היא עומדת ושותקת בולעת את הרוק, ממשיכה לשתוק, וחושבת... חושבת על היום ההוא בו חשבה "יהיה בסדר", על היום בו החליטה לעזוב , מבלי להביט אחורה, מבלי לכאוב. ביום ההוא, עם כל הקושי, היא הביטה קדימה אל העתיד וחשבה, "יהיה בסדר" הנחה אותה ליבה. והיא עם תחושת בטחון אינסופית, עשתה את הצעד ובחרה במה שנראה לה הכי נכון, כהחלטה רגעית. ועכשיו היא כואבת המון. לו רק ידע הוא כמה! בוכה עליו כל היום וכל הלילה. בליבה היא יודעת שיחזור וינסה לתקן האם הוא יודע כמה כבר סיכן? הוא חשב שזו הבחירה הנכונה, זה מה שחייבים לעשות, היא חשבה אחרת, אך המשיכה לקוות. היום היא כואבת, צמאה לאהבה, האם הוא ימיס את הקרח שעוטף את ליבה???
נהנה לקרוא לירי המקסימה!
אני כניראה ממש מתחברת לסגנון הכתיבה שלך. בכל אופן, אם "ההיא" מהשיר היא את, אז אני מאחלת לך שתתגברי על זה מהר, ומקווה שתימצאי מהר את האחד שיחמם לך את הלב.
לירי מתוקה, גם כשקשה לי, אני משתדל להיות אופטימי בשבילך... אני מניח שהשיר הזה עליך ואני מניח שאני צודק. אני יכול להבטיח לך, שגם אם הוא יידע ויבין מתישהו בשבילך זה לא משנה... תחיי את החיים שלך, תנסי לא לחשוב עליו יותר מדיי ולא להתעסק בדברים כגון, לו רק ידע... אני אומר לך את זה עכשיו מתוך ניסיון. ובתור אחד כזה בעל ניסיון ואחד שעבר כאב קצת יותר גדול(לא שחלילה אני מזלזל בכאבך) אני מייעץ לך לעבור הלאה...להמשיך בחיים. זה מה שתמיד אומרים לי בתקופה האחרונה וזה מה שנראה לי שאני יעשה.... עמית נ.ב מה עם איזו יצירה חדשה???