הערפל הירוק המסתורי הידוע יותר בכינוי “הזוהר הצפוני” - אשר משנה צורה באופן תדיר בשמיה השחורים של העיר הקטנה.
הפאבים והמסעדות של בירת איסלנד מלאים, רכבי הריינג’־רובר והב.מ.וו חונים פגוש לצד פגוש לאורך הרחובות ברובע 101 המרכזי, ומוזיקה בוקעת מתוך לימוזינה שחורה החולפת ברחוב.
“מה אנחנו יכולים לעשות? אלה זמנים קשים, אבל אי־אפשר לבלות את כל היום בדיבור על כך. הצפייה בחדשות הופכת לקשה יותר ויותר. היינו חייבים לצאת החוצה ולבלות עם חברים. אולי זה כמו המסיבה בקצה העולם”, אומר אגיל טומאסון בן ה־32 בעודו יושב בפאב קאפיבארין.
איסלנד על סף קריסה: האינפלציה ושיעורי הריבית שועטים כלפי מעלה; הקרונה, המטבע האיסלנדי, נמצא בצניחה חופשית ומדורג רק קצת מעל המטבעות של זימבבווה וטורקמניסטן; שניים מ-3 הבנקים העצמאיים במדינה הולאמו לאחרונה, בנק נוסף מבקש כסף מלקוחותיו, והממשלה, שאיבדה את אמון העם, מנסה לגבש תוכניות חירום בשיתוף נציגי הבנק המרכזי - בינתיים ללא הצלחה.
בנקים בינלאומיים כבר לא מוכנים לשלוח כסף לאי, ועתודות המטבע הזר הולכות ואוזלות.
בסוף השבוע שעבר התורים בבנקים היו עצומים, היות שלקוחות רבים ביקשו להעביר את חסכונותיהם למסלולים בטוחים יותר. ביום שקדם לכך הצטיידו האיסלנדים באספקה של שמן זית ופסטה, לאחר שדובר הסופרמרקטים הודיע כי אין לו כל כוונה לשלם לספקים מקדמות במטבע זר - הדרושות לשם יבוא מוצרי מזון נוספים.
איסלנד, אי וולקני הנמצא בצפון האוקיאנוס האטלנטי - שגודלו כגודל קובה ואוכלוסייתו מונה 320 אלף איש - היא שחקנית בלתי צפויה בזירה הפיננסית העולמית.
היא מפורסמת בדגים שלה, בגייזרים ובתואר “המקום הטוב ביותר לחיות בו” - שאותו קטפה בסקר בינלאומי שנערך ב־2007. אך איסלנד בנתה את העושר יוצא הדופן שלה בשיאו של הבום העולמי בשוק האשראי, וכעת המשבר סוחף גם אותה. האיסלנדים, שחגגו ב־8 השנים האחרונות, פושטים רגל בזה אחר זה.
סיפור הסינדרלה של המדינה החל בשנות ה־90, כאשר רפורמות לקראת ייסוד שוק חופשי, מזומנים שמקורם בדגים ושוק מניות המבוסס על פנסיה יציבה - כל אלה איפשרו ליזמים איסלנדים לצאת ממדינתם ולזכות באשראי בינלאומי.
בריטניה ודנמרק היו היעדים המועדפים למסעי הקניות האלה, וב־2004 בלבד הוציאו האיסלנדים 894 מיליון ליש”ט לרכישת מניות של חברות בריטיות. בתוך 5 שנים בלבד הגדילה המשפחה האיסלנדית הממוצעת את עושרה ב־45%.
אך לצערם של האיסלנדים, המיליארדרים שקנו הכל - מקבוצת הכדורגל ווסטהאם ועד רשת הסופרמרקטים סומרספילד ורשת הצעצועים המליס - נמצאים כעת עמוק בבוץ בעקבות משבר האשראי הבינלאומי, והמדינה שוקעת בחובות כבדים.
כוח העבודה הזול באיסלנד, שהורכב מפולנים ומליטאים, כבר עזב. אין הרבה טעם בשליחת כסף השווה כה מעט חזרה הביתה, ועונת התיירות הסתיימה. איסלנד צריכה להסתדר בעצמה.
בבריטניה או בארצות הברית גילו שהמענקים שלהם לא שווים כלום. עכשיו הם תקועים”.
כמו רבים בגילו, טומאסון זוכר רק במעומעם את הזמנים הרחוקים ההם, לפני הבום שהביא את איסלנד להכנסה הגבוהה ביותר לנפש בעולם כולו. האיסלנדים המבוגרים יותר קוראים לטומאסון ולחבריו “קרוט-קינסולטין” - הדור המתכרבל.
