>> מצבן של נשים בישראל מעולם לא היה טוב יותר. ואולם, אין זה אומר שהוא טוב באמת: אף שנשים מהוות כמעט מחצית (47%) מכוח העבודה בישראל - 1.35 מיליון נשים מול 1.5 מליון גברים - הרי שהתפלגותן מעוררת מחשבה. 78% מהנשים העובדות עדיין פועלות בתחומים המוגדרים כנשיים - הוראה, פקידות, מקצועות טיפוליים וכדומה, ורק 22% מהן עובדות במקצועות אחרים.
מובן שאין כל רע במקצועות החשובים האלה, מלבד המשכורת שמוענקת בסוף החודש. בעוד שהשכר הממוצע של אשה במקצוע "גברי" הוא 8,460 שקלים בחודש, הרי שמקצוע "נשי" יעניק לה רק 5,497 שקלים. הניסיון לדלג מעל הפער של 25% במשכורות המשולמות לנשים נתקל בלא מעט קשיים: דעות קדומות, אפליה מובנית וגם חומה סטטיסטית בצורה. כל זמן שהבחירה הנשית הטבעית היא במקצועות שבהם רמת ההשתכרות נמוכה, הפער יוותר על כנו.
גורם נוסף המקשה על רמת ההשתכרות הוא כמובן הקושי להתקדם בסולם הדרגות. למרות שעוד ועוד מחקרים, וגם ניסיונם של מנהלים גברים, הוכיחו את חשיבות המצאותן של נשים בעמדות ניהול ובדירקטוריונים להצלחת החברה, אנחנו עדיין רואים מנהלת אחת על כל שלושה מנהלים בישראל.
מספרן הנמוך של המנהלות לא עולה בקנה אחד עם רמת השכלתן - 32.4% מכלל המועסקות הן בעלות השכלה של יותר מ-16 שנות לימוד, לעומת 26% בלבד מן המועסקים הגברים. מספר הנשים הפחות משכילות (שיש להן פחות מעשר שנות לימוד) גם הוא נמוך באופן דרמטי יחסית למועסקים - 6.5% בלבד, לעומת 13.9%.
המספרים מוכיחים אם כן, שלמרות צעדים גדולים שנעשו בעשור האחרון, נשים עדיין מתקשות למנף את יכולותיהן הגבוהות בשוק העבודה. נדמה שאנו זקוקים ליותר מנטוריות מסוגה של גליה מאור, שלא הוכיחה עד היום אג'נדה נשית מופגנת, לטיפוח אינטנסיבי של נשים בעלות יכולות גבוהות, כדי שעמדת כוח משמעותית כמו ניהול בנק תישאר בידיים נשיות ותיהפך לאורים ותומים בעבור צעירות שלא מוכנות להיכנע לתקרת הזכוכית.