תגובת הבטן של השמאל, בימים אלה, היא להאשים את ראש הממשלה נתניהו בהבערתן של עזה ודרום הארץ כדי להפיג במשהו את זעמו וכישלונו בשכנוע העולם להתקיף את טהראן. על משקל – אם לא נתנו לי להתקיף את איראן, אוריד גשם של טילים על עזה, כמו ילד המרביץ לאחותו הקטנה כי איננו יכול להשיב לאביו. סבלם של ילדי דרום הארץ ימוזער, בחוגי השמאל, יתואר כסוג של זעקות קוזאק נגזל יחסית לטיווח המשוגע של אזרחים צה"ליים על ידי דאונים מעופפים.
תגובת הבטן של הימין, בימים אלה, היא להטיף לעוד סבב של הוצאות להורג ישראליות, שיוביל לעוד סבב של אימה ישראלית ומוות פלסטיני, תוך ניתוק הקשר בין הוצאתו להורג של מזכ"ל ועדות ההתנגדות זוהיר אל קיסי, בין מה שמתרחש מאז בדרום ובעזה. סבלם של ילדי עזה ימוזער, בחוגי הימין, יתואר כסוג של זעקות קוזאק נגזל יחסית למטר הגראדים והקסאמים הנופל מדי יום. בחוגים האלה לא ירצו לצפות, למשל, בהלוייתו של איוב אוסילה בן ה 12 שפורק לגורמים על ידי טיל צה"לי, אשר פצע אנושות תלמידים נוספים שאיבדו איברים.
תגובת הבטן של החמאס, בימים אלה, היא לדחוק בפעיליהם להביך את פעילי הג'יאהד האיסלמי ולירות שני טילים על כל טיל ג'יהאדי, כמו שני ילדים מופרעים המתחרים מי יכאיב יותר לצפרדע פעורת פה, על שולחן המעבדה. סבלם של ילדי ישראל ימוזער, בחוגי החמאס והג'יהאד, כדי להשוות לכל המהלך הנפסד הזה חזות של מהלך פטריוטי מפעים ומרטיט, מעין מצעד יום עצמאות פלסטיני מתגלגל שמטרתו (כמו רוב ימי העצמאות) להעלים את מצוקת היום יום של האזרח הקטן.
תגובת הבטן של התקשורת הישראלית, בימים האלה, היא לתאר את מחציתה של המציאות, זו הישראלית, כדי שלא לסבך את הנרטיב ולהופכו למורכב, מייסר, נורא ורצחני – כפי שהוא באמת. המסך יתמלא בגנרלים לשעבר שרק אתמול הושפלו על ידי העיתונאים – בצדק שלא בצדק – בגין כשלונות והצלחות במגוון מגזרי חיינו. כעת, הכישלונות הללו יוסתרו, התחקירים המאומצים ייגנזו, כל שיוותר הוא שאלות חלולות על עוצמת הפגזים, ועומק החדירה, וזווית ההפצצה, ובעיקר "החרדה בדרום" כאילו מדרום לשם (בעזה) אין חרדה, ואין מוות, וילדים לא נמחקים ברגע על ידי דאון שעל זנבו מצויר מגן דוד לבן.
תגובת הבטן של התקשורת הפלסטינית, בימים אלה, היא לתאר את מחציתה של המציאות, זו הפלסטינית, כדי שלא לעמת את הציבור עם הכישלון המחפיר ששמו שלטון החמאס בעזה, כדי שלא להידרש לאופים המופרע של האנשים שכוחם הפוליטי מושתת על פחד והיעדר תקווה. המסך יתמלא בתמונות זוועה של ילדים מרוטשים כדי לצרוב את הזוועה במוחם של ילדים שלא רוטשו עדיין. כל זאת כדי שאלו יגדלו חרדים ורעועים, מבוהלים וצמאים לנחמה, כה צמאים לנחמה עד שיסכימו להתפקד לשתי התנועות הפוליטיות (החמאס והג'יהאד) שאת עוצמתן של הנזק שגרמו לאזרח הפלסטיני אי אפשר לתאר במלים. רק בדמעות.