“הם יהיו חייבים ללכלך את הידיים שלהם עכשיו”, אומר השף זיגי הול, הנמנה עם הדור הוותיק. “אבל זה טוב: הם דור האיי־פוד והאיי־פון וכל מה שמתחיל ב’איי’. ובכן, כשכולם היו עשירים במיוחד באיסלנד - אתה יודע, לפני חודש - זה היה הודות לכסף שהם מעולם לא הרוויחו. כעת העשירים במיוחד הם סתם עשירים, אבל הם חושבים שהם עניים. הם מפונקים ומוציאים מיליארדים”.
הול צפוי לפתוח את המסעדה החדשה שלו ב-17 באוקטובר, אבל הוא מתעקש כי המשבר לא מדאיג אותו. “איבדתי לקוחות כיוון שאנשים טסו לקופנהגן, ללונדון ולניו יורק לסוף השבוע כדי לאכול בחוץ. עכשיו הם יישארו באיסלנד - אבל הם עדיין יאכלו בחוץ. אנשים צריכים לאכול”.
מחוץ לסוכנות המכוניות הופדאהולין שבעיר, במראה קצת מקומט ביחס לסוכנים המוכרים מכוניות חדשות ומשומשות תמורת 35 אלף דולר לפחות, הבעלים רונאר אולאפסון והמוכר הראשי שלו חולקים סיגריית מלבורו.
הם לא מצפים ללקוחות היום. “לפני כמה שנים מכוניות היוקרה לא הספיקו לנו והתחלנו לייבא אותן. היינו מוכרים 120־140 בחודש. אבל המצב התהפך ממש מהר”, אומר אולאפסון, “רק החודש כבר נסגרו שתי סוכנויות. הלקוחות יבואו, אנחנו נבקש עבורם אשראי און-ליין - הלוואה של 100%, והם יוכלו לנסוע בריינג’-רובר החדשה שלהם.
"זה עניין של 10 דקות. אבל 60%-70% מההלוואות האלה ניתנות במטבע זר, ין יפני או פרנק שוויצרי, והם עלו ב-90% בהשוואה לקרונה. מכונית שהערך שלה הוא 5 מיליון קרונה מצריכה כעת לקיחת הלוואה של 9 מיליון קרונה. איך אנשים יעמדו בתשלומים האלה?”.
גם למשבר הסאב-פריים יש גרסה איסלנדית. “ההלוואות היו זולות מאוד, מחירי הדירות עלו והיתה הרבה בנייה של בתי יוקרה. אבל הבנייה נעצרה, שום דבר לא גמור ושיעורי הריבית מזנקים. כעת אנשים מחליפים בית אם הם רוצים בית גדול או קטן יותר.
זה מה שמשאיר אותנו עם הראש מעל המים”, אומר סוכן הנדל”ן אינגולפור גיסוראסון. הטלפון הסלולרי שלו מצלצל - והרינגטון הוא Hard Day’s Night של הביטלס. “שיניתי אותו כדי שיתאים לתקופה”, הוא מחייך.
אז מי אשם במצב? אולי הוויקינגים. האיסלנדים אוהבים מאוד להיזכר באבותיהם, הוויקינגים המורדים, אשר “לא התמודדו עם הסמכות בנורבגיה, לכן הם ברחו ושטו באוקיאנוס שוצף בסירות עץ בסיסיות למדי לצפון האוקיאנוס האטלנטי בשנת 800, והם מצאו את האי המושלג הזה... יה!”. ההסבר המלומד הזה, אגב, שייך ללא אחרת מיקירת האומה, ביורק.
“הנפש האיסלנדית היא חלק חשוב מכעניין”, מסביר הלגרימור הלגאסון, העיתונאי העומד מאחורי טור אישי נוקב ונשנכני החושף את המאבקים בין המעמד השולט באיסלנד לבין היזמים במדינה. הוא גם כתב את “101 ריקאוויק”, ספר פופולרי המאוכלס בדמויות “קרוט־קינסולטין”.
“לפני הרפורמות בשוק המדינה היתה תקועה, ואף אחד לא חשב שהאיסלנדים יכולים להיות אנשי עסקים. היינו דייגים עניים או חוואים. כשראינו את אותם גברים צעירים קונים חברות בריטיות ודניות, היתה לכך השפעה אדירה על הביטחון העצמי של כולנו.
"כולם ניצלו הזדמנויות חדשות, ממש כמו ילדים קטנים. לכן זו לא היתה הפתעה שחנות הצעצועים המליס היתה אחת הרכישות הראשונות”.
גונגהילדר סווינבזרנה וחברתה אנה לארה מאגנוסדוטיר מזמינות את בקבוק היין השני שלהן בבאר ששמו “5”, אשר עוצב על־ידי פיליפ סטארק.