רעיונות קצרים שכתב הרב רונן נויברט לפרשת שבוע. ניתן לקחת קטע ולומר על שולחן השבת או בביה"כ.
פרשת ויגש עוסקת ברובה במפגשים ובהתגלויות. יוסף, מתגלה סוף סוף לאחיו לאחר כל התלאות והתעלולים שעולל להם. הוא מתאחד עם בנימין אחיו ולבסוף בשיאה של הפרשה נפגש הוא עם אביו - עם יעקב. שאלה קשה , בה התעסקו רבים מהפרשנים, עולה ממפגשים אלו. מדוע חיכה יוסף זמן רב כ"כ עד שהתגלה לאחיו ולאביו? גם לו נטען שליוסף היה חשבון פתוח עם האחים ולכן הוא משיב להם כגמולם, במה אשם יעקב אביו? יוסף הרי יודע ומכיר את הסבל העובר על אביו ומדוע א"כ אין הוא מתגלה אליו לפניכן, או לפחות שולח לו מכתב כלשהוא , כפי שהקשה הרמב"ן.
על הפסוק : "וַיְדַבְּרוּ אֵלָיו אֵת כָּל דִּבְרֵי יוֹסֵף אֲשֶׁר דִּבֶּר אֲלֵהֶם וַיַּרְא אֶת הָעֲגָלוֹת אֲשֶׁר שָׁלַח יוֹסֵף לָשֵׂאת אֹתוֹ וַתְּחִי רוּחַ יַעֲקֹב אֲבִיהֶם:" מביא רש"י בשם חז"ל : "סימן מסר להם במה היה עוסק כשפירש ממנו בפרשת עגלה ערופה זהו שנאמר וירא את העגלות אשר שלח יוסף ולא נאמר אשר שלח פרעה:" מהו ענינה של פרשת עגלה ערופה לכאן? כיצד היא קשורה להתגלות של יוסף ליעקב ?
וכי סלקא דעתך שיהיו זקני בית דין שופכי דמים, אלא לא פטרנוהו בלא לויה...זקני בית דין, מקבלים על עצמם אחריות מיניסטריאלית, לאותו חלל אלמוני, שמא לא היו הם ערבים די הצורך לשלומו ולבריאותו - "שמא פטרנוהו ללא לויה". יוסף ויעקב עסקו בפרשת עגלה ערופה לפני שנשלח יוסף למשימתו. בתום הלימוד, משלח אותו יעקב למבצע : " לך נא ראה את שלום אחיך ואת שלום הצאן והשיבני דבר". לך יוסף, יש תפקיד - עליך למצוא את השלום בין האחים. תדאג לכך שבביתנו, לא יפלט ולו אחד מן האחים אל מחוץ למשפחה, כי שארע בבתים הקודמים של אברהם ויצחק. יוסף אכן מעיד על שליחותו ואומר : "את אחי אנכי מבקש" . מרגע זה, יוסף מנסה בכל דרך לקיים את מצוות אביו. רק לאחר שיצליח יוסף, יתגלה לאביו וישלח לו את העגלות. כך הרי מצווהו יעקב : " לך נא ראה את שלום אחיך...והשיבני דבר" - לאחר שתצליח למצוא את השלום - או אז : השיבני דבר - שלח לי אות או רמז לגבי השלמת המשימה.
יעקב, כאשר שומע צלילים חדשים אלו, נעתר באופן מיידי להצעתו של יהודה ומסכים לשלוח את בנימין למצרים.
אמנם לשיאה של התשובה, מגיע יהודה בפרשתינו. יוסף מביא את יהודה למבחן האמיתי. הוא מעמידו באותו המצב בדיוק בו עמדו האחים, לפני שחטאו בסילוקו של יוסף ובהתנערות מכל ערבות כלפיו. יהודה, אכן עושה תשובה גמורה : "וַיִּגַּשׁ אֵלָיו יְהוּדָה וַיֹּאמֶר בִּי אֲדֹנִי יְדַבֶּר נָא עַבְדְּךָ דָבָר בְּאָזְנֵי אֲדֹנִי ...כִּי עַבְדְּךָ עָרַב אֶת הַנַּעַר מֵעִם אָבִי לֵאמֹר אִם לֹא אֲבִיאֶנּוּ אֵלֶיךָ וְחָטָאתִי לְאָבִי כָּל הַיָּמִים: וְעַתָּה יֵשֶׁב נָא עַבְדְּךָ תַּחַת הַנַּעַר עֶבֶד לַאדֹנִי וְהַנַּעַר יַעַל עִם אֶחָיו"
רק כאשר שומע יוסף דברים אלו, מבין הוא שהשלים את משימתו. הוא מצא סוף סוף את שלום אחיו. "וְלֹא יָכֹל יוֹסֵף לְהִתְאַפֵּק לְכֹל הַנִּצָּבִים עָלָיו וַיִּקְרָא הוֹצִיאוּ כָל אִישׁ מֵעָלָי וְלֹא עָמַד אִישׁ אִתּוֹ בְּהִתְוַדַּע יוֹסֵף אֶל אֶחָיו". אז ורק אז, יכול יוסף לשלוח את העגלות ליעקב ולבשר לו - עמדתי בשליחותך.
