"ויהי שם בבית הסהר"
מדוע ישב יוסף עשר שנים בכלא המצרי?
אכן, זכורה לנו היטב ההתרחשות, שארעה בפרשה הקודמת. הוא המאורע, שבמרכזו ניצבת אשת פוטיפר. זו האישה, שגאוותה הנשית נפגעה, כשדחה יוסף את חיזוריה, אנו זוכרים גם את תגובתה המרושעת בטפלה עליו האשמות שווא, ובזעמה הגדול לא שקטה, עד שהושלך אל בור הכלא.
ובכל זאת, מדוע גזר עליו מי שגזר תקופת מאסר כה ארוכה?
בעיני בשר היה יוסף חף מפשע לכל הדעות. קרבן לעלילה שפלה, שבדומה לה התנסו מליוני בני אדם, במרוצת הדורות, במשטרי עריצות שונים, אולם, לאחר אמות המידה המקראיות אין טעויות סתם. אין יסורים בלא עוון, ואין מצוקות בלא סטיה וחטא קודמים. חייבת להיות משמעות למאורעות הנוחתים על האדם. ועל כן, אף כי הלשנת אשת פוטיפר הוציאה לפועל את גזירת הושבת יוסף מאחורי סורג ובריח, לא זו היתה הסיבה העמוקה לעונש הכבד.
"שעל ידו נגרם צער לעשרה אחיו, ונענש עליהם. שנה לאח שנה לאח" (ספר הפרשיות על פי המדרש הגדול).
יוסף, שאחיו התעמרו בו ומכרוהו לעבדות, חטא אף הוא כלפיהם, ובעצם הוא שגרם להם למעשיהם. הוא הסב לעשרת אחיו צער מיותר. חלומותיו המלכותיים הם שדחפו אותם למעשים שלא יעשו. בעיניהם, היתה בחלומות אלו התנשאות, שלא במקומה. התנשאות מעוררת קנאה, המפירה את שלוות הרוח.
עשר שנות הכלא, היו לו עשרה כלי מדידה למוד בהם את מידת הסבל, שגרם לאחיו.
עליו לכפר, אפוא, על חטא זה. פירוש: עליו ללמוד ולהכיר, מה פרש הדבר לצער את הזולת. זו משמעותה של הכפרה: להבין מושג צער האח והידיד, כפי שהמקרא מבין מושג זה. לא רק להבין, כי אם לחוש אותו בכל היקפו, בכל עומקו ועל כל רבדיו.
עשר שנות הכלא, היו לו עשרה כלי מדידה למוד בהם את מידת הסבל, שגרם לאחיו. שנה לאח, שנה לאח. לא יאמן. באותן שנים קלט. שבעיני ההשגחה העליונה, שקולה שנת סבל ובדידות אחת בבור הכלא המצרי, כנגד עוגמת הנפש, שגרם לאח אחד.
היה זה שיעור עצום לאדם כמו יוסף. זהו ביטוי חריף וקיצוני למושג "הקב"ה מדקדק עם הצדיקים כחוט השערה".
כי אישיותו הותכה בכור ההיתוך של הכלא וצורפו כל סיגיה. בית ספר טוב היה זה. שנות ייסורי נפש, חרטה ובדיקה אישית, הולידו מהפך. עשר שנים קשות אלו הצמיחו אדם חדש. חזק יותר ואציל יותר. אדם, שכלי החישה שלו לקלוט את צרכי הזולת וכאביו התחדדו לאין שעור.
היתה זו גם הכנה מועילה לקראת המלכות, המצפה לו בעתיד. התכונה, שרכש בימי הענות, תעמוד לו, בשעה שינהיג את מצרים הרעבה, כאשר יצטרך להתמודד עם אוכלוסיה חסרת מזון, שקועה בבעיות של אבטלה, וכדומה. או אז, יזכור גם את האדם הסובל מאחורי הגרפים הכלכליים והתל"ג (תוצר לאומי גולמי) של הכלכלה המצרית.
אולם, סאת יסוריו של יוסף לא מלאה בעשר שנים אלו. מתברר, שנוספו לו עוד שתי שנות מאסר מחוץ לחשבון. והכל בגלל? שתי מילים מיותרות.
ויהי מקץ שנתיים ימים ופרעה חלם" (בראשית מא, א).
מדוע מדגיש הכתוב שנתיים אלו?
