"העיר היא מקום מחיה של בני אדם המאפשר להם לקיים מערכות יחסים ברמה מגוונת של אינטימיות תוך שמירה על אנונימיות מוחלטת."
משקף מס' 28 עד שקף מס' 32 שוקן בוחן את אחת הכיכרות המפורסמות בעולם – פיאצה נבונה ברומה – ומציע לבחון את הצלחתה דרך רמת הקישוריות שלה לעיר שמסביבה. משקף מס' 33 עד שקף מס' 36 שוקן מציע גריד סכמאטי על-מנת לבחון באופן פשוט את סוגיות המרכזיות של מרכז העיר אשר באופן טבעי (כלומר, סטטיסטי) מתחוללים בו תנועה ופעילות רבים יותר מאשר בשולי העיר. אותה פעילות של תנועה מעודדת יצירת פעילויות נוספות במרכז כגון מסחר (השוק ההיסטורי בצומת דרכים, בית הקפה או דוכן הפלאפל בצומת של ימינו). על גבי הגריד הזה שוקן מוסיף כיכר מרכזית באדום ופארק סמוך למרכז בירוק שנובעים מכמות האנשים באזור ויכולים להנות מהכמות הזאת בזמן שהאנשים נהנים מהם (שקף 36). בהמשך מוצגות דוגמאות מהחיים האמיתיים למבנה הזה על-גבי בייג'ינג (שקפים 38-40) וברצלונה (שקפים 41-42). משקף 43 ואילך שוקן מציג את דרוג האורבניות של הקונגרס האמריקאי לניו-אורבניזם על-פי הטרנסקטים שלהם (Transect).
המצגת מסתיימת בעשרה שקפים בהם שוקן מפרט את כללי הבסיס שלו לעירוניות (שקפים 50-59) והם שקפים שראוי לבחון אותם בעיון ולדוש במשמעויותיהם. בפרט כדי לשים לב לכלל השביעי של שוקן (שקף מס' 56) בו הוא טוען ששכונה היא קונספט קוגניטיבי הקשור לאדם ספציפי ולא כפי שהיא מוגדרת כיום כגוף מרחבי עם גבולות קשיחים-בירוקרטיים. בשקף שוקן מציג את "שכונת הלל" שהייתה השכונה שלו בכיתה ד'. בכלל 9 (שקף מס' 58) שוקן מציע מדד חדש (על סמך עבודה של קובי הרשקוביץ) של צפיפות אנשים ביחד לשטח המרחב הציבורי – צפיפות שאמורה לנסות ולתפוס את מידת האינטנסיביות שתהיה במרחבים הציבוריים ומשווה שם בין פריז, תל-אביב וסלוניקי.
במסגרת הדיון שהתפתח אחרי הרצאתו של שוקן בנוגע לעירוניות בישראל שוקן טען שכיום התכנון העירוני הישראלי פועל להלביש את ארץ-ישראל בשלמת בטון ומלט דקה ומחוררת (צפיפויות נמוכות מאוד של אנשים) שעתידה בקרוב לכסות את כל ארץ ישראל, במקום לכסות את המדינה בשלמת בטון קצרה בהרבה אך עבה יותר. כמו כן, הלל העלה את התהליך שהוא עבר בזמן תכנון שכונה של 1,200 יחידות דיור בבית-שמש, תהליך שהוביל אותו לשאול את עצמו שאלות בנוגע למהותה של עיר שבעקבותיו הוא הגיע לחלק מהמסקנות שאתם רואים כאן.
לסיכום, ברצוני להודות להלל שוקן על השתתפותו בקורס. ניכר כי גם משתתפי הקורס וגם הלל נהנו מההרצאה ואני מקווה שנמשיך להנות כך גם בהמשך.
הלל שוקן הוא אדריכל ושותף במשרד שוקן אדריכלים וכן חבר ועד מנהל בעמותת מרחב לעירוניות מתחדשת בישראל. שוקן שימש עד לא מזמן כראש בית-הספר לאדריכלות ע"ש דוד עזריאלי באוניברסיטת תל-אביב.
פוסט זה מתפרסם במקביל בבלוג של עמותת מרחב – הרחובות שלנו (עוד לא החלטתי האם גם את שאר סיכומי ההרצאות אעלה לשני הבלוגים האלה במקביל. אשמח לשמוע את דעתכם).
פוסט זה פורסם בקטגוריה אורבניזם, עם התגים הלל שוקן, מכללה כלכלית-חברתית, סוגיות אורבניות, עירוניות. אפשר להגיע ישירות לפוסט זה עם קישור ישיר.
