בכתב היד היפה ביותר שאני מכירה כתב אבא הקדשה לילדתו הקטנה בת ה-8 על הספר "הילדה שנשארה לבדה": "מתנה לציפי ליום הולדתך ה-8 עד מאה ועשרים". בחנוכה תשס"ח, חורף 2008, יצא לאור הספר "בואי הרוח" מאת חיים סבתו, והנה אני מעלעלת בו ומבינה שכבר קראתי את הסיפור הזה פעם, כשהייתי בת שמונה, אבל עד היום לא ידעתי. ב"בואי הרוח" מביא הסופר חיים סבתו את סיפורו של אבי ז"ל, ישראל משה פרקש, אשר מסכת חייו ריתקה אותו וחדרה ללִבו כאשר הכירו בשכונת קריית יובל בירושלים, "בית מזמיל" של שנות השישים.
אבא כינה את ילדותו "ילדות שדודה", וכתב וסיפר לנו עליה מעט ורק בערוב ימיו, כאשר חלה. הוא נולד בהונגריה ב-1925 בכפר הוידובסרמין, שם עברו עליו שנות ילדותו הראשונות, ונפטר בירושלים בראש חודש שבט תשמ"א (1981) בן 56. ילדותו הייתה מלאת מכאוב. אביו נפטר בהיותו בן שש ואמו החולה נותרה עם ארבעה יתומים שלא יכלה לפרנס. כמה דמעות נשפכו כאשר מכרה את חפצי הבית הדלים ובעיקר כאשר נאלצה למכור את הש"ס. אולם כל אלו לא הועילו ואבי, ילד קטן ורגיש הכרוך אחרי אמו, תאב דעת ותלמיד מצטיין בישיבה הקטנה, נשלח לעבוד בכפר סמוך כשוליה אצל אופה אכזר. עם השנים הפך אבא, "פרקש" כפי שהוא מכונה בספרו של סבתו, לאישיות יוצאת דופן; איש ציבור, איש משפחה ואיש מעשה. סבתו מתאר את סיפורו הבלתי אפשרי של אבא תוך שהוא מתאר בסלחנות כובשת גם חלקים מילדותו שלו ומראה כי בתוך ילדות באשר היא נובטים ניצנים לחיים מלאי אושר. כל אלו יוצרים סיפור נוגע ללב על חייהם של בני אדם. ילדים שנשארו לבדם.
בקריאה מחודשת של "הילדה שנשארה לבדה", למעלה מארבעים שנה אחרי, אני מבינה שאבא כבר סיפר לי, בדרכו העדינה, המיוחדת, האוהבת והמגִנה את הסיפור שלו, תוך שהוא מבטיח שילדתו, הצברית הקטנה, המוגנת כל כך, יכולה לעמוד בכך שהרי זה רק סיפור. כמו סבתו ב"בואי הרוח" הוא דואג לספר סיפור שסופו טוב. איך לא הבנתי את זה עד עכשיו? אולי, כמו שכותב סבתו, יש דברים הצריכים להתברר מעצמם.
ספר הילדים "הילדה שנשארה לבדה" מתאר ילדה בת שש הנשארת לבדה בדירת גג מעופשת בפאריס, לאחר שאִמה הטובה והמיוחדת, אלמנה ענייה מרודה, נוסעת רק ליומיים לברטן לבדוק הצעת עבודה שמצאה בעיתון. האם נסעה רק ליומיים, אבל לא חזרה. הסיבה מתבהרת רק בסוף הספר.
הדלת נסגרה, אבל משני צידי הדלת הסגורה מתרחשת עלילה קורעת לב. וכמו מוטיב החוזר בסיפורי עגנון, הדלת סגורה וכל הזמן מחפשים את המפתח, המפתח לפתרון.
בשיחה אקראית עם פיירו, בן השכנים, מתחוור לילדה להפתעתה כי נותרה לבדה בעולם. קליר בת השש, היתומה מאב, נותרת ללא נפש חיה הדואגת לה. גברת ורנה, מסתבר, נסעה לאחר שיצאה מביתה בסערת נפש באותו בוקר גורלי לסעוד את אמה החולה וכנראה שכחה את הילדה שהושארה למשמרתה. הילדה, מלאת חן וקסם, יוצאת לטיול בפאריס בלווית הילד פיירו המתגלה כחבר נאמן, מחונך ואמיץ, למרות ביתו קשה היום.
