יש לי כמה חברים טובים הומואים וברצוננו לארח אותם לסעודת שבת יחד עם בני זוגם.
האם ראוי / כדאי / יש לנו יכולת / לחשוף את הילדים לסוג כזה של קשר? איך מסבירים? מה אומרים?
האם היוזמה שלנו בכלל בעייתית? האם היא עומדת בסתירה כלשהי לערכים אחרים שאנחנו מנסים לחנך אותם אליהם?
עמדתי העקרונית היא שהדבר מאוד תלוי בנסיבות, ולא ניתן לומר דבר אחד נכון לכולם, עד שתתגבש התייחסות הלכתית כוללת ומוסכמת.
אני איני מכיר בזוגיות חד מינית כדרך חיים המתאימה לדברי התורה "על כן יעזוב איש את אביו ואת אמו, ודבק באשתו, והיו לבשר אחד".
אם ההזמנה אינה מהווה הכרה בזוגיות זו, וניתן לתאר אותה גם כלפי עצמכם וגם כלפי הילדים כהזמנת שני בחורים לסעודת ליל שבת – דומני שלא רק שמותר לעשות זאת, אלא גם שראוי מאוד לעשות זאת. אם היא מחייבת הצגת חיים משותפים הומוסקסואליים כדרך לגיטימית – יש להימנע.
לפעמים אני מתמלא זעם ותסכול על הגורל שהפך אותי להומו. איך משלימים עם מציאות ומונעים מרירות.
אני חושב כי מותר לאדם לחוש זעם ומרירות על מה שהוא חש שפגע בו. לא צריך להזדרז ומחוק את הכאב הזה, ואולי דווקא נכון לפרוש אותו עצמו פני ריבונו של עולם. לאורך המקרא כולו ביטאו בני האדם את כאבם מול הקב״ה, ולא מחקו את מה שהם חשים.
אחר כך צריך להתחיל לקום: לזהות כי זעם ומרירות מובילים לזעם ומרירות, ולא ליותר מזה; להכיר כי יש עוד הרבה דברים הקיימים בעולמנו, שצריך לשאוב את האור מהם; להאמין כי ישמצבים שבהם ניתן לשנות את העולם – בין את עצמך, בין האפשרות לפגוש בת זוג מתאימה גם בנסיבות האלה וכו.
1. האם הרב סבור שאג'נדת עצת נפש כשרה?
2. האם הרב מאמין כי חשיפת בני נוער לנושא הומוסקסואליות ויחס מקבל לנושא, בכוחם להשפיע על הנטייה המינית ולהוות גורם לפיתוח נטייה הומוסקסואלית?
3. האם הרב סבור כי ספרי ילדים הנותנים לגיטימציה לקשרי אהבה הומוסקסואלים ("וכך חיו הנסיך והאיכר בעושר ואושר עד עצם היום הזה") הינם לגיטימיים?
4. האם דעת הרב כי איסורים כגון "ייחוד" התקפים בין בנים לבנות חלים גם על הומוסקסואלים? האם בין גברים הומוסקסואלים חלים איסורים אלו?
א.	פגשתי אנשים שעברו את עצת נפש והם מספרים על גאולתם על ידי עצת נפש, ועל היכולת שלהם להקים משפחה; פגשתי אנשים שעברו את עצת נפש, והם מספרים על כך שהיא הזיקה להם בצורה נוראה. גם ידיעותיי המקצועיות (אני עוסק באתיקה של הגנטיקה) מלמדות על מורכבות של הבעיה. כל עוד עצת נפש טענה כי מדובר בחובה על כל אחד לעבור את הסדנאות שלה, ושהיא מבטיחה הצלחה של 100% – היא הייתה בעיניי לא לגיטימית. משעה שמדובר באחת ההצעות שעומדות בפני בחורים הסוברים שהם נוטים להומוסקסואליות – עצת נפש היא בהחלט אפשרות שצריך לבחון.
ב.	אני מעריך כי ישנה קבוצה מסוימת של בני נוער, המתלבטים מאוד ביחס לזהותם המינית, ונמצאים עדיין בנקודת בחירה של אפשרויות שונות: פיתוח צדדים הטרוסקסואלים, הדחקה וכדו'. ככל שהשיח על הומוסקסואליות יותר פתוח – אני מעריך כי בנקודת הכרעה אפשרית האפשרות שהם יבחרו באופציה ההומוסקסואלית גדלה. אני מדגיש שוב כי מדובר בקבוצה מסוימת ובנקודת הכרעה מסוימת.
ג.	אני לא רוצה לספר לילדים סיפורים הומוסקסואליים.
