2. הועדה המקומית לתכנון ולבניה "שורקות"
בשנת 2003 איתרה היחידה הארצית לפיקוח על הבניה – מחוז המרכז (להלן: "יחידת הפיקוח") שבמשקו של העותר בכפר הנגיד מבוצעות עבירות בנייה בהיקפים גדולים. בבדיקה התברר שהוועדה המקומית "שורקות" לא נקטה פעולות אכיפה בעניין זה ולפיכך הודיעה הוועדה המחוזית לוועדה המקומית ב-14.9.03 את דבר כוונתה להגיש כתב אישום נגד העותר. כתב האישום אכן הוגש לבית משפט השלום בפתח תקווה והדיון בו הסתיים בגזר דין.
העתירה דנן צופה פני עתיד ומבקשת שיינתן צו אל הוועדה המחוזית להימנע משימוש בסמכויות האכיפה המוקנות לה על פי החוק ולהותיר את האכיפה בידי הוועדה המקומית שגם לה סמכויות כאלה הקבועות בחוק.
בא כח העותר הגיש עתירה דומה בשמו של עותר אחר שיש לו משק בנווה ירק (עת"מ 1972/09). כיוון שהעתירה דנן מעלה שאלות זהות לאלה של העתירה ההיא וגם טענות התגובה של המדינה הן אותן טענות מצאתי לנכון לשלב בפסק דין זה את עיקר פסק הדין שניתן בעת"מ 1972/09.
סעיף 27[א] לחוק התכנון והבניה מורה שמתפקידה של הוועדה המקומית הוא "להבטיח את קיומן של הוראות חוק זה וכל תקנה על פיו". סעיף 258 לחוק מסמיך וועדה המקומית לפתוח בהליכים ולהגיש כתבי אישום בהקשר להפרת החוק.
החוק הקנה סמכות מקבילה לוועדה המחוזית לפעול בענייני הפרת חוק התכנון והבנייה. אלא שהחוק מציין שהוועדה המחוזית רשאית להורות לוועדה המקומית לפעול למימוש סמכויותיה על פי החוק ולבצע בעצמה את הליכי האכיפה של החוק במקום שהוועדה המקומית לא קיימה את הדרישה שהופנתה אליה (סעיף 28 לחוק התכנון והבניה). ברוח זה קובעים גם הנחיות היועמ"ש לממשלה את ההיררכיה שבין הוועדה המחוזית לוועדה המקומית על רקע מימוש הסמכויות לאכיפת החוק.
העותר טוען כי במציאות הנורמטיבית הנזכרת מן הראוי שתקדם לפעולת אכיפה המבוצעת בידי הוועדה המחוזית, פעולה המבוצעת בידי הוועדה המקומית. רק במקום שהוועדה המקומית נמנעת ממימוש סמכויותיה ואינה נענית לדרישה בכתב מעם הוועדה המקומית לעשות כן, קמה זכותה של הוועדה המחוזית לממש את הסמכות המקבילה שבידיה. כיוון שלא כך נעשה בעניין דנן מבקש העותר שיצא מלפני בית המשפט צו המורה לוועדה המקומית להפעיל את סמכותה לחקירת החשד כנגד העותר וצו המורה לוועדה המחוזית להימנע מכל פעולה עד שיתברר שהוועדה המקומית איננה מקיימת את הדבר.
ב"כ המדינה טוענת שלוש טענות בתגובה לעתירה. הטענה הראשונה היא שהעתירה אינה משיגה על כל "החלטה" כמשמעותה בחוק בית המשפט לעניינים מנהליים.
הטענה השנייה היא שלבית משפט זה אין סמכות עניינית לעסוק בענייני אכיפה של חוק התכנון והבניה. סעף 10[א] לתוספת הראשונה לחוק בתי המשפט לעניינים מנהליים מוציא מגדר סמכותו העניינית של בית המשפט לעניינים מנהליים את פרק י' לחוק התכנון הבניה עבירות ועונשין.
הטענה השלישית היא לגוף העניין לאמור שלוועדה המחוזית סמכות מקבילה מובהקת לנקוט בהליכים בענייני הפרת חוק התכנון והבנייה וסמכויותיה של הוועדה המקומית אינן מוציאות מיד הוועדה המחוזית את סמכותה שלה.
לדעתי יש ממש לא מעט בשתי הטענות הראשונות של המשיבה אבל העיקר הוא שהעתירה אינה מוצדקת לגופה. פשוט וברור שלוועדה המחוזית סמכות בענייני אכיפת חוק התכנון והבניה. יש לה מלוא הזכות והרשות לפתוח בהליכי חקירה ולהגיש, באמצעות נציגי היועץ המשפטי לממשלה, כתבי אישום. אכן, גם לוועדה המקומית סמכויות בעניין זה. סעיף 28 לחוק התכנון והבנייה לא נועד לגרוע מסמכויות הוועדה המחוזית . ההפך הוא הנכון. תכליתו לאפשר לוועדה המחוזית לחייב את הוועדה המקומית לנקוט בפעולות מסוימות ולבצע את אותן פעולות בעצמן אם הוועדה המקומית נכשלת בביצוע מסיבה כלשהי. מכאן אין לגזור שהוועדה המחוזית חייבת לנקוט "שב ואל תעשה" עד שהוועדה המקומית "תרים ידיים" ותצהיר במעשה או במחדל שאין היא יכולה לממש את סמכויותיה. הוועדה המחוזית יכולה להפעיל את סמכויותיה שלה לפי שיקול דעתה בלי שום קשר לפעולותיה של הוועדה המקומית (ראו גם ע"פ 7150/03 מ"י נ' אדרת; רע"פ 2100/08 אדרת נ' מ"י; ע"פ 2763/08 גן הזית נ' הוועדה המקומית "זמורה").
העתירה חסרת כל יסוד ואני דוחה אותה.
העותר ישלם את הוצאות מדינת ישראל בעתירה זו בסכום של 20,000 ₪.