שיר השירים, פרק ח.
כבר שנים שאני רוצה לקרוא את הספר הזה, אבל כנראה שצריך להיות במצב רוח מתאים בשבילו, כי הוא לא קל בכלל.
ההתמקדות שלי הייתה באנה, יותר מכל דמות אחרת בסיפור, היא עניינה אותי.
אני בהזדהות מוחלטת עם מה שהדמות - האישה הזאת עברה. גם אני עברתי ועדיין עוברת, רק שאצלי לא היה בעל או ילד ולא מאהב, רק ניתוח קיסרי, ומתוך גופי הוציאו משהו מת. אני מזדהה עם האובדן שלה. עם חוסר האונים שלה, המשבר הקיומי, הכאב הפיזי והנפשי, הבדידות, הבלבול, והנה כמה משפטים שעברו לי בראש בזמן שאני עברתי את הניתוח הקיסרי, וגם אחרי הניתוח משהו משתבש אצלה בגוף , בנשמה, במוח, ההורמונים, היא נהיית בן אדם אחר, אפל יותר, קודר יותר, אמיץ יותר.
אחרי הלידה, על הכאב :" אלוהים! אלוהים! מתי זה ייגמר ? תנו לי מורפיום. דוקטור! תן לי כבר מורפיום! הו, אלוהים! אלוהים!
והיא התפתלה על המיטה, כל היום היתה אנה קודחת מחום הוזה או מוטלת בלא הכרה. בחצות שכבה נטולת חושים, כמעט בלי דופק, ציפו למותה..."
"כשנכנס הרופא נסערה כולה ועיניה מלאו דמעות. כל המחלה הזאת שלה וכל הטיפולים הרפואיים האלה נראו לה מטופשים כל כך, ואפילו נלעגים. הניסיון לרפא אותה היה מגוחך ממש כאילו אמרו לחבר יחדיו רסיסי אגרטל שנשבר, לבה נשבר בקרבה, והם רוצים לרפא אותה בגלולות ובאבקות?"
"הכל נמאס עליי, הכל נראה לי גס ומגונה, וקודם כל אני עצמי, את לא יכולה לתאר לעצמך איזה מחשבות מגונות יש לי על כל דבר. זה לא שעמום, ולא תוגה, אלה הרבה יותר גרוע, כאילו כל מה שהיה טוב ויפה בי, הכל נעלם, נשאר רק הכי מגונה ושפל."
"אני אבודה, אבודה! לא, גרוע מזה : אני עוד לא אבודה, אני לא יכולה לומר שהכל נגמר, להיפך, ני מרגישה שעוד לא נגמר. אני כמו מיתר מתוח שעומד לפקוע אבל זה עוד לא הסוף... והסוף יהיה נורא. -אתה לא תוכל להבין. אני מרגישה שאני עפה לאיזו תהום וראשי למטה ואני לא רשאית, וגם לא יכולה, להציל את עצמי".
כשקראתי את השורות האלו הצטמררתי משתי סיבות.
אחת, מצאתי את עצמי רוצה לחבק את אנה, כי אני מרגישה בדיוק כמוה, מילה למילה, וזה מדהים בעיני, ואחת הסיבות שאני אוהבת לקרוא, היא כי אני מוצאת את עצמי בספרים, מוצאת שיש עוד אנשים כמוני שחווים את מה שאני חווה, אף שזה מתעלה מעבר לזמן ומרחב, הכאב הוא אותו הכאב. והדמות הזאת אנה, נשביתי בקסמה כליל, כל כך עדינה, כל כך חכמה, כל כך אוהבת.
הסיבה השנייה, שעוד לא נתקלתי בגבר שכותב דמות של אישה וממש מכיר את הגוף והנפש שלה, טולסטוי גאון והספר לא סתם הוכתר כיצירת מופת! הוא גם נישא לאישה והם ילדו ביחד 13 ילדים, אני מניחה שהוא עבר עם אישתו את חבלי הלידה, אז הכיר את העניין מקרוב, מדהים כמה רגיש הוא היה, לתפוס את הכל ולכתוב את זה.
לאחר הספר הזה פקד אותו משבר, הוא הפך להיות צמחוני, וחי חיי איכר פשוטים.
אי אפשר להישאר אדישים לקטע בו אנה משליכה את עצמה על פסי הרכבת. זה העלה דמעות בעיני, הרגשתי כל כך את הכאב שלה. את התסכול שלה. איך הכל עבר לה מול העיניים, כל החיים שלה, ובשבריר שנייה, חדלה מלהתקיים וכך גם כאבה פסק. לנצח.
זאת סוג של נאמנות , התמסרות, טוטליות, רומנטיקה שאפשר למצוא רק בספרים... אהבה כזאת, תשוקה כזאת, שלא נגמרת, לזה כולם מייחלים. מחפשים שיקוי שיעורר את האהבה והתשוקה אחרי הרבה זמן. ראיתי את זה בייסורי וורתר הצעיר של גתה, אין מה לעשות השוואות, אבל שני הספרים עוסקים בנושא מאוד חשוב, התאבדות. מחיר האהבה. ומה קורה אם לא משיגים את מה בעצם מפיח בכם חיים. אז המוות עדיף.
קראתי בנשימה עצורה, תחושה משכרת, מכשפת, מאוהבת, זה ספר שחובה לקרוא, כי הוא גורם לחשוב ולהרהר במה שחשוב באמת בחיים האלה.
מומלץ מאוד , חובה אפילו.
כתבת יפה , תודה ששתפת.
ביקורת מעולה! אני לא חסיד גדול של טולסטוי. קראתי מספר ספרים שלו. אין ספק בגאוניותו, אבל לא התחברתי באמת לסגנון. הביקורת שלך גורמת לי לחזור ולבחון את טעמי מחדש.
קראתי את 2 הכרכים האלו לפני 18 שנה. אף פעם לא התלהבתי מנואפות.
את מלחמה ושלום בתרגומה של טוטסי גולדברג אהבתי יותר.
נהדרת הביקורת וגם את. ברוך שובך לעולם הסקירות. התגעגעתי.
אין כמו אנה קרנינה וכן, טולסטוי היה גאון ולו בגלל היכולת שלו לדבר מגרונה ולתאר את רגשותיה ותחושותיה של אישה.