בביקור האחרון שלי בפריז לא התקרבתי כלל לפירמידת הזכוכית של הלובר, שלא לדבר על המוזיאון עצמו, וכעת אני מרגישה על כך אשמה גדולה. אמנם בעבר בקרתי שם לפחות חמש פעמים אם לא יותר, אבל זה לא ממש נחשב ולא ממש עוזר, כי השנה הגרועה של המוזיאון הצרפתי המוביל היתה 2016. ואני הייתי בעיר האורות, ולא באתי, ולא העליתי תמונות ולא שתפתי ולא הקדשתי אפילו שנייה לשיפור המצב – וזאת למרות חיבתי העצומה למקום הנהדר הזה.
חשבתי על כך לא מעט כשקראתי את הידיעה על הירידה בהכנסות המוזיאון שהכיר לנו את המונה ליזה – 10 מיליון דולר פחות מהשנה הקודמת – וזאת למרות שכמובן השפעתי מזערית, ולמצב העגום יש סיבות הרבה יותר משמעותיות. למעשה, מדובר בשלושה גורמים עיקריים: קודם כל, הטרור שהיכה בעיר האורות, ושאי אפשר להתעלם ממנו גם אם ממש רוצים. דעאש אינם ידועים כחובבי תרבות, וממש לא אכפת להם אם תבקרו באגף המצרי או לא.
הסיבה השנייה היא ההצפה של נהר הסן, שבסופו של דבר לא ממש גרמה נזק אבל כן גרמה להשבתה (זוכרים? הודיעו אז על פינוי חללים בלובר וסגירת אגפים). הסיבה השלישית התרחשה בתחילת חודש יוני, שבוע לאחר סיפור ההצפה – שריפה פרצה במבנה סמוך ללובר, והכניסה את כולם להיסטריה נוספת.
כל הנתונים האלה ביחד הביאו לכך שהשנה הגיעו ללובר "רק" 7.3 מיליון מבקרים, 15% פחות מהשנה הקודמת, ובהתחשב בכך שאוכלוסיית העולם רק הולכת וגדלה מדי שנה – מדובר בצניחה חופשית. לא משהו שראשי הלובר ירצו לזכור, ולא שנה שיוכלו להתגאות בה, למרות התערוכות שהוצגו השנה ולמרות המיצג הנהדר פנורמה של אווה ג'וספין, בחודש אפריל. המונה ליזה עצובה עכשיו עוד יותר, והנחמה היחידה היא שרמת שביעות הרצון של המבקרים במוזיאון עלתה מ-53% ל-70%.
הייתי רוצה לשמור על אופטימיות, לכתוב שאולי 2017 תהיה טובה יותר, ולהציע לכם לבקר בתערוכה The Body in Movement Dance and the Museum שאצר הכוריאוגרף בנג'מין מילפייה, בן זוגה של השחקנית נטלי פורטמן. אבל האמת היא שקשה מאוד להתנבא. אני ממש לא בטוחה לאן העולם הזה הולך: הכל כל כך דיגיטלי ומנוכר ומהיר, שלצעירים בני דור ה-Y כבר אין סבלנות למוזיאונים. למעשה, יכול להיות שזו אחת הבעיות הגדולות של מנהלי המוזיאון, לא פחות מהטרור ההצפות והשריפות. דור המיליניום, שחי את הסיסמה "מה שאני רוצה מתי שאני רוצה" הוא חסר סבלנות במיוחד, והסוויץ' למצבי כעס הוא מהיר מאי פעם. רק תגידו לו שהוא לא יכול לצלם תמונה במוזיאון, נראה אתכם (אולי בגלל מותר היום לצלם כמעט הכל, בעוד שפעם היו שואגים עלינו NO PHOTO).
אגב, לא סתם ציינתי פה את הפרט הרכילותי על מילפייה: היום אפילו מוזיאונים נדרשים לתכסיסי יחצנות כדי למשוך תשומת לב. לא שאני רומזת שמילפייה אינו מוכשר בתחומו, אבל יש שיתופי פעולה שלפני 50 או 100 שנה לא היו יכולים כנראה לקרות.
אפשר היה לחשוב שהחזקים – כמו הלובר – ישרדו וינצחו כל מסך סמארטפון, אבל מתברר שלא לעולם חוסן. ובטח לא בעידן העכשווי, שבו מיטב המוחות ההרסניים – שחלקם נקראים גם יזמי הייטק – שואפים בכל כוחם ומרצם להנדס לנו את החיים ולהטיס אלינו רובוטים מכל עבר. כלומר, תחשבו על זה: מה כבר תמונה יודעת לעשות? שום דבר בה לא זז (כמו ב"הארי פוטר"), היא לא מתחלפת, לעתים היא שוקלת המון, אי אפשר לשים עליה תוספים. היא סתם עומדת שם, תלויה על הקיר, ודורשת שנקדיש לה כמה דקות מזמננו. חצופה, לא?
כשכתבת עכל התמונה שסתם עומדת שם, בניגוד להארי פוטר, כמעט ריחמתי עליה.
אבל כן, את צודקת. העולם השתנה. ולא לכל השינויים אנחנו כבר יכולים להתרגל בשמחה.
הרבה שינויים גורמים לי להצטער על הנטייה לרצות להתקדם כל הזמן. "אם אתה עומד במקום, אתה הולך אחורה", אינו ביטוי שחביב עליי. ובכמה תחומים – למשל האלימות ברשת – הייתי שמחה אם העולם היה הולך אחורה.