כבר בפרק הראשון אנחנו מתוודעים לילדה בעלת כוחות נפש בלתי מצויים. עצמאית, נחושה, רבת תושייה, אמיצה ואופטימית. במקום להיכנע לדאגות ולעצב, היא יוצאת לבדה לגלות עולם חדש ברחובות פאריס שלא הייתה בהם מעולם. העולם החדש כולל שוק ציפורים ססגוניות, שוק פרחים מרהיב ביופיו ושני בני אדם טובי לב: סוחר הציפורים הזקן ודודתו השופעת אירמה, מוכרת הפרחים, המהווים לילדה משענת ונחמה לאורך כל הסיפור.
הילדה שאמה יצאה ליומיים שלושה לחפש עבודה, בימים שבהם אין פקס, טלפון או דוא"ל, מחכה בקוצר רוח לאם האהובה. יום ועוד יום ואמא איננה חוזרת. לא מגיע ממנה כל מידע.
ובינתיים, כאילו לא די בכך שעל כתפיה הקטנות מונחים דאגות פרנסה, אחזקת בית וגעגועים לאם שלא שבה, זוממות השכנות הרעות ובראשן שוערת הבניין המפלצתית להוציא את האומללה הקטנה מביתה הדל ולמסור אותה למוסד לילדים עזובים.
היא מואשמת על לא עוול בכפה בכך שגנבה את ארנקה של השוערת, ובאמתלת חיפוש הגנֵבה צועדות השכנות לחדרה הדל ומחללות את חפציה היקרים של האם האהובה, מודדות את בגדיה וקוראות ללא בושה את מכתביה. הילדה עומדת בצד, מזועזעת וחסרת אונים, ומביטה בהן כשגרונה נחנק מדמעות. הן לא רק שאינן שועות אליה, אלא מאיימות בהוצאתה מהבית בהנחה שוודאי לא יהיה בידה לפרוע במועד את שכר הדירה.
עיקר דאגתה של הילדה מופנה לאורך כל הספר לאמה. הן איזידור, סוחר הציפורים, כבר פרש עליה את חסותו ומוכן לקבלה בביתו החם, אך מה יהא על אמא אם תילקח מהן עליית הגג העלובה? לאן תלך כשתחזור, אם תחזור? גם כאשר יוצאת הילדה לעבודתה בחנות הציפורים או לטיול בכפר היא דואגת – ומה אם אמא תחזור בדיוק כשלא תהיה?
אני יכולה רק לדמיין את אבא בחנות הספרים בקריית יובל, עומד ומעלעל בספר וקורא על ילדה בת שש שאך איבדה את אביה, ילדה שחיה חיי עוני ודלות עם אם אהובה, ובין דף לדף קורא את מסכת חייו: ילד בן שש המתמודד עם מוות נורא של אבא. ילד בן שש הנותר עם אם חולה, אלמנה וענייה מרודה. נער צעיר הנשלח בעל כורחו הרחק מעירו, מביתו, מאהוביו, המואשם בגנֵבה כי חסרו לו כמה פילרים בסופו של יום עבודה. אדם המתגעגע כל ימיו לאם אהובה וממאן להתנחם. הילד שנשאר לבדו.
גם מראם החיצוני דומה. קליר הִנה "ילדה רזה לבושה שמלה בלה". ואבא – "ילד נמוך וכחוש הייתי". אמא של קליר "יוצאת לדרך בלב שקט" לאחר שהפקידה את ביתה בידי הגברת ורנה, וגם אמו של אבא, פייגלה, הפקידה את בנה אהובה בידי זרים ולא עלה בדעתה שימעלו בתפקידם.
לקליר בת השש קוד מוסרי גבוה: "הנה אני כבר מתחילה להשתעמם. כמה רע הדבר! כלום רשאי אדם להשתעמם שעה שהוא רשאי לעשות כל מה שעולה בדעתו?". לילד משה המגיע לבית האופה אמנם אין פנאי להשתעמם, אך כלום יכול אדם בלא דף גמרא ביום? וכמו גיבור סיפורו של צ'כוב, "מועקה", במר לִבו הוא הולך אל האורווה ושם מוצא לו רגעי מנוח לנפשו וזמן מה לדף הגמרא.
ואולי למקרא כוונת השכנות להוציא את הילדה מהבית נזכר אבא בכאבו על שדודותיו הטובות הציעו וזירזו את הוצאת הילד משה מביתו, מהישיבה, מכל אשר אהב. ארבעים שנה אחרי הוא עדיין כואב את ההוצאה הזו מביתו, ותמה למה.
