להקה בריטית בתוכנית טלוויזיה בלגית. השנה היא 1972. הרוק כבר היה מתקדם אז, אבל העולם עוד לא כל כך. לפחות לא מבחינה טכנולוגית. דווקא עכשיו, כשהסגנון המוזיקלי נשמע לרבים מדי מיושן, כבד ויומרני, בא האינטרנט ומחזיר את הזמן. על הדרך הוא גם מאתגר את האוזן. שירים שנמשכים עשר דקות? כן, למה לא. שום דבר לא בוער. זה עדיין קצר יותר מפרק בסדרת טלוויזיה, ובדרך כלל מתגמל בהרבה.
בראשית היה פיטר גבריאל. "ג'נסיס" בראשותו, שהוקמה ב-1967 בסארי שבאנגליה, הופיעה בטלוויזיה הבלגית כעבור חמש שנים. בין השאר היא ביצעה שם את השיר The Musical Box מתוך אלבום האולפן השלישי שלה, Nursery Cryme, שיצא ב-1971. מארק ראתפורד (גיטרה בס), טוני בנקס (קלידים), פיל קולינס (תופים) וסטיב האקט (גיטרה חשמלית) – בנוכחות שנראית אפופת כימיקלים ועם זאת שקועים במסירות ביצירה, כשעל כולם מנצח פיטר גבריאל. שיער ארוך משגע, גוף נערי של רקדן מחול וכשהוא שר, או מנגן בחליל, האור מציף את האולפן, מסחרר חושים, מזיז את הרצפה, מיישר אותה אם היא עקומה.
שיר אחד. עשר דקות. איפה הימים האלה, שזרחו בעיקר בשנות השישים והשבעים בארצות הברית ובאירופה, שבהם טלוויזיה סיפקה במה למוזיקאים כדי שינגנו וישירו נטו? אחר כך, בשנות השמונים, באו הקליפים שהעשירו כביכול את הדמיון אבל בעיקר השטיחו את המחשבה. למה הסכמנו שהכל יתמסחר בצורה כזאת אם ידענו שלא נרוויח מכך דבר. וכן, ברור שעדיין יש הרבה מאוד מוזיקאים, כותבים וזמרים מצוינים גם כיום, אבל הנוכחות שלהם, במרחב התרבותי, הולכת ומצטמצמת, נכבלת בידי ערוצי טלוויזיה ותחנות רדיו שמרניים וצרי מחשבה. במקום שהאינטרנט, עם השפע העצום שבו, יעזור לאנשים לשבור את החומות וליצור אלטרנטיבה, נדמה כי רבים מהם עדיין מעדיפים להתפנק בין ארבעה קירות שכלפי חוץ עדיין מסוידים אבל בפנים כבר התפוררו והתנוונו.
התלבטתי רבות לפני שכתבתי עכשיו על הקטע המופלא הזה של "ג'נסיס". כמו הרבה שירים אחרים שמצאתי ביוטיוב, ואני מעלה כאן ובפייסבוק, הכוונה העיקרית היא לשתף. אלה לא שירים שלי, ולא אני העליתי אותם לאינטרנט, אבל האמת היא, עם כל הצניעות, שרבים לא היו מגיעים אליהם לולא קראו עליהם כאן. לכן מדגדג את הגוף החשש הזה, שאנשים ינכסו אותם מיד אחר כך לעצמם כאילו הם נפלו מולם במקרה ברחוב.
היופי בבלוג, כל בלוג, הוא שהוא פתוח לכולם, בלי כסף או כוונות להתעשר, אלא רק להעשיר. בניגוד למבקרי מוזיקה מקומיים מסוימים או כמה בלוגרים ישראלים פופולריים שכותבים על מוזיקה ביהירות, מוסווית או גלויה, אני לא מבקש להתרברב בידע. אבל אני משקיע הרבה מאוד בכל פוסט ולכן התאכזבתי לגלות בבלוגים מסוימים את מה שאני מפרש כסוג של העתקה של רעיונות בכל הנוגע לתרגומי שירים והשוואות ביצועים.
העליתי היום את השאלה הזאת בדף שלי בפייסבוק ואני מעלה אותה עכשיו כאן – מה אני אמור לעשות במקרה כזה? אני מניח שאנשים יטענו כי לא הייתי הראשון שתירגם שירי פופ ורוק – וברור שכבר עשו זאת לפני כן – ואני מניח שגם יגידו – בצדק – שלא הייתי הראשון שעשה השוואות ביצועים. אבל בכל זאת התחושה שלי היא שאלה שעושים זאת עכשיו קיבלו את ההשראה מהבלוג הזה.
שיר נפלא, להקה נפלאה.
ובנוגע לתחושות שלך… אם מישהו ספג השראה ממך ומהרעיונות שלך, אז בורכת.