"אנחנו כמו רפיקי, הקוף מ'מלך האריות'", היה אומר לנו ראש הישיבה התיכונית בשיחת הפתיחה של חודש אלול. "פוגשים אתכם מתרוצצים בג'ונגל בלי דאגות, ובאים וחובטים על ראשכים במקל; מזכירים לכם מי אתם".
אני לא יודע אם הוא עדיין משתמש במשל הזה, אבל ככל הנראה הוא לא ימשיך עם זה זמן רב. לא בגלל שהדימוי הקצת-אלים לא הולם כל כך את הרוח החינוכית הנושבת היום, ואפילו לא בגלל שדוגמאות מסרטים של דיסני זה כזה ניינטיז, אלא מסיבה אחת פשוטה: רפיקי כבר לא חובט בראשו של סימבה. הסצנה הזו נחתכה מגרסת הלייב-אקשן של מלך האריות. וזה רק אחד מן השינויים הדרמטיים בגרסה החדשה של הסרט.
מקובל לומר שאין הבדלים מהותיים בין שתי הגרסאות. כך כתבו המבקרים וכך הצהירו גם היוצרים. הסרט משנת 1994 היה כזו קלאסיקה, שאף אחד לא רוצה לשחק איתו יותר מדי. אבל דווקא משום כך ברור שיש המון חשיבות והמון מחשבה מאחורי כל שינוי. מאחורי כל תוספת, אבל בעיקר מאחורי כל סצנה שנחתכה. שהרי צריך סיבה ממש-ממש טובה כדי לחתוך קטע נוסטלגי ואהוב.
ואני לא מדבר על חיתוכים טכניים שנובעים מן הריאליזם שמאפיין בהכרח סרטי לייב-אקשן (שאלתי את עצמי באמת מה הם יעשו עם הקטע שבו הצבועים נופלים לקוצים, וקופצים בחזרה לאוויר מרוב כאב. אז הנה התשובה: הם פשוט חתכו אותו). אלא על חיתוכים של דיאלוגים מכוננים והחלפה שלהם בדיאלוגים אחרים.
וכשמטים אוזן לשינויים הללו (מבעד לקריאות הביניים ומחיאות הכפיים שמאפיינות, ככל הנראה, לא-מעט הקרנות של רימייקים של דיסני) - מתברר שאמנם הגיבורים אותם גיבורים (רק חמודים הרבה פחות), והעלילה היא פחות או יותר אותה עלילה (רק מרוחה קצת יותר), אבל הלב של הסרט, הסיפור שלו, הוא סיפור שונה לחלוטין.
הסיפור של "מלך האריות" הוא המאבק בין טימון ופומבה לבין מופאסה ונלה, וזירת ההתרחשות שלו היא בלבו של סימבה. אבל על מה בעצם המאבק? מהי השאלה שאותה הסרט שואל?
בגרסה המקורית, המצוירת (ואולי כאן המקום להשחיל שתי מילים על כל הקונספט הזה שבו הגרסה האמיתית היא המצוירת ואילו החיים, גרסת הלייב-אקשן, הם רק רפליקה שלה), השאלה של הסרט היא: מה עושים עם העבר? סימבה מציג את השאלה הזו לטימון ופומבה מיד במפגש הראשון שלהם: "האם תוכלו לשנות את העבר?"
התשובה של פומבה, פליטת פה לכאורה, היא מדהימה: "עליך לשים את אחוריך בעבר". יש אפשרות ממשית לשנות את העבר, אם רק תשים בו את אחוריך. אם תחווה אותו כחלק ממך, כפי שכתבה זלדה: "העבר איננו תכשיט חתום בתוך קופסא של בדולח... העבר מתנועע בתוך ההווה". אבל טימון מיד משתיק אותו ומשמיע את הגרסה המתוקנת של "האקונה מטטה": "עליך לשים את העבר מאחוריך" - המפתח להתמודדות עם העבר הוא השכחה. ההכחשה המוחלטת.