"ויגש אליו יהודה ויאמר בי אדני ידבר נא עבדך דבר באזני אדני ואל יחר אפך בעבדך ..."
פרשתנו פותחת בצעד הראשון שעושה יהודה, מנהיג ביתה של לאה, לקראת יוסף, מנהיג ביתה של רחל, לאחר שנים של נתק. צעד זה של יהודה מתקבל בברכה על ידי יוסף, ומוביל לשלום המיוחל בסכסוך עם האחים.
למרות השלום הפסטורלי שהגיע בסופו של דבר- הדרך אליו היתה רוויה בגילויי שנאה קשים, במריבות ובסיבוכים. הדבר מצריך עיון. האם זוהי הדוג' מביתו של יעקב ? האם כך מתנהגים גדולי עולם , מייסדי האומה ? האם מריבות וסכסוכים הינם מורשת שאי אפשר לברוח ממנה ?
על הדברים עומד הרב צבי יהודה קוק בשיחותיו לספר בראשית. אכן, אחדות שבטי ישראל הנובעת מאיחוד כוחו של יהודה עם כוחו של יוסף, יכולה לבוא דוקא מתוך הסתירות והניגודים הנחזים בין כוחות אלה, וכדבריו: "בהפטרתנו, ה' מצווה את יחזקאל הנביא לקחת שני עצים מיוחדים, לא עץ אחד הכולל את כל ישראל, אלא בהדרגה עץ יהודה לחוד ועץ אפרים לחוד, ורק אחר כך "קרב אותם אחד אל אחד לך לעץ אחד, והיו לאחדים בידך."
על מנת ליישב הסתירות בעם ישראל, הכרחי כי תבוא ההכרה, כי לכל דעה ולכל זרם יש מקום וייעוד, אשר יש לבטאם. לפיכך מבהיר הרב צבי יהודה, תפקידם של תלמידי החכמים ואנשי רוח הוא לדאוג לכך שכל אותם כוחות מנוגדים וסותרים שבעם ישראל יתאחדו בכפיפה אחת: "יש באומה כשרונות וכוחות שנראים מנוגדים זה לזה, כגון קודש וחול, אמונה וכפירה - "והיו לאחדים בידך". ביד תלמידי חכמים וגדולי רוח ואמונה, כל הצדדים שבסדרי ימינו צריכים לצמוח ולהתגלות כאחד."
ניסיונם של האחים לנתק את יוסף ממחיצתם, ולבטל דעות הנבדלות משלהם, בתירוצים ערכיים והלכתיים שונים ומשונים, לא צלח, בסופו של דבר. אין , ולא יהיה לעולם , נתק נוסף בתוך בית ישראל. ביטול הדעות והנסיון ליצור נתק בעם "לשם שמים" , הוא גם אשר הביא לחורבנו של בית שני. וכך כתב הנצי"ב מוולוז'ין בתשובותו להצעה על דבר ייסוד קהילות נפרדות לאלו הממשיכים בדרך ה': "עצה זו (להפרד זה מזה לגמרי כמו שנפרד אברהם מלוט) קשה כחרב לגוף האומה וקיומה. הן בשעה שהיינו בארץ הקודש וברשותנו כמעט כבית שני, ...וחרב הבית וגלה ישראל בסבת מחלוקת הפרושים עם הצדוקים וגם הסב מחמת שנאת חינם הרבה שפיכות דמים, מה שאינו מן הדין ... ונתרבה שפיכות דמים בהיתר ולשם מצוה, בטעות."
גם בדורות אחרונים ,מזהיר הנצי"ב, עדיין שבים אנו על טעות האחים: "וכל זה אינו רחוק מן הדעת להגיע ח"ו בעת כזאת גם כן (דהיינו - למצב של בית שני ע"י יסוד קהלות נפרדות) אשר על פי דרכו בעבודת ה' וישפטנו למינות ויתרחק ממנו, ויהיו רודפים זה את זה בהיתר בדמיון ח"ו, ושיחת כל עם ה' חלילה."