מבחינת יחידת הזמן מתייחס אזכור זה לשנתיים שחלפו, מאז שוחרר שר המשקים מן הכלא, והושב על כנו. אך, מה חשיבות יש לשנתיים אלו מבחינת הסיפור המקראי?
"ודבר שפתים אך למחסור" (משלי יד, כג). על ידי שאמר (יוסף) לשר המשקים: "זכרתני והזכרתני" ניתווספו לו שתי שנים. שנאמר: ויהי מקץ שנתים ימים" (מדרש רבה בראשית פט, ב).
"זכרתני אתך? ועשית נא עמדי חסד והזכרתני אל פרעה והוצאתני מן הבית הזה" (שם מ, יד).
בקשה לגיטימית. כלום אפשר להתקיים בלי קשרים ופרוטקציה?
אבל, יוסף לא נהג כשורה. עובדה. שר המשקים שכח אותו. כך, נוספו לו שנתיים בכלא. כי התלות הזאת באדם, התקווה שממנו תבוא לו הישועה, מצביעה על פגימה כלשהי באמונה באלוקים. אצל אדם בגובה רוחני כשל יוסף זהו פגם משמעותי. הוא נועד לגדולות. תפקידים רמים מצפים לו בקרוב. על כן, לא יכולה פגימה בלבו להישאר בלא תגובה של ההשגחה העליונה.
והעונש? שתי שנות מאסר. שנת מאסר עבור כל מלה מיותרת שהשמיע - "זכרתני" "והזכרתני".
הדברים נראים חמורים ביותר. ושוב, לא מנקודת ראותו של המקרא. בהתאם לגישתו, רק האדם המאמין באמת באלוקים, הוא האדם המשוחרר. הוא הטועם את טעם החרות. זהו אדם, שאין לתנאי המציאות השפעה על רוחו. הוא פועל על פי האמת שבלבו. אין הוא נכנע, בניגוד לאמונתו, לרצון החברה ולרכילות מקורביו, ואין הוא מפחד מלעג הסביבה וכו'. הוא המתואר במילות השיר של רבי יהודה הלוי: "עבדי הזמן עבד עבדים המה, עבד ה' הוא לבדו חופשי".
"ואני שמעתי עליך לאמר: תשמע חלום לפתר אתו" (שם מא, טו).
"בלעדי! אלקים ענה את שלום פרעה" (שם טז).
זאת ועוד, שחרור אישי זה, שהשיג בעמל נפשי רב, הועיל ליוסף רבות, כשתפס את רסן השלטון כמשנה למלך פרעה. במצב הקשה, אליה נקלעה כלכלת מצרים, ובמאמץ לקדם את פני הרעב, יכול היה יוסף לפעול בלא להיכנע ללחצי חצר שונים, עמוסים באינטריגות של "שמור לי ואשמור לך".
"ולמה ניתווסף לו ב' שנים? כדי שיחלום פרעה, ויתגדל על ידי החלום, שנאמר: ויהי מקץ שנתיים ימים" (במדרש שם, יג).
"אילו הזכירו שר המשקים לפני פרעה, אז, והיה משתדל להוציאו מבית האסורים, היה שחרורו, אמנם, בא על ידי חלום זה, אבל לא היה מתגדל על ידו. כי באותה שעה היה צריך לחסדי פרעה, ולא פרעה צריך לו.
אמר הקב"ה: מוטב, שימתין יוסף לחלום אחר. חלום ישר. שבו יתגדל ויתעלה. זה חלומו של פרעה" (ספר הפרשיות).
הנה דוגמא קלאסית לקוצר השגתו של אדם. יוסף רצה, ששר המשקים ימליץ עליו. אולם, מתברר שלמזלו שכח אותו השר המשתחרר. לו היה מזכירו בפני פרעה, והלה אולי היה משחררו מן הכלא, מה היה קורה אז? שום דבר! יוסף המשוחרר היה הופך לעוד נתין מצרי עלום שם. והנה דווקא, השנתיים הנוספות בכלא, הן הן שהעלוהו לגדולה והושיבוהו על כסא המלכות.
כך, הפכו הבור והכלא לאבני דרך בחייו של יוסף, לבית אולפנא, שעיצב את אישיותו המיוחדת.
מה היה על יוסף לעשות?
אסור לסמוך על הנס וצריך השתדלות וזה בדיוק עשה יוסף אז למה נענש???