צורות בניה מעניינות אותי. אני אמנם לא בונה בתים אבל בונה דברים אחרים, וכך קרה שבשנים האחרונות נהייתי חובבת כתבות על ארכיטקטורה – בעיקר כאלו שמתארות דרכי בנייה שיוצרות שינוי. (עד כדי שלרגעים אפילו עובר בי הרהור מוזר של כמיהה לעשות הסבה מקצועית..) אז אני לומדת מושגים כמו 'אדריכלות ספונטנית' ו 'בנייה ורנקולרית' ועוד, ולמרות שאפשר אולי לומר שברור הרי שאופי המבנה בו אנחנו נמצאים משפיע עלינו, ונדמה שאין בכך חידוש – בכל זאת אני מגלה שאני מגיבה בשמחה ומשיכה לא מוסברת בכל פעם שאני נתקלת בתיאורים על אדריכלות חכמה שיצרה שינוי בריאותי או שינוי קהילתי משמעותי!
אנחנו מתנהגים שונה ומרגישים אחרת בסביבות שונות, זה לא חדש, נכון. אבל האם אנחנו זוכרים שזה אומר שהתגובות הפיזיולוגיות שלנו משתנות? שיכולת הריכוז שלנו עולה או יורדת בהדהוד עם סביבה שונה?
אז הנה מה שאני מבינה עד כה: אדריכלות שיוצרת שינוי היא כזו שעבורה המבנה הוא חלק מהאדם שנמצא בתוכו, זו אדריכלות שרואה לנגד עיניה התרחשות משותפת בה המבנה הינו חלק מהפיזיולוגיה של התהליכים שמתרחשים בתוכו (תהליכי למידה / הבראה/ תקשורת/ משפחה וכיוב), ומכירה כי למבנה ולאדם שבתוכו מערכת עצבים משותפת – כלומר הם מהדהדים אחד אל השני ומשתנים האחד מהאחר.
ה B.O.T קשור לתכנון ובניית מבנים מסוג אחר – אנחנו בונות דרכי תקשורת, בונות מבנה של מפגש, בונות מערך למידה, בונות תהליך קבוצתי.
*או כיצד הקורס נבנה ומשתנה מתוך האינטראקציה עם ה'סביבה' שלו – כלומר מתוך קשר ותקשורת עם המשתתפות הספציפיות של הקורס הזה.
אתמול הקשבתי להרצאה של מייקל מרפי שמספר על בית חולים ברואנדה שהמבנה שלו תוכנן מתוך השאלה הזו: כיצד צורת המבנה עצמה יכולה להפחית את התפשטות מגפת המחלות הזיהומיות שתקפה את הקהילה המקומית. מה שהם עשו שם בבית החולים הזה הוא מדהים, ומשמעותי עבורי לא פחות היה התיאור כי בית החולים נבנה דרך שיתוף הקהילה בבנייה עצמה. מאות מתנדבים הגיעו לעזור בבניה וביניהם נגרים מומחים, שהגיעו ולימדו את המתנדבים איך לבנות רהיטים בעצמם – עבור בית החולים. הדרך שבה הבנייה התקיימה מגלמת בעצמה מהלך של שינוי קהילתי ותאמה את רעיון המבנה שנועד לשפר בריאות קהילתית.
ארכיטקטורה שיוצרת שינוי היא כזו שלעולם יוצרת קשר חי ועכשווי החומרים. וזה לא תמיד פשוט לעבוד כך - זה נדמה שאפשר שקורס מסוים שכבר בנינו או העברנו אותו כך וכך פעמים יהפוך למוצר מדף שאפשר פשוט לשכפל. אבל לשכפל לא עובד אצלנו.
אם תוכן הלמידה בקורסי B.O.T הוא הקשר עם מה שחי בתוכנו, אי אפשר לבנות את תכני הלימוד בלי שהם יחיו בנו. וזה דורש בכל פעם ליצור קשר מחדש, ממש כמו בחברות ארוכת שנים. אחרת זה הולך לאיבוד.
ובעקבות המפגש הפורה הזה שהביא לדיון מניב החלטנו להציע וובינר (חינמי) שבו יוצג מודל Women Friendly - בוובינר הילה תשתף בסיפורי מקרה על נשים וגברים עם מצבים פוסט-טראומטיים שהגיעו לחדר לידה, על שלבי המודל שאפשריים ליישום במחלקות הלידה ועל שיתוף הפעולה עם לניאדו.