רוג'ר פדרר הוא אלוף וימבלדון בפעם השמינית בקריירה, אחרי ניצחון 3-6 1-6 4-6 מול מארין צ'יליץ'.
לצערי הרב זה היה אנטי-קליימקס מושלם לריצה המדהימה של פדרר. צ'יליץ' עלה למשחק כשהוא בקושי מצליח להכניס הגשה ראשונה למשחק, ולאחר שלא הצליח להמיר נקודה שבירה במהלך המערכה הראשונה, נכנס לסחרור נוראי שבסופו מצא את עצמו בפיגור מערכה ושבירה.
צ'יליץ' לקח הפסקה לטיפול רפואי באמצע המערכה השנייה, בכה לצד המגרש ונראה סובל מסוג של בעיה מנטאלית לא פחות מאשר מבעיה פיזית. קריסות כאלו מאפיינות לעתים טניסאים בגמר הגראנד סלאם הראשון שלהם – זכורים למשל המקרים של נלבנדיאן, פררו וקוריה – אבל לא ברור מה גרם לצ'יליץ' לקרוס ככה בגמר השני שלו, כאלוף גראנד סלאם בדימוס. צ'יליץ' השתפר לקראת סוף המשחק והמערכה השלישית הייתה תחרותית, אבל המשחק הזה לא ייזכר בשל איכות הטניס שלו.
פדרר הפך היום לאלוף המבוגר ביותר בהיסטוריית וימבלדון, לטניסאי הראשון שזוכה בשמונה תארים בווימבלדון, וכמובן שבר את השיא של עצמו והניף את גביע הגראנד סלאם מספר 19 בקריירה שלו, יותר מכל טניסאי אחר. את כל זה פדרר עשה בלי לאבד מערכה, ובכך היה לטניסאי הראשון מאז ביורן בורג ב-1976 שזכה בווימבלדון בלי להפסיד ולו במערכה אחת במהלך הטורניר.
כמיטב המסורת, פדרר בכה מהתרגשות לאחר הניצחון ורואים כמה הזכייה חשובה לו. אני יודע שהדבר נאמר כבר פעמים רבות במהלך שנת 2017, אבל בתחילת העונה אפילו האוהדים האופטימיים ביותר לא יכלו לחזות את מה שקרה במהלך השנה. פדרר לא זכה בתואר גראנד סלאם מאז 2012, הידרדר עד למקום ה-17 בדירוג העולמי, נאבק בפציעות ונראה היה שהוא זקן מדי בשביל להמשיך ולהתחרות בטובים ביותר.
מה שמתרחש עכשיו הוא סוג של חלום או פנטזיה. שום תסריט לא כלל מעולם את קו העלילה הזה. אין לו תקדים בהיסטוריית הטניס, וספק אם בהיסטוריית הספורט בכלל.
אוהדי פדרר היו האוהדים המפונקים בעולם במשך שנים. הם אוהדי הספורט המפונקים בעולם גם כיום. פדרר הוא המתנה שלא נגמרת. אני אסיר תודה לו על כל רגע.