דברים דומים, כותב מרן הרב קוק באורות התחיה. את ההצעה "בזמן הזה, שרבו פריצים נושאי דגל ההפקרות ביד רמה, להפריד את האומה. שהכשרים נושאי דגל שם ה' לא יהיה להם שום יחס עם פורקי העול הרשעים", משווה הרב למחשבת ע"ז : "זאת היא ממש מחשבה של ע"ז כללית, שבטוחים אנו עליה שלא תתקיים. אך ככל מחשבת ע"ז - היא מכאיבה ומדאיבה - אפילו שלא באה ולא תבוא לידי מעשה". "אין קץ לרעות הגשמיות והרוחניות של התפרדות האומה לחלקים, אע"פ שפרוד גמור כהעולה על לב המנתחים - אי אפשר הוא והיו לו יהיה". הדעה הדוגלת בהפרדת האומה, משולה היא לאותה אם מזויפת של התינוק במשפט שלמה הטוענת : "גם לי גם לך לא יהיה - גזורו!"
תיקונם של האחים יבוא בהשבת האחדות לעמנו. אחדות אשר אינה נובעת מביטול דעות ודלגיטימציה של פלגים מסויימים, אלא דווקא מהכרת ערכו של כל אדם, והחשבת משקלה של כל עמדה, גם אם זו נראית כמנוגדת לעמדתנו.
וכך כותב הרב קוק במאמר הדור : "וכל אחד יקח מחברו את כל הטוב, את כל הנאה והכשר...שכל אלו יביאו להכרה נאמנה, שרק ע"י ההתאחדות הרוחנית של ישראל הצעיר עם ישראל הזקן - תבוא ישועה ותצמח גאולה".
ודרשו חז"ל במדרש רבה (פרשה צג פסקה י): "אבא כהן ברדלא אמר אוי לנו מיום הדין אוי לנו מיום התוכחה ...יוסף קטנן של שבטים היה ולא היו יכולים לעמוד בתוכחתו הה"ד ולא יכלו אחיו לענות אותו כי נבהלו מפניו לכשיבא הקב"ה ויוכיח כל אחד ואחד לפי מה שהוא שנאמר (תהלים נ) אוכיחך ואערכה לעיניך על אחת כמה וכמה..."
רבים מהפרשנים הקשו על מדרש זה. וכי איזו תוכחה מצויה כאן בפסוקים ? הרי לכאורה, כל שיוסף אומר לאחיו הוא : " אֲנִי יוֹסֵף - העוד אבי חי". היכן א"כ, מצויה התוכחה בדבריו ?
תוכחה טובה לא באה בכעס ובדברים קשים. האדם נוטה פעמים רבות להתכחש לאמת ולברוח ממנה . התוכחה החזקה ביותר היא העמדת האדם אל מול האמת , נטו. באומרו "אני יוסף" , העמיד יוסף את האחים אל מול האמת. מציאות האמת של "אני יוסף", טפחה על פניהם של האחים אשר ניסו לחיות בשקר. כאשר המציאות טופחת על פניו של החוטא - אין צורך להכביר במילים. כל מילה מיותרת - רק תגרע מעוצמתה של התוכחה.
לכן, מסביר בית הלוי, נקטו חז"ל בכפילות - אוי לנו מיום הדין - אוי לנו מיום התוכחה : ביום זה, יום הדין, נשב אנו בבית הדין של מעלה ונקבע ביום זה בעצמינו את גזר הדין - וזוהי גופא התוכחה. יום הדין שנפסוק בו את דיננו - הוא גם יום התוכחה.
דרכו של יוסף ודרכו של יהודה, משלימות זו את זו , כפי שכבר ראינו. פרשנויות רבות ניתנו בהבנת שיטתו בעבודת ה' של כל או"א מהם, ובהבנת המחלוקת שבינהם. פירוש מעניין אשר ראוי לתת עליו את הדעת מביא בעל ה"שפת אמת" : שיטתו של יוסף,מסביר השפ"א, היא שיטת של עבודת ה' מתוך גילוי מתמיד של הקב"ה: " כי יש צדיק שהוא איש מנוחה והבורא ית' משפיע עליו רוח קדושה בלי יגיעות נפש ובשר". יוסף רואה בכל רגע נתון את רבונו של עולם עמו - "כל אשר הוא עושה - ה' מצליח בידו". למרות כל הקשיים העוברים על יוסף אין הוא נופל, ואפילו ברגע המסוכן ביותר, אצל אשת פוטיפר רואה הוא את דמות דיוקנו של אביו. יוסף, אומר ה"שפת אמת", מקביל הוא לקדושתה של השבת. זוהי קדושה גלויה ומתפשטת. קדושה ללא הסתרים וללא נפילות.