והאכזריות הנוראה של האופה ומשפחתו לשוליה, כמה דומה היא לאכזריות של השוערת האיומה. זו מתוארת כ"בעלת שתי עיניים הדומות לכפתורים שחורים… הבעה זועפת, קול קשה". והאופה הזקן: "בעל שתי עיניים חדות, מביעות זעף ואכזריות".
הרעב, העוני והמחסור מתוארים בשני הסיפורים. ב"בואי הרוח" מתואר: "גם מעט הממון שהשיגה אמא אזל. לא נותרה פרוסת לחם לאחותי הקטנה קלרה. קלרה הלכה לבית הספר אפילו בלי לשתות תה… רק אישה אחת ידעה, היא הגניבה מדי פעם לפיה של אחותי כוס חלב וחצי פרוסת לחם". קליר, כמו קלרה. האם חשב אבא על קלרי אחותו הקטנה כשקרא על אודות קליר, הילדה שנשארה לבדה בפאריס?
קליר נותרה ובידה 150 פרנק האמורים להספיק לה לשלושה ימים. היא קונה "ביצה, חתיכת גבינה קטנה וזולה, כמה אפרסקים וחצי טבעת לחם". לאחר יומיים הבחינה כי לא נשאר לה לחם לארוחת הבוקר וכי המצרכים אוזלים. כך החליטה כי "הבוקר תוותר על ארוחת הבוקר". קליר צועדת כבכל יום אל חנותו של סוחר הציפורים שאצלו היא מבלה את זמנה מאז שאמא נסעה, מנקה בשקט את הכלובים, מסייעת לו במכירת הציפורים, מפטפטת עימו ומשיחה שוב על אמא שלא שבה עדיין. ולפתע, כשעולה באפה ריח תבשיליו המהבילים, היא נופלת מעולפת.
– "מאמש? הלא את סכלה פעוטה שלי! מדוע לא אכלת?"
– "משום", ענתה קליר בפשטות, "שאין לי עוד מזונות וכמעט שאין לי כסף. נשארו לי רק שישים ושמונה פרנק ושמרתי אותם לקנות לי משהו לארוחת צהרים".
קליר החרוצה מסייעת בידו של סוחר הציפורים, מנקה את השולחנות ורוחצת את הכלים. אין היא רוצה להיות אוכלת לחם חסד, ממש כמו אבא, הילד שרול מוישה מ"בואי הרוח", שאינו מוכן להיות אוכל לחם חסד ועובד לפרנסתו בשליחויות לאחר הלימודים.
בשני הסיפורים יש למוסיקה מקום כמשיבת נפש. בביתו של סוחר הציפורים יש אוסף תיבות נגינה המשיבות את נפשם של הילדים, קליר ופיירו, ואת נפשו של איזידור, הסוחר הזקן. אבא, הנער המתבגר, שומע, קולט ונוצר בלִבו את זמירות השבת ואת ניגוני התפילה והחזנות משולחן השבת של מיטיביו.
חיק הטבע מתואר בשני הסיפורים כמקור נוחם ורוגע; חיק הטבע אולי כתחליף לחיק האם. מה נוגע ללב התיאור האנושי של כוורת הדבורים ובה מלכה, אם אהובה, ב"בואי הרוח". וקליר מתוארת "עמוסה כדבורה שרדתה צוף". השקט והשלווה של הטבע בולטים לעומת הרעש מחריש האוזניים של בני האדם. בשניהם מכונה הנוף "גן עדן".
בניגוד לעוולות ולרוע בעולם האנושי, מתוארים הפסטורליה של שוק הציפורים והפרחים בפאריס ובית ילדותו האהוב של איזידור הטוב בכפר, שאליו הוא לוקח באחד הימים את הילדה ואת חברה: "הם עברו על פני אזור כפרי פורה ובו משקים גדולים, עצי תפוח, גנים מלאי ורדים… פרות באחו הרועות בנחת". וביד אמן מתואר נוף כפר ילדותו של אבא: "מרחוק הצביע דג'ו על הפרדס והעצים. נדמה היה לי שלא היה עץ פרי בעולם שלא היה בו. כל סוגי התפוחים, אגסים, דובדבנים, שזיפים, ואפילו אגוזים. לא לחינם קראו גויי הסביבה למקום הזה גן העדן של פטמן".
