גלעד שליט חי. זה מילא. אבל הוא חי טוב. עד כאן. זו התחושה הכללית שמגיעה מכל עבר, הרשתות הוירטואליות סוערות, ביקורות זועמות בעיתונות, הילד הגזים. מילא שהחזירו אותו הביתה שלם, אבל הוא מחייך? נהנה? נותנים לו לכתוב טור במדור ספורט? ולא במקומון של מצפה הילה, אלא בעיתון ידיעות אחרונות. רק שלא יקבל מדור קבוע בעיתון סוף השבוע לצד כותבים מוכשרים כמו קרן פלס ושלמה ארצי.
הגדיל לתאר זאת מתי גולן בטור גדוש בכעס ושטנה על שליט. הוא סיים במשפט, "לא נעים לגלות לך, גלעד, אבל אתה מתחיל להימאס".
ובכן, עם יקר- נמאסתם. והנה קבלו את ליטרת הבשר שלכם, בסרט "גלעד שליט אל מול המצלמה" ששודר אמש בערוץ 10, מספר שליט שלא היה קל בשבי החמאס. חמש וחצי שנים. 1941 יום. אבל מי סופר? אולי שליט. לגולן וחבריו קשה. אולי אם המספר היה עגול הם היו נרגעים.
ב-25 ביוני 2006 נחטף שליט לרצועת עזה. באוקטובר שנה שעברה הוא שוחרר הביתה. טל גורן ותמר פרוס ליוו אותו בתהליך החזרה לחיים . לא ברור אם רצה מצלמות בכל צעד שהלך, כנראה חשב שהוא חייב, שחררתם אותי –אני אדבר. קיווה שעכשיו יניחו לו. לדעתי זה רק מתחיל. תוך כדי כתיבת שורות אלו עברתי על התגובות בפייסבוק, היו שהתרגשו, ולא מעט התאכזבו מהסרט, כתבו שהוא לא חידש דבר ,ששליט עילג בדיבורו. אין ספק שהתוכנית לא מרתקת כמו הריאליטי, "דייט בחשיכה (למרות שלא נראה לי שהיה אור בשבי), הוא לא התאסלם כמו אסי כהן בסדרה "חטופים" ובשבי הוא לא עשה תואר ראשון בפילוסופיה.
ואולי אנשים התאכזבו שהוא נראה בסדר. הוא סיפר שלא התעללו בו יותר מידי בשבי. רוב הזמן ניסה לשמור על אופטימיות.
"איך שומרים על אופטימיות?", שאלה המראיינת .
"ניסיתי ליהנות ממה שיש ". ענה והשפיל מבט.
ומה היה לו? מידי פעם ראה סרט, עקב אחר אירועי ספורט, שיחק שש בש ושחמט, ארץ עיר, הוא הכין מגרב כדור ושיחק. נהג לשמור על שגרה, וחיכה. בסבלנות. אתם בטוחים שהוא ישראלי?
הסרט "גלעד שליט אל מול המצלמה", הוא סרט כואב, לופת, שובר. לפרקים קשה היה לי לנשום. בעיקר כי הרגשתי ששליט מתקשה לקחת אוויר. והמילים שיוצאות מפיו, אלוהים, המילים- מצמררות. הוא ידע שהוא ישב שנים בשבי, שלא משחררים כל כך מהר, פחד שישכחו אותו. ידע ולא נשבר. קשה לו לדבר, בשבי לא דיברו איתו הרבה. לא היו שם סדנאות לדיבור מול קהל.
במקביל, יש חזרה לעבר. העצרות למען שחרורו, הראיונות עם המשפחה, הקלטת שבה ראינו סימן חיים ראשון ממנו. נדמה אז שלא יחזור, שיהפוך לרון ארד 2. ראיון עם אביבה שליט שסיפרה שהכאב הוא פיזי, לא רק נפשי. האם הוא אוכל? האם שותה? האם קר לו או חם? היא שואלת ולא בוכה.
גם הוא לא בוכה בסרט, אולי מכך התאכזבו הצופים? אם שחררנו אותו - שיצרח, ישכב על המיטה ויבלע כדורי ציפרלקס.עדיף פרוזאק. אנשים אוהבים להפריח בלונים, להצדיע לאלונקות עם גופות, לבכות מול קלטות עצובות, אבל לשחרר חייל שמתקשה לדבר? עד כאן.
אביבה נוגעת בו. מעבירה ליטוף. אולי בודקת שיש לו גופיה מתחת לחולצה. שלא יהיה קר לילד, שלא יחטוף שפעת.
בכל יום אנחנו שולחים את הילדים שלנו לגן, לבית הספר, לצבא, דואגים שמא קשה להם, האם הרביצו לו היום? נשכו אותו? המורה כעסה? המפקד ריתק אותו לבסיס? אנחנו דואגים ומחכים שיחזור הביתה כדי שנוכל לחבק, לנשום את הריח שלו. לראות שהוא כאן.
והוא כאן. והוא סיפר את שיכל. אז די, הניחו לו, תנו לו לנשום, להתאהב, ללמוד, להתעצבן, לכעוס ולחייך. תנו לו להיות גלעד.