יהודה לעומת זאת , עובד את הקב"ה מתוך ההסתר. יהודה נופל ומדרדר - "וירד יהודה מאת אחיו". הוא נושא את בת שוע הכנענית, מאבד את שני בניו ואפילו מגיע עד כדי מפגש אסור עם תמר כלתו. עם כל זאת, נמדדת גדולתו של יהודה,דווקא בכך שיודע הוא לקום - "שבע יפול צדיק וקם". "ויש צדיק , שעומד בצדקו ועובר עליו כמה דרכים ומקומות עקלקלות עד שבא אל נכון" (שפת אמת שם) . יהודה יודע להודות ולהכיר בטעויותיו, שהרי "עיקר בחי' יהודה על שם הודאה על האמת", כפי שכותב השפ"א. בזכות יכולתו לקום, עולה הוא לגדולה - "מטרף בני עלית" מברכהו יעקב- זוהי גדולתו שיכול לקום גם מחטאו הנורא שבמכירת יוסף. יהודה מגלה את רבש"ע מתוך ההסתר ומתוך הנפילות. יהודה , אומר השפ"א, מקביל הוא לעבודת ימי החול, ימים בהם נמצאת הקדושה בהסתר.
ומסיים השפ"א ואומר : "ושניהם צריכים להיות". כל אדם, נצרך לזמנים ותקופות של עבודת ה' מתוך עיסוק בקודש, כדמות אותה מייצג יוסף. אעפ"כ, אין לשכוח כי פעמים רבות, נדרש האדם לזמנים של עבודת ה' מתוך חיי החולין,עבודה מתוך ההסתר, כעבודתו של יהודה. עבודה זו, אע"פ שמסוכנת היא יותר וטומנת בחובה סכנה לנפילות, חשובה היא לא פחות מעבודתו של יוסף, שהרי "אין אדם עומד על דברי תורה אלא א"כ נכשל בהם לפניכן".
"וַיֶּאְסֹר יוֹסֵף מֶרְכַּבְתּוֹ וַיַּעַל לִקְרַאת יִשְׂרָאֵל אָבִיו גּשְׁנָה וַיֵּרָא אֵלָיו וַיִּפֹּל עַל צַוָּארָיו וַיֵּבְךְּ עַל צַוָּארָיו עוֹד".
על פסוק זה מביא רש"י בשם המדרש : " ויבך על צואריו עוד - לשון הרבות בכיה ...הרבה והוסיף בבכי יותר על הרגיל אבל יעקב לא נפל על צוארי יוסף ולא נשקו ואמרו רבותינו שהיה קורא את שמע"
מקשה המהר"ל (גור אריה, שם) : מדוע לא קרא יוסף גם הוא ק"ש - הרי ממאן נפשך : אם הגיע זמן ק"ש - היה עליו לקרוא ביחד עם אביו, ואם לא הגיע הזמן , מדוע יעקב קורא ק"ש ולא מאפשר לעצמו להתרגש --- ולו במעט, מהמפגש המיוחל !
ענין אחר בפרשה עשוי לשפוך אור על הסוגיה: "וַיַּרְא אֶת הָעֲגָלוֹת אֲשֶׁר שָׁלַח יוֹסֵף לָשֵׂאת אֹתוֹ וַתְּחִי רוּחַ יַעֲקֹב אֲבִיהֶם". את פשרן של אותן העגלות, מסביר בעל "קדושת הלוי", ר' לוי יצחק מברדיצ'ב : "וירא את העגלות אשר שלח יוסף רמז לו ליעקב שאל ידאג מהגלות כי כל זה הוא הסיבה לגאולה כי הרעה הוא הסיבה לטובה והנה העגלות הוא לשון עיגול ...והרחמים הפשוטים הוא אור הישר". יוסף שולח ליעקב מסר בעזרת העגלות. כל האירועים אשר באו על יעקב - באו כולם בעגלות , היינו - בעיגולים, בסיבוכים.
