המערער, אשר בערכאתנו טען לעצמו, מערער על הכרעת הדין וגזר הדין של בית משפט קמא, אשר הרשיעו, לאחר שמיעת הוכחות, בעבירה של איומים, לפי סעיף 192 לחוק העונשין תשל"ז 1977, ובתקיפת קטין וגרימת חבלה ממש, לפי סעיף 368 (ב) ריישא לחוק הנ"ל, וגזר עליו 4 חודשי מאסר בפועל, וכן מאסר מותנה ל- 6 חודשים על כל עבירת אלימות ואיומים, ופיצוי לנכדו של המתלונן בסכום של 1,000 ש"ח.
על פי העובדות שיוחסו למערער בכתב האישום, ושהוכחו די הצורך, כפי שנקבע בהכרעת הדין, היה המתלונן בעל שטח אבטיחים הסמוך למקום מגוריו של המערער, ובתאריך 18.7.06, לאחר שהמתלונן ונכדו הקטין התלוננו בפניו כי סוסו של המערער אכל אבטיחים באותו שטח וגרם נזק, איים עליהם המערער בכך שיהרוג אותם וכי "אתם תאבדו את הראשים שלכם", ואיומים נוספים, וכאשר הנכד ביקש לברר עימו מדוע הוא מדבר כך אל סבו, המערער היכה בו באמצעות מוט ברזל בכתפו וגרם לו חבלה של ממש, שהתבטאה בהמטומה כחולה.
בטיעונו בפנינו, כמו גם בהודעת הערעור, תוקף המערער את ממצאיו ומסקנותיו של בית משפט השלום, והוא טוען כי לא ביצע את המעשים שיוחסו לו, וכי מדובר בעלילה שנרקמה כנגדו על ידי המתלונן, על רקע מחלוקת כלשהי שבינו למתלונן סביב עיבוד או רעיה בשטח הסמוך לחווה המבודדת שבה הוא מתגורר.
טרוניית המערער במישור הממצאים שקבע בית משפט קמא, וסביב המסקנות שהוסקו מכך, מתמקדת בכך שלטעמו יש סתירה בכך שהמתלונן ונכדו העידו על כך שאותה מכה שלכאורה הונחתה על הנכד בעזרת מוט ברזל גרמה לפצע פתוח ומדמם, בעוד שהתיעוד הרפואי ועדות הרופא שבדק את הנכד וערך את הרישום, מתייחסים רק ל "רגישות ושפשופים בכתף שמאל", ללא אזכור של דימום, והוא קובל על כך שנעשה מחדל חקירתי, לטעמו, בכך שהמשטרה לא תפסה או צילמה את אותו כלי ששימש לפגיעה בנכד, או את החולצה שלבש אותה עת הנפגע, ושלדבריו התלכלכה בדמו.
עוד הוא מלין על כך שלא נתקבלה גרסתו באשר להתכנות האירוע, כפי שתואר על ידי עדי התביעה, שכן לטענתו קיומם של שער נעול וגדר גבוהה שחצצו בינו לבין המתלוננים, מנעו ממנו גישה ישירה אליהם, לא כל שכן מגע פיזי, ולדבריו כל שהיה בין הצדדים לתקרית היה דין ודברים שבמהלכו איים המתלונן דווקא, כי יסתייע בשירותיו של עבריין ידוע כדי לבוא חשבון עימו, עם המערער, בגין סכסוך עבר שביניהם.
מטעמים אלה, טוען המערער כי הרשעתו בטעות יסודה וכי הוא חף מפשע, ובהודעת הערעור הכתובה, ובטיעונו בדיון הראשון מבין שניים שקויימו בערכאתנו, הוא קובל גם כנגד העונש שהוטל עליו. (משהוברר באותו דיון ראשון כי למרות העולה מהודעת הערעור שהתמקדה רק בגזר הדין, בדעתו לטעון גם נגד הכרעת הדין ועצם ההרשעה, איפשר המותב באותו דיון הגשת הודעת ערעור מתוקנת, ונקבעה ישיבה נוספת לשמיעת הערעור בכללותו).
ב"כ המשיבה, עו"ד מגד, ביקשה לדחות את הערעור, על שני חלקיו והצביעה על כך כי הכרעת הדין קמא מבוססת על הערכת מהימנות העדים, בעיקר המתלוננים, ועל דחיית גרסת הנאשם כבלתי סבירה ובלתי אמינה, ומשום כך אין כל סיבה להתערב במסקנות ובממצאים כפי שנקבעו, ולענין העונש הדגישה ב"כ המשיבה את הרשעותיו הקודמות של המערער.
דעתי היא כי דין הערעור להדחות הן ביחס להכרעת הדין ולהרשעת המערער בכתב האישום, והן ביחס לחומרת העונש שנגזר עליו.
עיון בהכרעת הדין של כב' השופט אינפלד, מעלה כי מדובר בהכרעה מפורטת ומנומקת היטב, וכי בית משפט קמא התייחס בפרוטרוט גם לאותן נקודות שהמערער מתמקד בהן כיום, ונתן מענה הגיוני וברור לתמיהות שעלו, לשיטת המערער.
