1. הנאשם הורשע בכך שביום 20.3.05 סמוך לשעה 02.30 תקף את אשתו בביתם של בני הזוג, היכה בפניה באמצעות חפץ חד וגרם לחבלה בלחיה, חבלה שהותירה בפניה צלקת מכוערת.
מדובר במקרה אחד של אלימות קשה, שקדמו לו מעשי אלימות שנמשכו מספר חודשים, בהם נהג הנאשם להכות את המתלוננת בידיו באמצעות חפצים שונים.
בעת שהגיעו שוטרים לעוצרו, תקף הנאשם אחד השוטרים, בכך שהדף את ידו שהיתה מונחת על כתפי הנאשם לעבר משקוף הדלת, וניסה להמלט.
הנאשם הזהיר את המתלוננת לבל תתלונן כנגדו ואיים כי מצבה יהא גרוע יותר אם תעשה כן. בעת שהיתה המתלוננת מאושפזת בבית החולים, כתוצאה מהחבלה שנגרמה לה, יצר עימה הנאשם קשר טלפוני ודרש ממנה באיומים שתבטל את התלונה ותאמר כי נחבלה כתוצאה מנפילת מסגרת של תמונה. כתוצאה מכך, הגיעה המתלוננת אל המשטרה בכוונה לבטל את התלונה. היא לא חזרה בה מתוכנה, אך ביקשה לבטל אותה בטענה שסלחה לנאשם ולטובת ילדיה.
2. בגין מעשים אלה, הורשע הנאשם בעבירות של חבלה חמורה בנסיבות מחמירות, עבירה לפי סעיפים 333+335 לחוק העונשין התשל"ז - 1977 (להלן:"חוק העונשין"), תקיפה בנסיבות מחמירות (בת זוג במספר מקרים), עבירה לפי סעיפים 382+379 לחוק העונשין, הדחה בחקירה, עבירה לפי סעיף 245(ב) לחוק העונשין, תקיפת שוטר, עבירה לפי סעיף 273 לחוק העונשין והפרעה לשוטר בשעת מילוי תפקידו, עבירה לפי סעיף 275 לחוק העונשין.
3. המאשימה מבקשת להטיל על הנאשם עונש של מאסר לתקופה ממושכת, נוכח עברו, אלימותו החמורה והצורך להגן על המתלוננת.
4. ב"כ הנאשם טוען כי מדובר באירוע חד פעמי וחריג. לדבריו, הנאשם נשוי למתלוננת במשך 10 שנים במהלכן לא הועלו כנגדו טענות ביחס לאלימותו כלפיה. הסניגור מבקש להסיק כי המתלוננת סלחה לנאשם ומבקשת בתוצאות חיוביות לגביו מכך שביקשה לבטל את תלונתה במשטרה, ומהתייצבותה לכל הדיונים. בדיון שנקבע לטיעונים לעונש, הגיעה המתלוננת כשהיא מלווה בחמשת ילדיהם הקטינים של בני הזוג.
ב"כ הנאשם מבקש להסתפק בתקופת מעצרו של הנאשם, כ - 4 חודשים, נוכח הטראומה שעברה עליו עקב מעצרו, והקשיים הצפויים לפרנסת המשפחה בהעדרו.
הנאשם עצמו הביע צער על המעשה וביקש להתחשב בילדים ובאשתו. הוא הוסיף כי לא ריצה בעבר עונש מאסר וביקש להתחשב בכך.
5. הנאשם הפגין אלימות קשה כנגד אשתו, פגע בשלומה והותיר על לחיה צלקת מכערת, עימה תאלץ להתמודד כל חייה. לא מדובר בנזק פיזי בלבד, אלא בנזק נפשי וסבל שנגרם למתלוננת ממראה פניה כתוצאה מהחבלה. סבלה של המתלוננת ניכר בעת מתן עדותה כאשר נתבקשה להציג תמונתה בתעודת הזהות, ונאלצה להביט בדמותה קודם לחבלה.
