במשך שנים גדלנו כ"ילדי עצמאות" : השמות הרצל ובלפור, שנת הלידה תש"ח, הפעילות של האב במחתרת הציונית בעיראק - כל אלה חיזקו בנו את התחושה שנולדנו עם הציונות. עם מדינת ישראל המתחדשת.
רק בשנת 1977, בהיותנו בני 29 , יצא לאור ספר של היסטוריון בשם אברהם תוינה, שתיעד בשישה כרכים את קורות יהודי בבל: בין השאר הקדיש את כרך ו' שיצא לאור באותה שנה (1977) לתאר את הפרעות (הפוגרום) ביהודי בגדד בשנת 1941,שנקרא: "הפרהוד". מקריאת הדברים גילינו בתדהמה סוד שהוסתר בתוך המשפחה: שני האחים הבכורים של אמי, נורי ואברהם חבשה הי"ד, נרצחו בפרעות האימים האלה. זו הייתה מכת אגרוף לשאננות שבה חיינו עד אז כ"ילדי עצמאות". הרגשנו צורך לצאת למסע של גביית עדויות.
בשנת 1941 עלה לשלטון משטר נאצי בעיראק. ראשיד עאלי אל כילאני המקורב למשטר הנאצי בגרמניה, ביצע הפיכה צבאית והדיח את בית המלוכה .
בחג שבועות 1941, בתחילת שנות העשרים לחייהם , הלכו שני האחים, נורי ואברהם חבשה הי"ד, לבקר את הסבא שלהם, חכם ציון חבשה זצ"ל, שהיה איש ידוע בבגדד, אב בית דין של הקהילה, וגם שימש נשיא אגודת " עוזרי דלים ". היהודים חשבו אז שמהומות הדמים פסקו, והשקט חזר. והתברר שלא כך היו פני הדברים.
המון מוסת וצמא דם התפרע אז ברחובות בחג שבועות תש"א, בפראות ובעיניים מזרות אימה פרצו לבתי יהודים - והאסון היה כבד: ההמון המשולהב החל לטבוח ביהודים שמילאו את הרחובות והשווקים, ובלהט השנאה פרצו לשכונות היהודיות, לבתי היהודים. מעשי הרצח המתועדים בספרו של אברהם תוינה הם נוראים וקשים מנשוא. גברים, נשים וטף נרצחו ללא רחמים.
נורי ואברהם הי"ד, יצאו מביתו של הסבא, ונתקלו בהמון המתלהם שקרא קריאות שנאה וסיסמאות נאציות . האחרון שראה את השניים, הוא יהודי שחי כיום בפתח תקוה, ישיש ושמו אליהו חייאק.
לפי עדותו ראה אותם מתבוססים בדמם.
הפורעים הגיעו גם לביתה של משפחת חבשה, משפחתם של הנרצחים. המשפחה ניצלה, כי מצאה מסתור בביתה של משפחה מוסלמית, שהתנגדה להרג האכזרי של היהודים. הקהילה בבגדד נקלעה לשעה אפלה : כשהגיעה הבשורה המרה לסבא יצחק ולסבתא תופחה, אבא ואמא של נורי ואברהם ז"ל, היה הכאב קשה מאד, והאבל כבד מאד.
שא את המשא, הוא אומר.
שא את המשא הזה משא בבל.
משא על הדם בנהרות.
סבא פוכר ידיו ונשימתו קשה.
בשנת תש"א היה המשא.
באו לו סימנים קשים לרעות.
של שמן. ועמד הנר קרוב לקיר.
ושלח להבה להאיר.
ענן גדול ברקיע.
נאסר החג בנחשתים.
מתות על גג הבית.
בשנתנו כבו מפחד הזעקות.
כתב זה השיר.
כתב כי כבה גם רבי מאיר.
כי כסה היין חשכה כל הרקיע.
ויחשך היום כעיני המת.
סבא שלנו, יצחק חבשה, זכר צדיק לברכה, נותר שבע שנים (7) המום וכואב, מתקשה לשאת את רצח בניו האהובים. ראוהו מסתובב בבתי קפה בשבתות, מסרב להאמין שוב באלוהים שלקח לו את שני הבנים. הוא אמר אז בכאב, שכל יום כיפור היה מתפלל בבכי את הפרק על מות שני בני אהרון, כי תמיד ידע שמי שקורא פרק זה בבכי לא יזכה לעולם למות שני בניו ביום אחד. הוא סרב להשלים עם כך שהאל לא נעתר לבכיו ולקח ממנו את שני בניו. הוא היה על סף אובדן האמונה וסרב ללכת לבית הכנסת. המשפחה חיה באבל שבע שנים, ואבי הבנים נראה רחוק ושבור, וספרי התורה חיכו לו שיצדיק את הדין וישוב לאמונתו.
