהודה אמר רב: אם ראית שני בני אדם שמתגרים זה בזה שמץ פסול יש באחד מהן ואין מניחין אותו  לידבק אחד בחבירו . אמר רבי יהושע בן לוי: אם ראית שתי משפחות המתגרות זו בזו - שמץ פסול יש באחת מהן, ואין מניחין אותה לידבק בחברתה.
אמר רב פפא סבא משמיה דרב: בבל – בריאה , מישון – מיתה , מדי – חולה , עילם – גוססת ; ומה בין חולין לגוססין? רוב חולין לחיים, רוב גוססים למיתה.
עד היכן היא בבל ? ? רב אמר: עד נהר עזק; ושמואל אמר: עד נהר יואני.
לעיל בדיגלת  עד היכא ? רב אמר: עד בגדא ואוונא , ושמואל אמר: עד מושכני . - ולא מושכני בכלל? והאמר רבי חייא בר אבא אמר שמואל: מושכני הרי היא כגולה  ליוחסין? אלא עד מושכני - ומושכני בכלל.
לתחתית בדיגלת  עד היכא ? אמר רב שמואל: עד אפמייא תתאה . תרתי אפמייא הויין  חדא עיליתא  וחדא תתייתא  חדא כשירה  וחדא פסולה , ובין חדא לחדא פרסה, וקא קפדי אהדדי, ואפילו נורא לא מושלי אהדדי . וסימניך דפסולתא : הא דמישתעיא מֵישָנִית .
לעיל בפרת  עד היכא ? רב אמר: עד אקרא דתולבקני, ושמואל אמר: עד גישרא דבי פרת ; ורבי יוחנן אמר: עד מעברת דגיזמא. לייט אביי ואיתימא רב יוסף אדרב . אדרב לייט, אדשמואל לא לייט ? אלא: לייט אדרב, וכל שכן אדשמואל. ואיבעית אימא: לעולם אדרב לייט, אדשמואל לא לייט ,  וגישרא דבי פרת  לתתאיה הוה קאי .
^ 'עיסה': כעיסה שהיא מעורבת; ובשם ר' משה מרומא"ט שמעתי: עיסה: כפסולת ענבים שנסחט משקה שלהם.
אוחזר מתוך "https://he.wikisource.org/w/index.php?title=ביאור:בבלי_קידושין_דף_עא&oldid=684415"