בית משפט קמא אף טרח וביצע ביקור במקום, שם בחן את טענות הצדדים לגבי אופי הזירה, והגידור הקיים בה, וקבע, גם בהסתמך על ביקור זה, כי גרסת המתלוננים ותיאורם את ההתרחשות האלימה בהחלט אפשרית ואף מסתברת יותר מגרסתו ותיאורו של המערער, הנאשם דאז, שעדותו לא עשתה עליו רושם מהימן ואמיתי.
כידוע, לא בנקל יתערב ביהמ"ש של ערעור בנושא מהימנות עדים וקביעת עובדות, שהרי נושא זה "מופקד בידי הערכאה הדיונית שבידה יכולת ההתרשמות הבלתי אמצעית מהראיות המובאות בפניה. רק קביעות שבעובדה ובמהימנות החורגות באופן בולט מן הסביר, תצדקנה התערבות ערכאת ערעור" [ראה למשל ע.פ 10996/03, פנחס נרקיס נ' מ.י פס"ד של ביהמ"ש העליון מיום 27.11.06,ומראי מקום שם, כגון ע.פ 9352/99, יומטוביין נ' מ.י, פד"י נ"ד (4), 632].
בענייננו, לא נמצא לי כי איזו קביעה שבעובדה של בית משפט קמא חורגת מן הסביר, עד כי תצדיק התערבות של ערכאת ערעור, על פי מבחני הפסיקה דלעיל, ויתר על כן, נמצא לי כי ממצאיו ומסקנותיו של בית משפט השלום מבוססים היטב ונכונים לגופם.
אומנם, בעדותו של נכדו של המתלונן יש אזכור לכך כי הפגיעה מאותו מוט ברזל גרמה לו לדימום, והתיעוד הרפואי שנערך על ידי הד"ר איגור קרוגליאקוב ( ת/7 בבימ"ש קמא), אינו מאזכר דימום כזה, אולם, הרופא אשר העיד ונחקר בחקירה נגדית בבית המשפט, הבהיר היטב נקודה זו, והדגיש כי השפשופים שמצא על כתפו של הנער כאשר בדק אותו, שעות ספורות לאחר התקרית, אינם שוללים דימום קודם, וכלשונו " אפשר להגיד שיש קרישי דם" (עמ' 7 לפרוטוקול מיום 19.11.06). הדעת נותנת שדימום, שאינו מאסיבי, וכזה לא נטען על ידי מי מהעדים, לא ימשך בפועל ויאובחן על ידי הרופא שעות ארוכות לאחר היווצרו.
הרופא, העיד בהגינותו, שאשר למקור השפשוף וההמטומה, הוא אינו יכול לדעת אימתי נוצרו, ובכך הוא נסמך על דברי הנבדק עצמו, אולם משבחר בית המשפט ליתן אימון בעדות המתלוננים וגרסתם, ולקבוע כי הפציעה נגרמה כתוצאה מתקיפת המערער באותו בוקר, אין משמעות לכך שהרופא אינו יכול לקבוע חד משמעית את גיל הפגיעה ומועד התרחשותה.
במילים אחרות - עדות הנכד הקטין כי סבל מחתך מדמם כתוצאה מתקיפתו על ידי המערער, שעות קודם לבדיקתו על ידי הרופא, אינה עומדת בסתירה ואינה נשללת על ידי ניסוחו של התיעוד הרפואי כפי שנערך לאחר התקבלו לבדיקה בחדר המיון בבית חולים ברזילי.
למעלה מהצריך, יצויין גם, כי שני אנשי משטרה שביצעו פעולות חקירה בתיק, ראו את הפגיעה ואת סימני החבלה בכתפו של הנכד, והתרשמו כי מדובר בפגיעה טרייה, שנגרמה בסמוך לאותו מועד, אולם כמובן אין מדובר בעדות של מומחה רפואי, אלא בהתרשמות בלבד, והנכד נשלח לבדיקת רופא, בו ביום, וממצאיו היו כפי שהובאו לעיל.
אשר ל "מחדלי החקירה" שמוצא המערער ומלין עליהם, אפשר, אומנם, כי טוב היתה המשטרה עושה לו פעלה לאתר את מוט הברזל שבו לכאורה בוצע המעשה, ולתפוס את החולצה שהנער טען שהוכתמה בדמו, ואכן כך גם סבר כב' השופט קמא (ראה פסקה 54 להכרעת הדין), אולם, בצדק קובע בית משפט קמא כי אין מדובר במחדלים כה משמעותיים שעצם קיומם יורד לשורש האפשרות להרשיע את הנאשם בדין, ואשר מחייבים את זיכויו.
הכלל לענין זה, כפי שנקבע בפסיקת בית המשפט העליון, ואושר לא אחת, ואף בימים אלה ממש, הוא ש " כאשר נטענת מפיו של נאשם טענה בדבר מחדלים מעין אלה, מוטל על בית המשפט לשאול את עצמו אם המחדלים הם כה חמורים ויורדים לשורשו של עניין, עד כי קם חשש שהנאשם יתקשה להתמודד כראוי עם חומר הראיות העומד נגדו והגנתו תימצא חסרה ומקופחת" (ע.פ 557/06, סאמר עלאק נ' מ.י, מפי כב' השופט א.א לוי פס"ד מיום 11.4.07, טרם פורסם).