המשפחה רצתה שמחה, הרבנים לחצו לחתן את הבת הבכירה סעידה. הבת סעידה היא אמנו. השיאו אותה בגיל צעיר, וכאשר ילדה שני בנים תאומים, באו החכמים, דפקו על דלת ביתו של האב האבל, יצחק חבשה זצ"ל ואמרו לו בלחש של תפילה: " חכם יצחק, קיבלת שניים תמורת שניים, זה הפיצוי משמיים על מות הבנים".
ריח נעים של מי ורדים.
הכתושים נמהלים במי סכר רותחים.
שני תאומים אחים.
לא תקראי לבניך התאומים בשמות אחיך האובדים.
אולי חיים הם. אולי ברחו אל עשרת השבטים.
כאלו דלקו נרות. כאלו יום השנה.
אמא מכינה לוזינא לבנה.
יבש בגוה: האם רוח אחיה באה בבניה.
האם שסעו צואריהם במאכלות רוצחים.
ידיה אמונות על הלוזינא .
לחייה יבשות כאלו הסכינה.
האם הל דמעותיה נמס עם האש הלוחשת.
עיניהם סכר ושקדים.
ובאויר העמדת פנים לא נשכחת.
( הרצל חקק, מתוך ספרו "תעודה נשכחת", 1987, עמוד 66).
שני הבנים התאומים שנתפסו כ"פיצוי משמים", כותבים לכם עתה שורות כואבות אלה. מאז התבררה לנו אמת מדממת זו, התמסרנו איש איש בסדנת היוצר שלו לכתוב פואמה על הפרעות. כעבור שנים נשלמו שתי הפואמות, והתברר שכל אחד מאיתנו כתב פואמה שונה מרעהו: גיבורי הפואמה של הרצל הם הבנים שנטבחו ("כל עוד נפשם בי"), וגיבורי הפואמה של בלפור הם ההורים השכולים ("קבר אחים 1941"). הפואמות נכללו בספרי השירים שלנו שיצאו לאור בשנת 1987, ספרו של הרצל "תעודה נשכחת" וספרו של בלפור "ואז בקץ היוחסין". אנו מצרפים שני שירים שלנו כעדות לפרעות שרוח הנאצים ריחפה מעליהם.
בשיר הראשון של הרצל - "אמי מרתיחה סוכר בשקדים" - הרצל מתאר את האם של הבנים התאומים, סעידה, מביטה בשני הילדים שלה ונזכרת בשני האחים שלה, שנרצחו בפרעות. החכמים אסרו לקרוא לתאומים שנולדו (כלומר: לנו) נורי ואברהם, כי הגופות של ההרוגים לא נמצאו.
עובדה זו נרמזת בשיר: התברר, שהמשטרה העיראקית קברה המון גופות בתעלות, כדי להעלים את המעשה המרושע. אימנו נושאת עמה טראומה המלווה אותה כל חייה מאז היותה בת 16, כשנשלחה בשם המשפחה לעבור שורות ארוכות של גופות בבתי חולים, והיא לא זיהתה בגופות שנשחתו את אחיה, והייתה הלומה עוד ימים לאחר מסע הדמים בין גופות של מתים. זמן קצר אחר מכן השיאו אותה להביא שמחה למשפחה וללדת את בניה.
השיר מתאר את האווירה של שכול מתמיד, ושל חיים שצומחים מתוך השכול.
השיר השני, שירו של בלפור "משא בבל", שצוטט לעיל, מתאר את השואה של יהודי עיראק, של משפחת חבשה, מזווית אחרת: השיא בנוי כדו- שיח עם האב השכול, סבא יצחק, המספר על מות בניו.
היום אנו מבינים - כי נולדנו כ"ילדי עצמאות" - אך סיפור חיינו קשור גם לכאב שבתקומה, לעומק הזמן היהודי, לסבל של הגורל היהודי. השמות שלנו אכן ניתנו לנו כסמל להקמת המדינה. אבל - מעבר לזאת - לאחר שהתבררה לנו אותה אמת כואבת, שהוסתרה מאיתנו שנים רבות, שבה לבעור האש הלוחשת. המשואה עוברת, אותו אור יקרות של התובנה הרוטטת, האמת העמוקה מנשוא, המורכבת: התקומה הציונית החזירה את עם-הנצח להיסטוריה, לריבונות ולמצב של "עם נורמלי". ואסור, אסור לנו לשכוח את הסיפור, את המכווה, את השליחות: תמיד- תמיד נישאר חלק מן הגורל היהודי. שותפות הגורל היהודית היא גם מנת חלקה של מדינת היהודים שהקמנו בדורנו.