סימבה נע בין הקצוות הללו. הוא משוטט בג'ונגל האפריקני חף מדאגות, משום שהעבר נמצא הרחק מאחוריו, אבל גם מסרב בעקשנות לבקשותיה של נלה שישוב אל צוק התקווה, כי בעצם בעצם אחוריו נטועים חזק מאוד בעבר.
נקודת המפנה מתרחשת בסצנת המפגש עם רפיקי, כאשר סימבה חוטף מכה בראשו ומבין שאי אפשר סתם כך להשאיר את העבר מאחוריו - ובפעם הבאה הוא מתחמק מן המקל. בנקודה הזו רפיקי מציע גישה שלישית של התמודדות: ללמוד מן העבר, במקום לברוח ממנו. סימבה מפנים את המסר ורץ לתפוס את מקומו בראש הלהקה.
בגרסה החדשה, לעומת זאת, הסיפור שונה לחלוטין: הנושא הוא לא העבר, אלא העתיד וההווה. כאשר סימבה מבקש מטימון ופומבה לשנות את העבר, הושמטה לחלוטין ההתחכמות בעניין העבר והאחוריים, ובמקומה הגיעה ההצעה הבאה: אנחנו לא יכולים לשנות את העבר, אבל אנחנו יכולים לשנות את העתיד.
מאבק התפיסות: "גלגל החיים"או "אקונה מטטה"
בהמשך הסרט מופיע עימות חזיתי מפתיע במורכבותו בין שתי השקפות העולם: הקו והמעגל. סימבה נושא עמו מבית אבא תפיסת עולם מעגלית, "גלגל החיים" שבו כל יצור מהווה חלק מתמונה רחבה יותר, ונושא באחריות לכלל הבריאה (בכלל, הנושא האקולוגי תופס מקום משמעותי, ועומד במוקד ההבדל בין דרכי ההנהגה של מופאסה ושל סקאר).
לעומתו מציגים טימון ופומבה את תפיסת החיים כקו, שבו הולכים והולכים עד שמגיעים לשום מקום, ואין שום השפעה למעשיו של יצור אחד על חייהם של אחרים. המסקנה המתבקשת היא שאין משמעות לכלום, וסימבה מוכתר כתלמיד מצטיין כאשר הוא נשאל מה הוא מתכנן לעשות היום, ומשיב: "שום דבר".
השאלה שעומדת בלבו של הסרט החדש איננה שאלת העבר, אלא שאלת ההווה: האם אכפת לך? בתשובה לשאלתה של נלה, "מה גרם לך לחזור?" - סימבה של הגרסה המצוירת השיב שהכניסו לו קצת שכל, והצביע על הבליטה שנותרה מן המכה של רפיקי. אך לסימבה של גרסת הלייב-אקשן נותרה רק המחצית השנייה של המשפט, זו שבמקור באה לאחר המילים "מלבד זאת": "זו הממלכה שלי. אם אני לא אלחם עבורה, מי יעשה זאת?"
השיבה שלו היא לא תוצר של העבר, אלא של האכפתיות מן ההווה. משום כך הוא חוזר יחד עם נלה, בניגוד לגרסה המצוירת שבה חזר בכוחות עצמו ונלה בקושי הצליחה להשיג אותו. כי גם כשדמות איקונין של אביו נגלית לו בערפל ודורשת ממנו "זכור מי אתה" - המשמעות כעת היא "זכור את מי שיקר ללבך, ממי אכפת לך", הרבה יותר מאשר "זכור את העבר ואת השורשים שלך".
במילים אחרות: האתיקה של נורמות וערכים התחלפה, ברוח התקופה, באתיקה של דאגה. ואכן, המסמר האחרון במשנתם של טימון ופומבה ננעץ כאשר הם מחליטים להתלוות לסימבה ונלה ולסייע להם במשימתם, וכאשר סימבה שואל (שאלה שלא היה מעלה בדעתו לשאול בגרסה המצוירת): מדוע באתם? הרי החיים הם רק קו ישר שמוביל אל לא-דבר? הם מודים שלפעמים הקו הזה יכול להתעקל קצת.
