במדבר א, כא: פְּקֻדֵיהֶם לְמַטֵּה רְאוּבֵן: שִׁשָּׁה וְאַרְבָּעִים [תביר] אֶלֶף [טפחא] וַחֲמֵשׁ מֵאוֹת = 64,500 ולא 1546!
במדבר א, כג: פְּקֻדֵיהֶם לְמַטֵּה שִׁמְעוֹן: תִּשְׁעָה וַחֲמִשִּׁים [תביר] אֶלֶף [טפחא] וּשְׁלֹשׁ מֵאוֹת = 95,300 ולא 1359! וכן הלאה במניין שאר השבטים.
"בעיית תביר טִפחא"
כשיש צירוף של הטעמים המפסיקים תביר ואחריו טִפחא, יש להפסיק בטִפחא הפסקה גדולה יותר יחסית להפסקה שבתביר. אך בפועל מעטים הם הקוראים בתורה המקפידים בכך. ומדוע? במסורת ניגון טעמי המקרא בכמה עדות (בעיקר אצל יהודי אשכנז), הניגון של התביר ארוך יותר מניגון טעם הטִפחא. וכשבאים טעמים אלה ביחד, וכרגיל מאריכים בתביר ומקצרים בניגון הטִפחא - יוצרים ניגוד בין ניגון הטעמים לבין פיסוק הטעמים .
שמות לא, טו: ...וּבַיּוֹם הַשְּׁבִיעִי שַׁבַּת שַׁבָּתוֹן קֹדֶשׁ לַה' כָּל הָעֹשֶׂה מְלָאכָה [תביר] בְּיוֹם הַשַּׁבָּת [טפחא] מוֹת יוּמָת.
- האם בשבת מוציאים להורג כל מי שאינו מובטל (="כל העושה מלאכה")?!
במדבר יז כח: כֹּל הַקָּרֵב הַקָּרֵב [תביר] אֶל מִשְׁכַּן ה' [טפחא] יָמוּת.
"וכן ראוי להיזהר בטעם טרחא, והבלתי זהיר בה כשיגיע אל 'כֹּל הַקָּרֵב הַקָּרֵב אֶל מִשְׁכַּן ה' יָמוּת' - מחרף!"
נושא זה הועלה בעבר ע"י אליהוא ואחרים כאן יש דוגמאות מהפרשה.
כבר הזכרתי שלתימנים יש טעות גדולה בענין זה. מסורת בידם לשים בתרגום פסיקים לפי טעמים מפסיקים. ומשום מה הם מחשיבים את התביר כמפסיק ולא את הטפחא [המתנהגת לפעמים אכן כמשרת הסילוק או האתנח מבחינת התחביר]. לכן הם שמים פסיק בתרגום במילים שיש בהם תביר במקרא המקביל - אבל לא באלו שיש בהם טיפחא. התוצאה: גיחוך מזעזע. ומי שרוצה, יכול להסתכל בתיקון קוראים 'סימנים' במהדורה שבה הוכנס התאג' - ויווכח.
בתאג' הישן של חסיד בדרך כלל בסדר מבחינה זו וכמדומה גם בתורת חיים של מוסד הרב קוק, אבל גם שם יש "פשלות"
אתה יכול לתת דוגמאות ל"פשלות"מ"תורת חיים"?
בתחילת נשא וית כל דיתמסר, להון ויפלחון.
צריך פסיק אחרי להון.
צריך פסיק אחרי לזרעיתהון.
כנראה כך הם נוהגים אחרי כל תביר. אבל כמדומה שבכל זאת הם יותר מתוקנים מבחינה זו מהחדשים כולל תורה קדומה.