תגובת הבטן של הממשל האמריקני, בימים אלה, היא להסתגר בתוך חדרים עם דלתות כפולות, להסית את הווילונות ולכבות את האור ולקוות שהישראלים יפסיקו לרצוח פלסטינים ושהפלסטינים יפסיקו לטווח ישראלים. כל זאת לאחר שהנשיא אובמה שרד את ועידת איפא"ק האחרונה שמטרתה הייתה לגרום לו ללחוץ על הכפתור האדום או לכל הפחות – לאשר לנתניהו ללחוץ על שלו. אבל זה לא קרה, מופע הלהטוטים של אובמה הצליח, הוא אמר את כל הדברים הנכונים ועשה את כל הדברים הנכונים ואחרי זה קרס, מותש ומיוזע, אל תוך ספת העור בחדר הסגלגל. עכשיו כשהאדמה בוערת בפלסטין, עכשיו כשהאדמה רועמת באשדוד, עכשיו שהימין הקיצוני הפלסטיני רוצה דם ישראלי והימין הקיצוני הישראלי רוצה דם פלסטיני הוא לא יעשה דבר, הנשיא, הוא ידחוף צמר גפן באוזניים, הוא יגביר את מערכת הסטראו באוטו וידמיין כי רעשי הנפץ המגיעים מהמזרח התיכון, צרחות הילדים המתים והמסתתרים שם, הם לא יותר מהדי תאונת דרכים משונה בקצה שדרות פנסילבניה. המשטרה המקומית כבר תטפל בזה.
ואני אומר – בבקשה, די. ואני אומר, אינני יכול עוד. האלימות קשה מדי, הצביעות סמיכה מדי, הלהיטות של ההנהגות הישראליות והפלסטיניות הנוכחיות לעוד סיבוב של ילדים מתפצפצים - והכל כדי ליישר את עמם הרעב והמותש מאחוריהם - גורמת לי כאב פיסי בעיניים. מישהו, איפשהו, צריך להגיד את האמת – ולא רק את מחציתה. עיתונאי כלשהו, דובר עברית או ערבית, צריך להיות ישר מספיק אינטלקטואלית כדי לדפוק על השולחן של העורך שלו ולצרוח "אבל זה לא כל הסיפור!" יש עוד סיפור, יש עוד ילדים מתים, יש עוד דם שנשפך והוא סמיך וחם ומעליו רוכנות אימהות.
ואל תגידו שאני נאיבי כי אני לא. נאיבי הוא מי שנוהה כעת אחרי השקרים המזוהמים של המנהיגים המיליטנטים – בצד "הזה" או "ההוא". נאיבי או מי שסופר את מתיו ואת מתיו בלבד. נאיבי הוא מי חושב שיבוא "סבב", ועוד "סבב", ועוד אחד, והדבר לא יגיע אל מפתן דלתו, הדפיקה לא תשמע יום אחד, הדלת לא תפתח ולא יעמוד שם – הנורא מכל.
אני קורא לישראלים להחרים את דיווחי התקשורת בעברית, שלא כוללים דיווח שווה בדקותיו של האימה והאיברים המרוטשים ברחובות עזה. אני קורא לפלסטינים להחרים את דיווחי התקשורת הערבית, שלא כוללים דיווח שווה בדקותיו על כישלון החמאס והג'יאהד האיסלאמי. משקרים לכם, בזים לכן, מוליכים אתכם אל האש באמצעות חלילי גאווה לאומית ריקה, מפטמים את קיבתם בתגובות בטן. רק שאין פה שום גאווה. ואין פה שום "תגובה". רק אימה, יש פה, רק ילדים מתים, יש פה, רק מדרכות צבועות בדם, ולשכות פוליטיות שבתוכן יושבים מנהיגים – נטולי בושה. ונטולי אומץ. ונטולי אימה. שיום אחד יסתכלו במראה, כמו דוריאן גריי בשעתו, ויתחננו לרחמים.