מבחינה טכנולוגית, אין ספק שהגרסה החדשה של "מלך האריות" היא התקדמות. אבל מבחינה תרבותית יש בה דווקא רגרסיה. דוגמה נאה לכך היא תיאור בעיית-הגאזים של פומבה, שנקטע בחדות בשנת 1994 במילים "לא ליד הילד" - אך מושלם עד תום ב-2019, כי אף אחד כבר לא יבין מה הבעיה.
בגרסת הריאל יש חזרה למקומות קמאיים יותר בעולם המוסרי שלנו; אל מה שהיה מובן מאליו בשנות ה-90 - מושגים בסיסיים של חברות ושל דאגה ושל ערבות הדדית (הרי בינינו, יש משהו כמעט מופרך במחשבה שצריך ללמד את טימון ופומבה חברות מהי. חברות היא הסמל המסחרי שלהם).
גם כלי ההתמודדות שלנו הם ראשוניים יותר. אמנם הפילוסופיה של טימון מוסברת באריכות יתירה, אבל היא לא מקבלת תשובה מפולפלת בסגנון הסצנה של רפיקי. במקומה, הסצנה שבה טימון ופומבה מגחכים על הרעיון שהכוכבים מייצגים את המלכים מן העבר שמתבוננים בנו, זוכה להקצנה משמעותית, והפגיעה של סימבה מן הצחוק המהדהד היא המפתח לתחושה שמשהו רקוב בתוך כל הריק הזה. תחושה שמציבה אותו במקום הרבה יותר פתוח להיענות לקריאה הפנימית של אביו, בלי להזדקק לטיעונים מחוכמים.
החלק שהכי הפריע לי בסרט - ולא כצופה ביקורתי, סתם כמי שבא ליהנות עם הילדים - היה המחיקה של האנושיות מן הדמויות. הרי כל מי שצפה בסצנת הפתיחה של הסרט המצויר, שבה סימבה הרדום נלקח מזרועות אמו, יכול לראות בעיניו איך המאיירים עקבו שעות על שעות אחרי תינוקות אנושיים והעתיקו את הבעות פניהם במדויק. זה הרי כל היופי בבעלי החיים של" דיסני", שנוכחים בכל אחד ואחד מן הסרטים של תקופת הרנסנס הגדולה. הם מהווים ייצוג אנושי מושלם בלבוש של חיה, שמאפשר ריחוק מסוים וחופש שלא קיים בדמויות אנושיות רגילות.
ברגע שבו עוברים לחיות של ממש, האפקט הזה נמחק, והעניין כולו נראה קצת כמו פרויקט של נשיונל ג'אוגרפיק. אבל ככל שהסיפור התקדם, הבנתי שמדובר במחיקה מהותית יותר. לא רק של תווי פנים והבעות, אלא של תפיסות עולם מורכבות ושל רעיונות. במקום לחנך בני אדם שמודעים לעבר שלהם וצומחים מתוכו, החליטו אולפני דיסני לחנך אותנו כבעלי חיים בעלי אינסטינקט טבעי חם, שדוחף אותם להגן על הלהקה שלהם.
אבל מה שדיסני לא מבינים, או (סביר יותר) מסרבים להבין, זה שזה לא עובד ככה. יש קשר ישיר בין הניתוק מן העבר, התלישה מן המקור ומן השורשים המשותפים, לבין אובדן הערבות והמחויבות שבין אדם לחברו. אהבה התלויה בתחושות רגעיות ובלתי מוסברות, סופה להתפוגג יחד איתן. כדי לייצר קהילה של ברית עמוקה ובת-קיימא יש צורך בהטמעה ובחיבור לגורל ולייעוד המשותפים. "לא תיקום ולא תיטור את בני עמך. ואהבת לרעך כמוך - אני ה'".