ברכות לפתיחת הקורס ותודה על המצגת ווהביאורים הנלווים!
מסכימה לגמרי עם החשיבות של הערכת צפיפות במספר תושבים לשטח ציבורי (שקף 58). חשוב לשקלל בתוך המדד את הפריסה המרחבית של השטחים הציבוריים, שהרי עיר עם הרבה שטחים ציבוריים קטנים שמפוזרים בין אזורי המגורים מספקת איכות חיים גבוהה בהרבה מעיר עם מעט של שטחים ציבורים גדולים שממוקמים באזור אחד. נשמעת מעניינת העבודה הזו של קובי – יש סיכוי לשמוע עליה עוד כאן בבלוג?
ועוד, ביאור נוסף שיתקבל בשמחה – העניין ששכונה אינה יישות גיאוגרפית, אלא יותר אנושית-חברתית מובן וידוע, מה שנותר לא לגמרי ברור ומעורר סקרנות זה הדימוי הספציפי של 'בלון על חוט' (שקף 55)?
שמעתי מהילל את הרעיון של אינטימיות אנונימית לפני בערך 10 שנים ואני חושב שהוא אכן ניסוח מאוד מוצלח.
מאז אני אכן מסתכל על מרחבים כפונקציה של השאלה "מה אני יודע על מי שעובר בהם/מה אפשר לדעת אלי כשאני עובר בהם?". כשהתשובה היא שאי אפשר לדעת הרבה – בד"כ מדובר באזור עם עירוניות טובה.
גם זיגמונט באומן נוגע ברעיונות האלה ב'מודרניות נזילה' כשהוא מאמץ את מושג הציביליות כתנאי לקשר בין בני אדם בעיר – היכולת לעטות על עצמך את המסכה התרבותית שמאפשרת קשר מתוחם בין זרים.
אם לענות למיקה, לגבי המושג "בלון על חוט" – השכונות המוצגות בשקף 55 באמת מזכירות בלון על חוט בכך שהן קשורות למרכז העיר בדרך אחת. לטענתו של הלל שוקן, שכונה לא צריכה להיות מוגדרת כאזור תחום (בין כביש זה לכביש זה וכו'), כי זה מבטל את האפשרות לעבור דרך השכונה ועדיין להישאר באנונימיות מוחלטת. אם יש רק דרך אחת המשמשת כניסה לשכונה ויציאה ממנה, אז עצם היותך שם אומרת עליך משהו (אני גר כאן, אני עובד כאן וכו') ואין לך אפשרות "להסתובב" במרחב האורבני באנונימיות. הלל ציין בעייתיות דומה בהקשר לרחובות "מבוי סתום" (מעין הקטנה של שכונת "בלון על חוט", כי גם במקרה זה יש רק דרך אחת להיכנס ולצאת). יש לכך כמה השלכות פרקטיות- למשל, שמתי לב שבהרבה מקרים של מבוי סתום, המכוניות נאלצות להסתובב בקצה הרחוב, אבל להולכי הרגל יש שביל שמאפשר מעבר לרחוב הבא. ודוגמא אחרת- בתכנון שכונות, כדאי למתוח כמה דרכי גישה בין שכונה למרכז העיר, כדי שלא תהיה מעין לוויין של העיר.
אכן, הגעתי להרצאה והקשבתי בהנאה. וכל הכבוד ליואב על הארגון. ותודה להלל על הרצאה באמת מרתקת. השאלה שאני התחלתי לחשוב עליה, בקשר להגדרת העירוניות עפ"י הלל, היא למה כל כך חשובה לנו ה"אנונימיות אינטימית"? למה חשוב לנו להסתובב במקום שבו יש עוד הרבה אנשים אחרים שמסתובבים, למה זה כיף לנו?
תומר, בהחלט שאלה מעניינת. מקווה שנתמודד איתה בהמשך הקורס. חן-חן על הפרגון.
תומר: השאלה של חיפוש תערובת של אנונימיות, עם אינטימיות, ולהיפך, שאלה חברתית פסיכולוגית. אדם מחפש כיצד למצות את הפוטנציאל הטמון בו. הדחף הזה מוליך לרצון לפגוש אנשים עם אותה בעיה. זוהי אחת הדרכים להסבר. יש טענה דומה האומרת שבעיר אתה חווה מספר מקסימלי של פגישות מקריות, בכולן יש פוטנציאל פותח אפשרויות. זהו הסבר עם נטיה תרבותית מסוימת, ולא כלכלית דווקא. אני אנסה השבוע להסביר איך נבנה המרקם המאפשר זאת בתל אביב.