בני האדם עוזבים את קדם והם מתיישבים בארץ שנער.
מיהם אלה אשר נסעו מקדם? אין לך אלא לומר – אלה הדרים בקדם. אם נלך אל פרשת השושלות, נראה שצאצאי יקטן בן שם הם אלה שהתיישבו בקדם, ככתוב: וַיְהִי מוֹשָׁבָם מִמֵּשָׁא בֹּאֲכָה סְפָרָה הַר הַקֶּדֶם. וארץ שנער במי נאמרה? בנמרוד: וַתְּהִי רֵאשִׁית מַמְלַכְתּוֹ בָּבֶל וְאֶרֶךְ וְאַכַּד וְכַלְנֵה בְּאֶרֶץ שִׁנְעָר.
כפי שראינו אשור בן שם עוזב את ארץ שנער ומקים ממלכתו: מִן הָאָרֶץ הַהִוא יָצָא אַשּׁוּר וַיִּבֶן אֶת נִינְוֵה וְאֶת רְחֹבֹת עִיר וְאֶת כָּלַח.
אם יצא אשור משנער אחרי בלילת השפות, הרי שפיתח לו שפה משלו, אשורית. ואנו קיבלנו ממנו את אותיות הכתב.
אבל אם יצא קודם לבלילתן, הרי שאשור לא נבללה שפתו, ושמר על צורתה המקורית, ומכאן תוקף קדושת אותיותיה, במובן שהן קדומות מאד, ראשוניות, שלא באו לעולם מתוך הבלילה, אלא מקוריות היו.
קריאה מעין זו רואה את פרשת מגדל בבל לא רק כסיפור שמטרתו להסביר את קיום השפות בעולם, שזה בהחלט עניינו, אלא, ולדידי בעיקר, להסביר את מעמדה של העברית כשפת קודש, שהיא שפה אחת ודברים אחדים.
ואפשר גם מקדם במובן זמני, שנסעו מן העבר (מבול, חורבן) אל העתיד (הבטחה, יישוב הארץ?), ועצרו בהווה, זה ארץ שנער, להתיישב שם.
ומה מצאה תורה לספר לנו שדווקא בקעה מצאו? וכי מה היה מתקלקל לו היו מוצאים תוואי שטח אחר? ולולא היתה תורה מזכירה פרט זה, מה היה נחשך מאיתנו? אינני יודע כלל. נראה לי לומר כי הבקעה, שהיא מקום נמוך ומוגן, עומדת בניגוד למגדל, שהוא גבוה וחשוף, וכי יש איזו השלמה בין השניים. ורמז בגימטריה לקשר ביניהם, שמגדל עולה 77, ובקעה – 177, ולו הייתי אומר שזהו מגדל המאה, הרי שהיו השנים מתאחדים בו, אך איני אומר זאת שכן איני יודע.
אלא מאי? שוב על דרך הגימטריה, שאין לי מוצא אחר כאן ואיני יודע כלל, הבקעה (והעיר והמגדל שיבואו אחר כך), שוכנת בארץ שנער וזה עולה בגימטריה בראשית, כמו מצאו בני קדם איזו דלת סתרים, מעין חור תולעת, שהוביל אותם לנקודה ההיא, בעת שאמר והיה העולם, משום שלדידם העולם חדש הוא, שהם צאצאים לדור המבול, ואולי ראו עצמם כאנשי בראשית, וארץ שנער גן עדן להם, ובאמת גן עדן עולה גם הוא 177, כמניין בקעה, כך שמתקבל רמז שבקעה בארץ שנער הריהי מעין גן עדן בראשית. אבל האלוהים חשב אחרת, שהזמן ההוא חלף, ואין להביט לאחור, שאת הנעשה אין להשיב. על כן אמרה תורה וישבו שם לשון תשובה. ואם עשו תשובה, נשאל האם התקבלה תשובתם, ועל כך ננסה לענות בפסוקים הבאים.
זהו המסע הראשון בתורה. והוא מרמז על בריחה – נס עם. שאחד או כמה עמים, שמהם ראינו בשושלות, בורח מפני איזה דבר. אולי מנמרד, אולי ממישהו אחר, או ממשהו אחר. וזה יסביר את נטייתם להתיישב בבקעה, סמויים מעין. ואחר כך, כשיבטחו במקום מושבם, ירצו לבנות מגדל. וזה מעניין, ונזכור זאת לפסוקים הבאים.
וימצאו תיבה זו מעניינת עד מאד, ואני רק מציין, שכן אינני יודע מדוע. ושורש מ.צ.א הופיע כבר כמה פעמים (לא־מצא עזר כנגדו, כל מצאי יהרגני, נח מצא חן, לא מצאה מנוח), אבל הופעתו כאן טורדת את מנוחתי, שכן אינני יודע מדוע יצאו למסעם, והאם יצאו אל יעד מסויים, והאם הגיעו, והאם חיפשו משהו, והאם נקרתה בפניהם הבקעה אגב הילוכם, שבמקרה מצאוה. אינני יודע, ואניח לדברים.
שבחים והלל לה' יתברך על אלה הדברים שהעביר בי.
ואשר חיסרתי יושלם ואשר פגמתי יתוקן, וודאי עשיתי מזה ומזה.
מוצ"ש, אור לכ' ניסן התשע"ד, חמישה ימים לעומר, יפו.
פוסט זה פורסם בקטגוריה אין איל, מגדל בבל, משה, פרשת נח, תורה. אפשר להגיע ישירות לפוסט זה עם קישור ישיר.