יעקב ע"פ המדרשים, ביקש לישב בשלוה בארץ כנען. יעקב חשב שסוף כל סוף הגיע אל המנוחה ואל הנחלה, ומכאן יתנהלו כל חייו על מי מנוחות. אמנם, ע"פ חז"ל, לא נתקבלה בקשתו של יעקב ומיד קפץ עליו רוגזו של יוסף.
ישנם מהלכים בעולם הפועלים בצורה של אור ישר, בצורה פשוטה וישרה, בצורה של מי מנוחות. דוקא המהלכים הגדולים באים בעגלות ובעיגולים. מהלכי הגאולה הגדולים ביותר, עטופים הם במהלכים מסובכים וקשים ביותר. הגלות, מסביר קדושת הלוי, הינה הסיבה לגאולה כשם שהרעה היא הסיבה לטובה, והשואה היא הסיבה לתקומה. "לית נהורא, אלא כההוא דנפיק מגו חשוכא" (זוהר) - אין אור טוב בעולם כאור זה שבוקע מתוך החושך.
דברים נשגבים אלו, מתומצתים כולם במזמור כ"ג של תהילים - "גם כי אלך בגיא צלמוות - לא אירא רע כי אתה עמדי. שבטך ומשענתך המה ינחמוני". גם השבט הוא חלק מהמשענת. גם המכות שאנו מקבלים הינן חלק מהשגחת הרועה עלינו. הרועה מנחה אותנו במעגלי צדק - בעיגולים, בעגלות , בסיבוכים, בגיא צלמוות. מבינים אנו שאלו מעגלי צדק - יש כיוון לכל, יש הנחייה, יש רועה ששומר, וממילא, עשויות דוקא מכות השבט להצילנו, ולהחזירנו למקום מבטחים.
זוהי ע"פ המהר"ל, הסיבה לפיה דוקא יעקב קורא את ק"ש. יעקב, כאשר רואה את יוסף, מבין את כל המהלך. לכן אומר הוא : "שמע ישראל, ה' אלוקינו ה' אחד". יעקב מפנים שכל מה שעבר עליו, כל הטובות וכל הרעות, כל הצרות וכל ההצלות, אינן מנותקות זו מזו. הוא מפנים שהקב"ה יוצר אור ובורא חושך עושה שלום ובורא רע, ולעיתים , כפי שהסביר קדושת הלוי, מגיעים כל אותם המהלכים הגדולים בעיגולים.
יוסף לעומת זאת, לא צריך לקרוא את ק"ש. את המהלך, מבין יוסף עוד שנים לפניכן. כבר בחלומותיו, ראה יוסף להיכן מובילות כל הדרכים, ושבכל העגלות יש סדר אלוקי מופתי. גם בבור הנחשים והעקרבים , גם בבור האסורים כמו גם בביתו של פרעה, ראה יוסף את הקב"ה - שם , לידו.קריאת שמע ישראל, מרגע שנאמרה בקידוש השם של ר' עקיבא, במותו, הפכה לסמל של קידוש ה' בכל התקופות השונות של עם ישראל. גם כאשר נתון היה בתוך התופת, ידע ר' עקיבא לראות את כל המכלול, וידע הוא לצחוק גם כאשר ראה שועל היוצא מבית קדשי הקודשים, שכן "עתידים זקנים וזקנות לישב ברחובות ירושלים".
הן קריאת השמע של יעקב, והן קריאת השמע של ר' עקיבא, הטביעו בעם ישראל חותם של קידוש ה', אשר גם בשיא התופת והזוועה, יכריזו היהודים בקול רם : "שמע ישראל ה' אלוקינו ה' אחד". יעקב ור' עקיבא אשר השורש המשותף לשמותם הוא "עקב" דהיינו - חלק תחתון ושפל, עוזרים הם לנו לגלות את הקב"ה מתוך כל הצרות של עקבתא דמשיחא. הם עוזרים לנו להבין שיש כאן בעולם מהלך אלוקי מורכב ומעוגל. האור והחושך, הטוב והרע - כולם , מקורם ברבש"ע. "שמע ישראל ה' אלוקינו ה' אחד." זהו שורש האמונה באהבת ה' הנצחית לבניו, אשר משענתו , אך גם שבטו - המה ינחמונו."גם כי אלך בגיא צלמוות - לא אירא רע כי אתה עמדי".
 " לפי שכאשר בא יעקב וראה את יוסף בנו מלך, בא בלבו אהבתו ויראתו של הקב"ה איך מדותיו הם טובות ושלימות, ומשלם שכר טוב ליראיו. וזהו מדת החסידים אשר יקרה להם טוב מתדבקים אל הקב"ה על הטובות והאמת שעשה עמהם".