הכי קרוב אליך- אבא (צילום:todd ehlers-flickr.com) בסתר האונה השמאלית במוחנו ידענו שזה יגיע, כל הסימנים הצביעו על זה: הם התחילו להיעלב, נעשו פתאום מודעים לעצמם, התחילו לטפח את הלוק המטרוסקסואלי, להוריד שערות בלייזר, לגנוב לנו את קרם הלחות שהבאנו מהדיוטי, לדבר על רגשות, השם ישמור, ולפני שהספקנו לשפשף את העיניים מרוב תדהמה, הם גזלו לנו מתחת לידיים, גם את התפקיד הראשי במחזה: תפקיד האמא. בערמומיות נחשית התחילו בעצמם לקלף את התפוח ולרסק אותו, לילד שלנו, שיאכל. אז ידענו שזה עומד לבוא. אבל פייר? גם עם כל השיק הפמיניסטי שאנחנו עוטות על עצמנו כצעיף קשמיר שזור באבני סברובסקי, לא היינו באמת מוכנות. כאילו שגם כך אין לנו מספיק רגשות אשם, אז עכשיו גם זה? התכנסנו לשיחה קלה עם שני אבות שהחליטו שאבא זה האמא החדש. קבלו את הגבר שנשאר בבית במקום האמא, המטפלת, הסבתא או כל דמות נשית אחרת לפי המסורת הפולנית הרווחת. אצל הסבתא שלי זה לא היה עובר בשלום.
האבות המייסדים מיכאל (השם המלא שמור במערכת), נשאר בבית לגדל את שלושת ילדיו. מכיוון ואשתו עבדה עד הערב כמתכנתת בכירה, והם לא היו מרוצים מהמטפלות שניסו להכניס הביתה. לשאלה איך התמודד עם ביקורת סביבתית הוא אומר, "עד היום לאנשים יש בעיה עם זה. עכשיו, בדיעבד, כשאני יודע שזו היתה תקופה חשובה, אני מגיב לזה בביטול. לא היתה לי מעולם רתיעה מהדמות של הגבר שיושב בבית ומגדל ילדים. לא ראיתי בכך בעיה בגבריות. אבל אני מודה שגם דאגתי להתרחק ולהסתגר, כדי לא לשמוע ביקורת כזו".שאני אשפשף?מיכאל, שלמד באותה התקופה והשלים תארים בחינוך ובפילוסופיה, אולי לא סבל מביקורת חברתית אבל היו לו מספיק דאגות ומתחים. "עד גיל כמה חודשים אין ממש תקשורת עם הילד, זה יותר ביצוע מטלות, הכנת אוכל, החתלה וטיול יומי". את הראיון הטלפוני, אגב, אנחנו מקיימים תוך שהוא תולה כביסה. האינסטינקט האבהי"את הקשר עם הילדים", מדווח מיכאל, "למדתי מהעשייה עצמה, מה נכון ומה לא, מה זה גבולות ואיפה צריך לוותר. בהתחלה לא היה לי ברור שמותר ליהנות, אבל להפתעתי זה היה כיף ונעים. היתה תקשורת טובה, עשינו הצגות עם בובות, קראנו ספרים ונוצר קשר עמוק". לשתף את האמא"לשמחתי הרבה", אומר מיכאל, "אשתי ראתה תמיד בכל רגע, את הערך העצום של העבודה שאני עושה. אלמלא זאת, אני לא חושב שהסידור הזה היה יכול להתקיים לאורך זמן. אני, מצידי, גם דאגתי לשתף אותה בכללים שהכללתי עם הילדים ובכל מה שעשינו, על מנת לחפות על הניתוק של השעות הארוכות של הילדים מאימם".ומה הוא עשה על מנת לא להשתגע ולפתח גם את האישיות שלו? "כשהם ישנו או בשעות הערב, המשכתי את הלימודים". כיום הוא נמצא לקראת הגשת עבודת הדוקטוררט שלו באוניברסיטת תל-אביב. "אבל זה לא היה קל", מודה מיכאל, היו לא מעט רגעים של מתח ודאגה".
בהחלט מגיעה להם עוגה (צילום:jesiccafm-flickr.com) על המתחים האלו בדיוק: העייפות התובענית היומיומית והמתמשכת שגובה הטיפול בילדים, הלחץ והמתח, כותב דידי יהלום, מתל-עדשים, את עבודת המאסטר שלו. והוא יודע על מה הוא מדבר. מאז ששתי בנותיו נולדו, הוא משמש בתפקיד המסורתי של האם. "הדבר התאפשר משום שעבדתי אז במפעל מחמש בבוקר ועד אחת, ואילו אשתי עובדת בהיי-טק וחוזרת בלילה. בתום העבודה הלכתי להוציא אותן מהמעון ומהגן, הגשתי צהריים, הלכתי איתן לחוגים, ובעצם עשיתי הכל".איך התמודד עם הביקורת? "לא ממש הפריע לי להיות חריג. אני דווקא בעד השונה והאקזוטי. מה שהיה לי קשה זו האחריות העצומה, הנטל, הדאגה. הסתובבתי עצבני אבל לא ידעתי למה. "הספרות עוסקת רבות בנושא", מסביר יהלום, "אבל רק מנקודת המבט של האם". יהלום חוקר כעת את הנושא מהצד האבהי. כבוד למיגדרלא מפליא, אם כן, שאת התואר השני בחר יהלום לעשות בלימודי מיגדר. "עד שבאים הילדים לעולם", צוחק יהלום, "זה נורא קל להיות שוויוני וליבראלי. אבל כשילד נכנס לתמונה פתאום האידיאולוגיות זזות קצת הצידה. אני את ההתפתחות האישית דחיתי עד שהילדות גדלו, והתמודדתי עם הרבה מאוד קשיים ולחץ. כשהן גדלו ופחות נזקקו לי, חזרתי ללמוד".רק מרוויחיםלתוהים בעניין, דידי אינו מתחרט כלל, ומדווח על סיפוק הרב, למרות המחיר הגבוה: "אם האבא כל-כך נוכח בשנים האלו, חייב להיווצר קשר, וזה מה שקרה. אני קרוב לבנות. לא לכל אבא יש את הפריבילגיה הזו. לרוב זה האמא".יש לך איזה טיפ לאבות שנשארים בבית? "אם באים מתוך רצון והחלטה טהורה, ובתוספת מודעות שלא ניתן להתחמק מתופעות הלוואי, זה עוזר".לאלו שעדין מתלבטים האם לחליף את תיק העבודה בתיק מלא טיטולים. כדאי להתנסות תחילה בשחייה ברדודים עם גלגל הצלה, לפני שקוצפים ראש למים העמוקים. זה יכול בהחלט לעזור.