שני הילדים ניחנו באופטימיות בלתי נדלית: קליר הממשיכה להאמין שאמא תחזור למרות שהמבוגרים בסביבה מתחילים לפקפק באפשרות זו, ואבא מוצא את הטוב בימיו אצל האופה האכזר: "הימים שהייתי בתוך הכפר שלנו היו טובים בזכות היהודים בעלי הלבבות החמים… ואילו הימים שבהם יצאתי לכפרים השכנים היו טובים בזכות הדרך, השביל מוקף עצי שיטה, ערמון ולילך פורחים…".
"אוֹי פֵייגֶעלֶע, וֶוען דּוּ קוּמְסְט צוּ מַיְין פֶענְסְטֶער – קְלַאפּ נִישְׁט מֶער. אִיךְ וֵין דִיךְ הָאבְּ דֶערְמָאנֶען, אִיךְ הָאבְּ דָּאס לִידְל נִישְׁט פַארְשְׁטַאנֶען, וַייל אִיךְ בִּין גֶעוֵויְיזְן אַזוֹי יוּנְג" (אוי ציפור קטנה, כשאת באה לחלוני אל תדפקי יותר. אני בוכה כשאני נזכר, לא יכולתי להבין אז את ניגונך, כי הייתי כה צעיר).
שני הילדים בספרים כמעט כורעים תחת נטל האהבה והדאגה לאם האהובה. הם מחליטים שלא להעיק עליה בסיפורים על אודות צרותיהם ולספר לה רק סיפורים יפים, נעימים ואולי מצחיקים.
הם לא יספרו לה אך בלִבם הם קוראים: "או אמא יקרה! לו ידעת… לו אך ידעת". "או אמא יקרה", קוראת קליר האומללה לאחר הפרעות של השכנות בחדרן הדל. "לו ידעת מה עוללו לבִתך הקטנה! אמא! מדוע אינך חוזרת? מדוע?". וב"בואי הרוח" – "אילו ידעה אמא מה עובר עלי הייתה עפה אלי כציפור לגונן עלי בכנפיה…".
מטפחתה של האם מחוללת על ידי השכנות הרעות המחטטות באלימות בחפציה: "מטפחת המשי היפה היחידה שהיתה לאִמה". ב"בואי הרוח" המטפחת הנה מתנת בר המצווה היחידה שקיבל אבא מאמו ובה ביטאה את אהבתה לבנה.
השיא בשני הסיפורים, נקודת ממשק כמעט זהה, הוא סיפור המכתב שאיחר להגיע ליעדו. ביום חמישי חוזר הילד משה למאפייה בביהרנג'בוים אחר הצהרים. אחרי 14 שעות עבודה רצופות ללא מנוח ולאחר מסירה מתישה של הדו"ח הכספי, הוא נשלח לשאוב מים מהבאר ולבצע עוד מספר עבודות פרך בעבור האופה קשה הלב, כל זאת כאשר מברק יקר מכול שוכב אצל האופה: "ישראל מוישלה, בוא הביתה מיד, אמא חולה מאוד והיא רוצה לראות אותך. אווה". המברק נמסר לו רק אחרי כלות כוחותיו, לאחר שסיים את כל העבודות, כאשר כבר אין כל דרך להגיע לאמא ולמלא בכך את בקשתה האחרונה. זהו עוול נורא שהוא לא יוכל לשכוח כל ימיו. איחור גורלי שמנע ממנו לראות בפעם האחרונה את אמו והותיר אותו לכל שארית חייו עם תחושת החמצה איומה, עם המחשבה שאילו היה לידה אולי היה יכול להצילה.
ואבא המחפש מתנה לילדתו, בכורתו בת השמונה, קורא ב"הילדה שנשארה לבדה" איך עוברים על קליר בת השש ימים קשים בהמתנה חסרת ודאות לאם האהובה, והכול כה דומה. והנה גם כאן, מכתב שכה איחר להגיע ליעדו. גם שם שוכב לו מכתב בחדרה של השוערת האיומה, מכתב המודיע לילדה האומללה כי אִמה נפצעה בתאונת דרכים אך היא חיה. חלשה ופצועה היא ממתינה עד בוש לבִתה האהובה בבית חולים סמוך. שמונה ימים המתין מכתב זה אצל השוערת האיומה. שמונה ימים שבהם עוד לילה חולף, ועוד דמעות מרטיבות את הכר בעליית הגג, שמונה ימים שבהם הילדה אינה יודעת את נפשה מצער ומדאגה.
