זמן קצר לאחר מכן חל יום ההולדת של זיו, בת כיתתו של איתי, ואני שברתי את הראש בשאלה "מה, לעזאזל קונים לילדה בת אחת עשרה? עוד חולצה? עוד ספר? נדוששששש...". החלטתי לתפור לזיו תיק יפה שישמש אותה לשיעורי הריקוד שלה, ובעצם לכל דבר אחר. הטלפון שקיבלתי לאחר כיומיים מזיו הבהיר לי שזו היתה החלטה משובחת. היא כל כך שמחה על התיק, אך גם, ובעיקר, מהרעיון שהוא נתפר במיוחד עבורה.
﻿אחרי כל התיקים הללו הרגשתי שאפשר להתקדם קצת הלאה, ורכשתי גזרה במטרה לתפור תיק לגן עבור הבבושקה הפרטית שלי. כשהגזרה הגיעה בדואר, ברגע הראשון לפחות, חשתי הרהורי חרטה קלים ועלו בי מחשבות של ויתור כי חשבתי שאולי העניין קצת גדול עלי. יותר פשוט לקנות תיק וזהו, לא?
ולרגע רציתי אותו לעצמי. לפחות מנטלית, גם אני בת שלוש לפעמים, אז גם לי מגיע, לא? לא.
מכיוון שזו היתה הפתעה, פיסלתי אותם בלילות, אחרי שעורכת הדין הלכה לישון, וייבשתי אותם במקומות מסתור לא שגרתיים שהיו כרוכים בטיפוס וירידה של שתי קומות בכל פעם. גם הצביעה נעשתה תוך תרגילי הסחת דעת והסוואה, אבל מה לא עושים למען ההפתעה.