מעולם, לא ראיתי את הגב של הורי ליד המחשב, ולעולם לא אראה. הבנות שלי, הנכדים שלי, ראו את גבי ליד המחשב, אני ראיתי את שלהם. זהו. ככה יודעים שחל שינוי ממעלה שניה ואולי למעלה ממנה. איכשהו השורה הזו הולכת איתי הברקר.
מה יש לשורה הזו בראשי?
אולי היא עוזרת לי להימנע מכל מה שאני קוראת בעיתונים, שומעת בחדשות? אולי.
אולי היא מכינה אותי לקראת מחר? יום ההשקה של הספר שלי? אולי. אולי אפילו אני צריכה לפתוח במילים האלה את דברי מחר?
אולי היא אומרת לי שהעולם כל כך השתנה, ובינתיים אני שטה בו, ונוהגת כבת 63 של היום, למרות שיש בו גם רבים שנוהגים כמו אלה שחיו בו פעם ולא יושבים אל המחשב.
אני אבל זוכרת את הורי עמלים, או נחים במרפסת הבית בקריית חיים, אוכלים אבטיח ביום קיץ חם, או מתחממים ליד תנור פרידמן, כזה שעובד על נפט, בחדר אחד מחומם.
This entry was posted on ינואר 5, 2010 at 4:09 am and is filed under אזרחית ותיקה, החיים בכאן ועכשיו, נוסטלגיה, סיפורים, פריכיות אורז.	You can follow any responses to this entry through the RSS 2.0 feed. You can leave a response, or trackback from your own site.
[ומכאן האינטיליגנציה, כללית IQ ,חברתית ו – EQ], אצל הילדים.
שכחתי אותם… אתה צודק!
היה כיף לראות אותך אתמול, רק הצטערתי שלא היה לי זמן להיות איתך קצת יותר..
אמא שלי היתה שייכת לדור שבו יחסית מעט נשים נהגו.
העולם השתנה. הוא משתנה עלינו כל הזמן.
לנו יש מכוניות, מחשבים.
נראה מה מחכה לנו וכמה זמן נוכל להשתלב. מפחיד, לא?
אתילה יקירתי…עוד יהיה לנו , כך אני מקווה , הרבה זמן של ביחד. יש בינינו קשר מיוחד – כך אני מרגיש – וגם דברים לעשות ביחד…וגם לשמוע ממך ביקורת על הבא בתור…הספר שלי.
כשאבי נפטר, אימי הייתה בת 54 . לא רק שבחיים לא נהגה – אלא גם לא ידעה איך מגיעים ממקום למקום בחיפה. רק אומרים לריקו להיכן רוצים להגיע – ומגיעים. ידעה שאם המכונית לא זזה אז צריך לשאול בטון עוקצני.." ואת ההנדברקס הורדת?"…כשאמרתי לה שהיא חייבת ללמוד נהיגה בגיל זה הסכימה מיד. שנה נדרש לה להוציא רישיון נהיגה – ושמונה טסטים. את התיאוריה עברה רק בגלל הפחד ממני, כך היא אומרת. ואחר כך נהגה עד גיל 76 בערך.
בטוח שנעשה דברים ביחד.
בטוח שיש לנו זמן, והרבה.
בטוח שיש לנו קשר מיוחד.
ובטוח שיש לך הומור!