גברים צעירים על סף התמוטטות עצבים ניצבו במרכזן של כמה מהקומדיות האמריקאיות המצליחות ביותר של השנים האחרונות, בהן "בתול בן 40", "לדפוק חתונה" ו"סופרבד". נימה של היסטריה שררה על הקומדיות האלה, והיא נבעה מהקושי של הגיבורים לנטוש את ההתבגרות לטובת בגרות שאינה מבטיחה נחת רבה. מסיבות רווקים אף הן ניצבו במרכזן של קומדיות רבות (ולעתים נדירות גם לא קומדיות, כגון "מסיבת רווקים", סרטו המצוין של דלברט מאן מ-1957, שהתבסס על תסריט מאת פאדי שייפסקי). המסיבות האלה וכל מה שקורה ומשתבש בהן, תוארו בקומדיות האלה כטקסי חניכה שגיבורי הסרט חייבים לעבור בדרכם אל ההתברגנות.
אל אוסף הקומדיות האלה מצטרף כעת "בדרך לחתונה עוצרים בווגאס" - במקור "The Hangover" - סרטו של טוד פיליפס, שרק בארצות הברית הכניס כבר יותר מ-250 מיליון דולר. האם אפשר להבין את ההצלחה הזאת? כן. סרטו של פיליפס מביא לידי שיאים חדשים את תחושת הבלבול, הבהלה, אפילו הייסורים הפיסיים, ובצדם את תחושת הפורקן המלוות את טקס החניכה שהוא מסיבת הרווקים. כמעט כל מה שיכול לקרות לגברים צעירים באירוע שכזה קורה לארבעת גיבורי הסרט, מנישואים לנערת ליווי ועד לקבלת אגרוף בבטן מהמתאגרף מייק טייסון (המגלם בסרט את עצמו).
דאג (ג'סטין ברתה) עומד להינשא בעוד שלושה ימים. שני חבריו הטובים ביותר, פיל (בראדלי קופר) וסטו (אד הלמס), וגיסו המיועד אלן (זאק גליפיאנאקיס) לוקחים אותו ליומיים של בילויים בלאס וגאס. פיל הוא היחידי מבין הארבעה שכבר מיושב: הוא נשוי ועובד כמורה; סטו הוא רופא שיניים, שמתכוון להציע נישואים לחברתו הרודה בו, והוא מסתיר ממנה את היעד האמיתי של המסע; הוא אומר לה שהארבעה נוסעים לאזור היין של קליפורניה (איזכור ל"דרכים צדדיות" של אלכסנדר פיין, סרט שעסק גם הוא בפרידה מהרווקות ותיאר מסע לאזור היין); אלן הוא אחד מאותם שמנדריקים בטלנים, טיפשים וטורדניים, שקומדיות מהסוג הזה אינן יכולות בלעדיהם. לא רק שאינו מבדיל בין סוגי סם שונים, אלא כאשר סטו מציג בפני חבריו את הטבעת שהוא מתכוון להעניק לחברתו, טבעת שהוא מכנה "טבעת השואה", כיוון שסבתו הצליחה לשמור עליה לאורך כל השואה, הוא אומר שלא ידע שבשואה חילקו טבעות.
"בדרך לחתונה עוצרים בווגאס". לאן נעלם החתן?
הרעיון המרכזי המניע את עלילת הקומדיה הוא שבבוקרו של היום השני שהחברים מבלים בווגאס, הם מתעוררים בסוויטה ששכרו מבלי לזכור מה אירע להם בערב הקודם. הם רק יודעים שדאג, החתן המיועד, נעלם; לסטו חסרה שן, בארון הם מוצאים תינוק ובחדר האמבטיה נמצא נמר - אין ספק שזו הצדעה ל"Bringing Up Baby", הקומדיה המטורפת הנפלאה של האורד הוקס מ-1938 בכיכובם של קרי גרנט וקתרין הפבורן, שבה "בייבי" היה ברדלס, שבילה אף הוא חלק ניכר מזמנו בחדר האמבטיה.
עיקר העלילה מתאר את ניסיונם של השלושה לאתר את דאג, כדי להביא אותו בזמן ובשלום לחתונתו, ולשחזר מה אירע בשעות שפרחו מזיכרונם. במהלך הניסיון הזה הם מתעמתים עם המשטרה המקומית, עם גנגסטרים סינים ועם מייק טייסון. זהו רעיון תסריטאי מוצלח, שממקם בהקשר קומי מבנה עלילתי שמוכר לנו מסרטי פילם נואר שבהם הגיבור לוקה באמנזיה ומוצא את עצמו בסיטואציה זרה, תמוהה ומסוכנת. חבל רק שהמימוש של הרעיון הזה אינו מוצלח דיו כדי להפוך את סרטו של פיליפס לקומדיה מבריקה באמת.
יש בסרטו של פיליפס כמה רגעים מוצלחים וכמה רפליקות שנונות, אך בכללותו הוא מבוים בתנופה מרושלת. עיצוב הדמויות לוקה בחסר אף הוא, ואף אחד מארבעת השחקנים המרכזיים אינו מצליח לשבות את לבנו. במיוחד לא פיל, שבגלל מעמדו כגבר נשוי תופס פיקוד על המתרחש בסרט, אך הדמות והופעתו של השחקן שמגלם אותה חיוורות מכדי להפוך אותו למרכזו של הסרט. מלבד אשתו של פיל, שאנו רואים אותה לכמה שניות סמוך לסוף הסרט, ודמותה של ג'ייד (התר גרהם), נערת הליווי, שאחד מהארבעה מוצא את עצמו נשוי לה, כל שאר הנשים בסרט מתוארות ככלבתיות.
אין זה מקרה לפיכך שסרטו של פיליפס מסתיים בסצינה שלא מציגה את הזוג הצעיר יוצא לירח הדבש שלו, אלא את ארבעת החברים מבלים יחד. הסרט, כמו גם קומדיות אחרות מסוגו, מכיר רק בחברת גברים כהוויה מרגיעה ומלכדת. גם כאשר מתואר כל מה שיכול לקרות כאשר חבורה של גברים יוצאת לבלות, הסרט מתרפק על תחושת הפורקן הכלולה בחברה הזו ומצדיע ליכולתה להגן על הגברים מפני הסכנה הגדולה ביותר העומדת בפניהם: החיים עצמם.
"בדרך לחתונה עוצרים בווגאס". בימוי: טוד פיליפס; תסריט: ג'ון לוקאס, סקוט מור; צילום: לורנס שר; מוסיקה: כריסטופר בק; שחקנים: בראדלי קופר, אד הלמס, זאק גליפיאנאקיס, ג'סטין ברתה, התר גרהם, מייק אפס, ג'פרי טאמבור, מייק טייסון.