6. בניגוד למה שנאמר, אין המדובר באירוע חד פעמי שבו איבד הנאשם את השליטה על עצמו ופגע במתלוננת, אלא באלימות מתמשכת שהסלימה והחריפה באירוע האחרון מיום 20.3.05. לולא נזקקה המתלוננת להתערבות רפואית דחופה, ספק אם היה מגיע גם ארוע זה לידיעת המשטרה.
7. אוירת הפחד שהשליט הנאשם בביתו מלמדת גם היא על כך שהמתלוננת ידעה היטב מה צפוי לה אם לא תישמע לנאשם. לחששות המתלוננת מפני הנאשם ניתן ביטוי גם בהכרעת הדין בהתייחס לאופן בו העידה המתלוננת ולהתנהגותה לאחר הארוע, בפרט כשחיפתה על הנאשם שהסתתר לידה מתחת לסדין ואמרה לשוטרים כי היא איננה יודעת היכן הוא.
למרות הפחד הצליחה המתלוננת לאזור כוחות ולספר בבית החולים ולאחר מכן במשטרה ממה בדיוק נפגעה. היא לא נענתה לדרישות הנאשם שלא תתלונן כנגדו, ולאיומיו שתשנה את גרסתה במשטרה.
חשש זה, ככל הנראה יחד עם דילמות מוכרות של נשים מוכות החוששות לפגוע בילדיהן ובפרנסת המשפחה, הביא את המתלוננת אל המשטרה כדי לבטל את תלונתה, לאחר שהנאשם איים עליה.
נסיונו של הנאשם להבנות מכך שהמתלוננת הגיעה למשטרה כדי לבטל את התלונה, ולטעון כי מכאן ניתן להסיק שסלחה לו, איננו ברור ואף מקומם, משהוכח כי כוונתה היתה להענות לדרישתו של הנאשם נוכח איומיו. במשטרה אמנם אמרה המתלוננת כי סלחה לו, אך בבית המשפט לא חזרה על טענה זו.
המתלוננת נכחה בכל הדיונים, היא גם הגיעה לדיון האחרון מלווה בילדיהם הקטינים של בני הזוג, שהגדול בינהם הוא כבן 10. למרות זאת, לא נתבקשה להעיד לטובת הנאשם על יחסיהם המתוקנים וגם לא ביקשה לומר דבר להגנתו.
תגובתה של המתלוננת כשהגיעו השוטרים לביתם של בני הזוג במטרה לעצור את הנאשם, ודבריה במהלך החקירה והעדות מלמדים על דאגתה הרבה לילדים והחשש שמא יפגעו כתוצאה מן ההליכים הננקטים כנגד בעלה. למרות זאת, היא לא חזרה בה מגרסתה, לא הסכימה לשנות את הגרסה בהתאם למה שביקש ממנה הנאשם והיתה מעוניינת בהמשכת ההליך כדי שהאמת תצא לאור. לעובדות הסוציאליות שהגיעו אליה לאחר שהותקפה סיפרה לטענתה שהיא מפחדת מהנאשם (עמ' 23 לפרוטוקטל). מה נשתנה במהלך המשפט אשר שינה את יחסה של המתלוננת אל הנאשם והפיג חששות אלו?
אין בהתנהגותו של הנאשם לאחר שנעצר ובמהלך משפטו דבר שיכול היה לשנות את דעתה של המתלוננת ולהביא אותה לרצות בהקלת עונשו. הוא המשיך לאיים עליה גם כשהיתה בבית החולים ולהגנתו ניסה לטעון כי העלילה עליו עלילות שווא. אם אכן מקווה המתלוננת כי עונשו לא יהיה חמור, ודברים כאלו לא שמעתי מפיה, הדבר נובע מן הקשיים אליהם התייחסה בחקירתה ובעדותה והנוגעים להשלכה שתהא להעדרו של הנאשם מן הבית על שלום הילדים וכלכלתם. דאגה כזו לילדים ולמשפחה כולה, לא היתה בראש מעיניו של הנאשם כאשר עשה את שעשה, אך היא מהווה היום בפיו נימוק להמתקת העונש.
8. לא התרשמתי ממילות הצער שהביע בדבריו ומבקשתו לחוס על ילדיו ועל אשתו.