א) החיפוש של הגמרא הוא אחר מקור שיאפשר לברך על מצווה חדשה, או במילים אחרות אחר הכשר ומתן לגיטימציה לשינוי וחידוש שמתרחש בעולם הדתי, עד כדי שנוכל לברך עליו ובכך לראות בו, אע"פ שהוא חדש חלק מדבר ה' המקורי אלינו, שעליו ראוי לומר: "אשר קידשנו במצוותיו וציוונו". התשובה הראשונה של הגמרא המוצאת את התשובה בפסוק "לא תסור", זה שמצווה על האדם להקשיב לקול השופט והחכם שבימיו היא תשובה פשוטה הקובעת שלתלמידי חכמים יש יכולת ויש סמכות לעצב את ההלכה ולחדש בה ועל האדם יש חיוב להקשיב להם. התשובה השנייה של הגמרא נראית לי מרתקת יותר שכן היא מוצאת את המקור ליכולת לחדש באופן אבסורדי משהו במסורת המשפחתית, כלומר היא מצטטת את הפסוק הפותח את שירת האזינו ובו האדם מתואר כשואל ולומד מאבותיו וזקניו. האבסורד שבתשובה זו צועק: הרי אם כל דור יקשיב בדיוק למה שאומרים לו הוריו, כנראה שלא יהיה מקום לחידוש וליכולת לעצב שינוי ולברך עליו (מעין מה שאומר הרב קוק באחת מהפסקאות שלו שלולי היה ממציא הקב"ה את המוות היו בני האדם ממציאים אותו שכן בו תלויה כל האפשרות לחדש: ברגע שהעולם משתנה פרסונאלית נוצר מרחב לשינוי גם מהותי). ובכל זאת מציעה הגמרא למצוא את הבסיס לשינוי דווקא בשמרנות ובמסורת. למה היא מתכוונת? נדמה לי שהאמירה התת קרקעית שבתשובה זו מבקשת לרמוז לכך ששינוי וחידוש הינם נפלאים והכרחיים, אך באופן אבסורדי באמת הלגיטימציה וההכשר להם נמצא דווקא אם המחדש איננו בועט במסורת אבותיו ורואה בה ישן נושן שצריך לזרוק ולהחליף. דווקא הרצון להיות קשור ושייך לדבר אבא וסבא היא שמאפשרת לברך גם על חידוש.
ב) כאמור, הגמרא מביאה על שאלה זו שתי תשובות שנדמה לי שכל אחת זורקת אותנו למרחב מהותי אחר: רב אויא מפנה אותנו לפסוק מספר דברים המצווה על האדם להקשיב לקול השופט והחכם שיהיה בימיו: "עַל פִּי הַתּוֹרָה אֲשֶׁר יוֹרוּךָ וְעַל הַמִּשְׁפָּט אֲשֶׁר יֹאמְרוּ לְךָ תַּעֲשֶׂה לֹא תָסוּר מִן הַדָּבָר אֲשֶׁר יַגִּידוּ לְךָ יָמִין וּשְׂמאל". רב נחמיה מפנה אותנו לפסוק אחר שהפותח את שירת האזינו ובו האדם מוצא אצל אבותיו וזקניו את התשובה לשאלותיו. השאלה האם המקור והבסיס לעבודת ה' שלנו נמצאת אצל החכם והשופט או אצל אבא ואמא, האם היא נמצאת במרחב הציבורי או דווקא במרחב הביתי היא שאלה כבדה ועמוקה שגם היא יכולה להיפתח דרך הדיון שבגמרא כאן (ובהקשר זה כדאי להציץ בגמרות הדנות בשאלות כמו הסוגיה בבא מציעא שדנה אבידת אביו ואבידת רבו אבידת מי קודמת או כמו הסוגיה בקידושין שדנה בשאלה בפני מי צריך לעמוד כשהרב והאבא נכנסים ועוד סוגיות דומות). חנוכה עצמו מכיל את שני האלמנטים הללו במצוות ההלל שנעשית במרחב הציבורי ברוב העם בבית הכנסת ובמצוות הדלקת החנוכיה שנעשית כמצוות נר איש וביתו.
ג) הבדל נוסף שניתן להציע בין שתי התשובות בגמרא נוגע בשאלת האקטיביות של החיפוש של הדור החדש. התשובה של רב אויא מסמלת את האחריות לעיצוב החיים הדתיים על הדור הבוגר: השופט והחכם, כאשר הדור החדש מצווה פשוט להקשיב ולא לסור מדבריו, בתשובתו של רב נחמיה התהליך מתואר באופן שונה: "שאל אביך", העיצוב של החיים הדתיים מתחיל בשאלה וחיפוש של הדור החדש שפונה אל הדור המבוגר בעצה ושאלה ורק אז מקבל את התשובה והשיח.