אחרי כמה צירים, בהפסקה, הרגשתי, פשוט ידעתי, שעכשיו עומד לבוא הציר שבו היא תצא כולה, בבת אחת ויהי מה. דחפתי והרגשתי שאני נקרעת לגזרים, אבל לא היה אכפת לי. ואכן היא יצאה. זה נגמר ברגע. זה התחיל ברגע. תחושת הקלה.
שלחו אותנו לחדר לידה, ובעלי אמר לי, "תבקשי מהר אפידורל", כי מנסיון קודם, זאת תרופת פלאים. אז אמרתי לו "לא נראה לי שאפשר"...מיד באה מרינה ובדקה אותי – פתיחה מלאה והראש בדרך, אני בלידה! ליד המיטה היה שעון קיר שהראה על השעה עשר וכמה דקות, החלטתי שאני יולדת במשמרת של מרינה ולא אכפת לי כלום.
התינוקת החליקה לידי אחותי כאשר בעלי עוזר ומקבל הדרכה כל העת ממד"א. תוך עשר דקות הגיע הצלה וכל שנותר להם זה לחתוך את חבל הטבור.
נשכבתי ליד התינוק שלי, החמים, היפהפה, הבוכה, היונק, המבורך, שיביא עוד הרבה אור וברכה למשפחה שלנו והתאהבתי בו אהבה שקשה לתאר במלים. אחר כך המיילדת ספרה, שחבל הטבור היה כרוך פעמיים סביב הצוואר שלו והיא לא הצליחה להתיר אותו, כי הוא היה מתוח וכרוך עוד פעם אחת סביב הגוף.
בשעה 8:00 בבוקר נבקעו בשלום המים, תודה לאל, אבל הצירים התגברוווווווווווו!!!!!!!!!!!! ואני כבר חשבתי שנשמתי חוזרת לבורא!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!