– "אה, לזה התכוונת? בחיי, הסחתי דעתי ממכתב זה".
– "זה מעשה רציני לשכוח מכתב דחוף, מכתב המודיע לילדה הזאת על התאונה שקרתה לאמה".
– "אך לא תדרשי ממני לשער כי לדואר של ילדונת יש חשיבות גדולה כל כך, הרי לא תדרשי ממני שאעלה לקומה החמישית בשביל ילדה"!
"לאחר שאמא נמצאה וניצלה אין אנו צריכים לשוב אל פרשת המכתב". ובהחליקה את ידה בתוך ידה של האחות הרחמניה משכה אותה אל החצר ואילו השוערת הזדרזה להסתגר בתאה.
– "את ילדה טובת לב", אמרה האחות.
וכך סיפר לי אבא את סיפורו בהיותי בת שמונה. אהבתי את הספר הזה יותר מכל ספריי ועד צאתו לאור של הספר "בואי הרוח" לא ידעתי למה. אבא סיפר על האדם הזקוק לעוצמות נפש בכל גיל, על הצורך לחפש מוצא, לראות את הטוב, את הטבע, את הדרך היפה ואת האנשים הטובים. לשים לב לרגעים נדירים של יופי, אצילות ונדיבות, ולמחול ולסלוח. וגם על התקווה דיבר אבא. קליר לא הפסיקה לקוות ולהאמין שאמא תחזור. "דברי התקווה, דברי אליי עוד", כתב שנדור פטיפי, המשורר ההונגרי האהוב על אבא. כמו הסיפור שקנה לי אבא, סיפור שסופו טוב, שהרי אמא חזרה, סבתו מביא לנו את הסיפור של אבא על תיקונו. כי יש תקווה לאחריתך.
אבא דיבר אלינו בספרים, בסיפורים ובשירים שלו ושל אחרים, וביניהם: "כל איש פורט על עוגבו את הניגון שבלבבו", המדבר על הישרדותו ועוצמתו של אמיץ הלב, והניגון "שימו לב אל הנשמה". וכאן עוד נקודת מפגש בין אבא לבין הרב והסופר סבתו. גם סבתו קורא לנו בכל ספריו: שימו לב אל הנשמה, וגם הוא פורט על עוגבו את הניגון שבלבבו.
ביד אמן נאמן הפך סבתו סיפור של יחיד לסיפור של כולם – של העולים ממצרים וממרוקו ושל העולים מהונגריה, של ילדי בית וגן ושל ילדי קריית יובל, של מלחמת יום הכיפורים ושל המלחמה האיומה באירופה. סיפורו הביא את הסיפור של אבא לאנשים רבים, לכאן, לעכשיו ולתמיד.
מעולה הוא הנייר אפילו מן המצבה, שאם היא גדולה ונאה גונבים אותה הגויים ומשימים אותה בבנייניהם ואם היא קטנה היא שוקעת באדמה. מה שאין כן נייר שאם מדפיסים ספר הריהו מתפשט בכל תפוצות ישראל ויש לו קיום לדורות.
ציפי הלמן היא בתו של משה פרקש, גיבור ספרו של הרב חיים סבתו "בואי הרוח"
לזכר אבא, ישראל משה פרקש, במלאת 30 שנים למותו. הדברים נאמרו בערב שנערך לכבוד הספר והסופר לקהל מוזמן. מעט מהציטוטים הובאו מתוך דברים של משה פרקש שלא נכללו ב"בואי הרוח"
פורסמה ב-15 בפברואר 2011, ב-גיליון תצווה תשע"א - 705 ותויגה ב-בואי הרוח (ספר), הילדה שנשארה לבדה (ספר), חיים סבתו. סמן בסימניה את קישור ישיר.	4 תגובות.
מטרה: למפגש עם תלמידי בית ספר הלומדים אודות ספרו של הרב חיים סבתו "בואי הרוח".
כותבת המאמר, גב' ציפי הלמן, היא כיום מנהלת האגף לביקורת פנים במשרד הבריאות. ניתן לפנות אליה בדוא"ל דרך הרשימה עליה באתר משרד הבריאות..
שלום ציפי היקרה, כבר כמה שנים שניסיתי להזכר בשם הספר או הסופר/ת, זכרתי את העלילה באופן כללי אבל גם יותר מכך. הספר הזה היה אהוב עליי במיוחד, וקראתי אותו כמה פעמים. תודה לך!