מחר בבוקר, כך אני יודעת, יהיה כאן קר. זה לא יהיה בדיוק בוקר (קצת יותר כמו אמצע הלילה) ובכל אופן, הקור המיוחד של רכיסת תרמיל.
פרננדו פסואה כתב פעם יפה כל כך על הקור המיוחד של בוקר הנסיעה, הקור הזה של שעת לילה מאוחרת או בוקר מוקדמת, הקור של התרמיל (חרדת העזיבה, צמרמורת הבשר התאב/ היוצאת מן הלב ומגיעה עד העור./ שבעצם בוכה למרות החדווה).
כבר כמה חודשים, מאז שהבנתי שאני נוסעת, אני חושבת על השיר הזה (עד העור) מצטערת שהוא לא כתב גם על שאר השעות שלפני הבוקר.
אחר הצהריים החם והמתנשם של רכישת כרטיס הטיסה. הערב במרפסת של י' וג', כוסות יין, התקבלת, מברכים. והלילה הארוך, והרוח הדביקה של המאוורר מול המחשב, כשאת מפחדת כל כך וכבר עוד מעט בוקר (בודקת פעמיים את התאריכים, איך אפשר ככה כרטיסטיסה בלי כרטיסטיסה, כשהכל מספרים על המסך?).
כבר כמה חודשים שיש בי את אחר הצהריים החם והמתנשם. ההתרגשות גורמת לי לתכנן דברים שאיני יודעת איך לתכנן אותם. ללקט רמזים כמו בסיפור בלשי. לדבר על "כשאחזור" או "טוב, אבל לפני שאסע" וגם "אולי שם…".
מיליון נקודות זוהרות, חסרות פשר, מופיעות בשמיים, ואני, בשקדנות של חם-ומתנשם, מקפידה לשרטט בינהן קווים ומפות-כוכבים ומזלות הרות גורל, להתנבא.
(הקלקול באופניים רומז שאולי אני צריכה להישאר כאן ולתקן. השכנה עם הכלבים גורמת לי לשמוח שבקרוב אתרחק. מישהו ששכח סנדל בחום הים מזכיר לי שאולי אתגעגע לתל אביב וכמה יהיה לי קר).
אז אני נוסעת לברלין. אחזור עוד כמה חודשים.
אלמד כל מיני דברים, אנסה להבין את כותרות העיתון בגרמנית רצוצה, אגיש עבודות, אשמע את ההרצאות, אסע ברכבות בלוע האדמה, אחפש ללא הרף ירקות טריים, אתרגש, אתלהב, אשמח, אתגעגע.
ויש גם אתכם (כלומר, את הבלוג). כך שזה בעצם הפוסט הראשון בסדרה של "ברלין בעלמה" שתופיע מעכשיו בעמוד נפרד (ותודה לריקי הנהדרת על האיור).
זה הולך לעבוד קצת אחרת: א', הצלם של הבלוג (ושותפי לעוד כמה עניינים), הולך להצטרף רק לחלק מהזמן, אז הכנו מלאי של מתכונים שבושלו כאן וצולמו באור תל אביבי, כדי לפרסם משם (ואת ההקדמות אכתוב כבר בזמן אמת, עם סיפורים או הגיגים של ברלין).
מלבד זאת, וכמו שאני מכירה את עצמי ואותו, יהיו עוד הרבה פוסטים שיבושלו בברלין ויצולמו שם, במטבח זר ועם חומרים אחרים.
בינתיים, ובעודי יושבת כאן מתרגשת מול המחשב, חשבתי להזמין אתכם לגרניטה של אספרסו אלכוהולי. נרים איזו כוסית?
מערבבים את הקפה בסוכר, מוזגים לצלחת רחבה או תבנית, ומקפיאים עד שהוא קפה לגמרי.
מגרדים את הקרח בעזרת מזלג, ומחלקים לשלוש כוסות קטנות.
מוזגים לכל כוס שלוק של אייריש קרים.
להתראות כאן בקרוב, ופנים אל פנים בנובמבר.
פוסט מקסים, שתהיה נסיעה טובה.
נסיעה טובה. מאחל לך הרבה שעות בקומה החמישית (או השישית או השביעית) של בית הכלבו קה-דה-וו. קומת האוכל זה אחד הדברים השווים בברלין.
שיהיה המון בהצלחה…ותהני הרבה!
איזה כיף לך! תעשי חיים, אל תלמדי כל הזמן.
כתוב מקסים. אני ממש מבינה אותך.
חבל שיצא לנו להתחיל להיות חברות רק לאחרונה, אני מצפה לשיתוף פעולה מוצלח ומבוסס יד שנייה בעתיד! תהני המון – ומצפה לעדכונים אודות מעלליהם של ערלים.
מה, כבר? תהני והרבה בהצלחה!
ואו באתי בול בזמן להגיד נסיעה טובה ומופלאה ..נו טוב..התעסקתי עם הגלידת בננה שלך שעשיתי עליה ניסויים. אז לפני שאת ממריאה רק שתדעי שעשיתי את הגלידה פעם אחת יצא פיגוז כמו שכתבת…והיום אמרתי לעצמי..יאללה אפשר לקצר תהליכים ובלי ללכלך וציק צוק אומנם סטייל סורבה…אבל..כייף.
דחפתי עם הכלי לפריזר וזה מוכן. כשרוצים לאכול מוציאים למקרר לכמה דקות ומחזירים את השאר לפריזר.
אני מחכה בקוצר רוח לפוסטים מגרמניה (שיהיו מלא תמונות וגם סיפורים לא רק על אוכל..
אזזזזזז..תעשו חיים .
תכתבי לי את המייל שלך ואתן לך שם של זוג חברים מדהים, אוהבי ישראל, יש לו מסעדונת ואם תפגשי אותם לא תצטערי.
YAY!!! תעשי חיים!
ותנסי לטחון את הגרניטה בפוד פרוססור ואז יהיה לך סורבה!
והתמונות יפהפיות כרגיל!