ד.	שאלת דיני "ייחוד" היא שאלה המעסיקה אותי זמן רב. לדעתי, ההלכה לא מכירה בזהות הומוסקסואלית, לא לטוב ולא לרע, ועל כן היא לא אוסרת ייחוד בין שני גברים. אולם ללא קשר לשאלת הייחוד – בוודאי שמוטל על כל אדם בכל נושא לבנות לעצמו מחסומים המונעים נפילה למקומות אסורים.
א. אתה חוזר ומדגיש את האיסור להסתיר את הנטייה מבת זוג של אדם בעל נטייה הומוסקסואלית. ומה אם גילוי הנטייה עלול לגרום לאדם נזק משמעותי?
האם לדוגמא פדופיל (אדם הנמשך לילדים/ילדות) צריך לנסות למצוא בת זוג בגירה ולספר לה את האמת? או אולי הוא פטור מלכתחילה מנישואין ו"פרו ורבו"?
ר' למשל את תשובתו של הרב ברוך אפרתי בעניין: http://www.kipa.co.il/ask/show/238909-%D7%A4%D7%93… ).
ב. באותו נושא – אנחנו מכירים בהלכה את האמירה ששלום בית דוחה את האמת במקרים רבים. האם המקרה של הומוסקסואל שכבר נשוי ואם יוודע לאשתו על נטייתו היא ככל הנראה תעזוב אותו, הוא לא מקרה כזה? כלומר – אם האדם כבר נמצא בקשר נישואים, האם גם אז הוא מחוייב להגיד לאשתו את כל האמת?
ג. זו השאלה הכי קשה והכי חשובה כאן לטעמי (ואני מצטער על ה"בוטות"): האם לדעתך יש מקום להתיר אוננות לבעלי נטיות שאינן הטרוסקסואליות על מנת שלא יעברו על איסורי דאורייתא? ומה לגבי בעלי נטיות שמימושן אינו מוסרי? (פדופיליה למשל).
א.	עמדתי אינה רחוקה מזו של הרב ברוך אפרתי. זו שאלה של מינון, וסף הרגישות שלי כנראה רגיש יותר משלו. מניסיוני למדתי כי הסתרה עלולה לגרום נזק הרבה יותר כבד – בין בשל העובדה שהדברים יתגלו ואז הבעיה עצמה תצוץ, והן בשל העובדה שייוצר קרע מעצם העובדה שהוסתר דבר מה כה מהותי. העובדה שהדבר יגרום למספר נזק משמעותי קשה מאוד בעיניי, אולם קשה לי להבין מה ההצדקה שיש בכך שהוא יגרום נזק משמעותי לבחורה.
ב.	אם הוא נשוי כבר, וטוב לאשתו עימו – אינני חושב שחובה לספר.
ג.	שאלת התרת איסור אחד כדי שלא לעבור איסור שני היא שאלה שנתונה במחלוקת גדולה בין הפוסקים. כתבתי על כך מאמר קצר ב http://www.ypt.co.il/print.asp?id=19873. אני נוטה שלא להשתמש בהיתרים אלה כהנהגה כללית, אלא במקרים ספורדיים של התנגשות, ואילו השאלה שואלת כאן שאלה כללית.
אני חושב שהיחס לאוננות צריך להיות במקום הראוי והנכון. אני נתקל מחד גיסא בזלזול באיסור, וזה כמובן דבר שאסור לעשותו ושהוא לא נכון. מהעבר השני, אני נתקל בהיסטריה משעבדת של איסור זה, וגם זה דבר המזיק יותר מאשר הוא מועיל.
ג. הרב לא התייחס לכך שנתתי מקרה ספציפי מאוד ולא כללי – פדופיליה (אני מניח שדעת הרב על הנטייה הפדופילית דומה לדעתו על הנטייה ההומוסקסואלית, אלא שמימוש זו אסור בכלל המוסרי ומימוש זו אסור בכלל הדתי).
אני לא מעניק פטורים.
כלל הלכתי מובהק הוא שיש מצב של "אונס". יש שאנוסים ואינם יכולים להינשא, ולו רק בשל העובדה שהבחורות עימן הוא נפגש – לא מסכימות. על כן, בין אם אומר ובין אם לא אומר – אין אפשרות להינשא, ואם כן למה לדון בכלל לנושא.
אני לא מבין דיי בפדופיליה כדי לומר דבר מה משמעותי.
רק דבר אחד: להיזהר, להישמר, לא לפגוע, לא להרוס.
תגיות: הרב יובל שרלו, זוגיות חד-מינית, ייחוד, עצת נפש, רבנים.