תביעה כספית, לחייב את הנתבעת לשלם לתובע סך כולל של 38,514 ₪.
אין חולק כי ביום 5/1/11 נחתם בין הצדדים הסכם התקשרות ( להלן – "ההסכם" ), במסגרתו רכש התובע מהנתבעת קו טלפון אחד וכן נוידו שני קווי טלפון שבבעלותו.
בפגישה שהתקיימה ביום 5/1/11, הסכים התובע להצעת נציג המכירות של הנתבעת, מר בן בלוך, לפיה, התובע ייהנה משני קווים ברשת אורנג, יסופקו לו שני מכשירים חדשים וייהנה מגלישה באינטרנט, ללא חיוב, ובתמורה לחבילת שירות זה, ישלם התובע לנתבעת סך של 170 ₪ לחודש, כאשר בחודשיים הראשונים להתקשרות הוא יזוכה בסך של 200 ₪ לחודש. הנתבעת לא קיימה את התחייבות נציגה, להתקין מכשיר טלפון קבוע ברכבו, שעה שקו הטלפון של חברת פלאפון נותק למחרת ההסכם, ועקב כך נותר התובע ללא קו טלפון, ונבצר ממנו לנהל את עבודתו ולבצע הזמנות נסיעה חדשות, דבר שנמשך 3 שבועות, עד לחידוש קו הטלפון בחברת פלאפון. עקב הפרת ההסכם, כאמור, ביקש התובע מהנתבעת, 4 ימים לאחר חתימת ההסכם, לבטל את העסקה, אך גם בקשתו זו, אשר לפי החוק מקנה לו זכות לביטול עסקה תוך 14 ימים מיום כריתתה, לא מומשה ע"י הנתבעת. משהתעלם נציג הנתבעת מפניותיו הרבות לביטול העסקה, פנה התובע למוקד השירות של הנתבעת, ברגבה, אך נציגי הנתבעת שעבדו שם התעלמו מפניותיו לביטול העסקה, והבטחותיהם של אלה כי נציג בכיר של הנתבעת ייצור עמו קשר, לא מומשו. חרף הפרת ההסכם ע"י הנתבעת, הומצא לו חיוב בסך של 1,514 ₪, בתמורה לשימוש בשירותי אינטרנט, כאשר התובע טוען כי לא עשה שימוש בשירות זה ולא הוריד קבצים כלשהם, מה גם ולא בוצע, במסגרת חשבונית זו, זיכוי בסך של 200 ₪, כפי שהוסכם בהסכם. נציג התובע פנה, עשרות פעמים, לנציגי הנתבעת, לרבות מנהלים בכירים, אך ללא הועיל. כתוצאה מהפרת ההסכם ע"י הנתבעת, נגרמו לתובע הפסד ימי עבודה ועבודה, עוגמת נפש ופגיעה בתדמיתו. התובע מבקש לחייב את הנתבעת לשלם לו פיצויים שאינם טעונים הוכחת נזק, לפי חוק הגנת הצרכן, בסך של 10,000 ₪ ( סעיף 62 לכתב התביעה ), פיצוי בסך של 15,000 ₪ בגין הפסד עבודה וימי עבודה ( סעיף 63 לכתב התביעה ), פיצוי בסך של 1,514 ₪ בגין החיוב שחויב בו ע"י הנתבעת ( סעיף 64 לכתב התביעה ), ופיצוי בסך של 12,000 ₪, בגין עוגמת נפש ( סעיף 65 לכתב התביעה ).
טענותיו של התובע נותרו כלליות ולא נתמכו בראיה, והנתבעת לא הפרה את התחייבויותיה לפי ההסכם. לתובע הוסברו, בפגישתו מיום 5/1/11, עם נציג המכירות מטעם הנתבעת, כל פרטי ההתקשרות, ורק אז הוא חתם על ההסכם. לפי ההסכם, התובע בחר במערכת דיבורית לרכב ולא בחר בהתקנת מכשיר קבוע ברכבו, אך לאחר שהוא התקשר למוקד השירות של הנתבעת, בטענה כי הובטח לו מכשיר טלפון קבוע ברכב, ולא דיבורית, ולפנים משורת הדין, הסכימה הנתבעת לספק לו אביזר זה, והוא נדרש לתאם מועד התקנה אצל מתקין מורשה מטעם הנתבעת אך הוא נמנע מכך, ולכן, הוא אינו יכול לטעון להפסדי עבודה עקב כך, מה גם וסופקה לו, יחד עם מכשיר הטלפון, ערכת דיבורית אישית למכשיר, שמאפשרת לבצע שיחות גם בשעת נהיגה. פנייתו הראשונה של התובע לביטול ההסכם הייתה ביום 13/1/11, בביקורו במוקד השירות של הנתבעת, אז הוסבר לו כי הנתבעת תברר את כל תלונותיו, וכי במידה והוא יעמוד על דרישתו לביטול העסקה היא תיענה לכך, ביחס למכשירים בהם לא נעשה כל שימוש, כנדרש בתקנות להגנת הצרכן. הנתבעת מאשרת כי היא חייבה את התובע בסך של 1,514 ₪, לחודש ינואר 2011 ( נספח ב' לכתב ההגנה ), אך חיוב זה היה כדין, בגין צריכת 61 משחקים שהורדו על ידי התובע, למכשיר מס' 054-6152138, שאינם כלולים בחבילת הגלישה לה זכאי התובע לפי ההסכם, והוא זוכה בסכום של 250 ₪, אף שהנתבעת מכחישה כי התובע זכאי, לפי ההסכם, לזיכוי חודשי בסך של 200 ₪, לחודשיים הראשונים להתקשרות, וכי התחייבות זו לא נכללת בהסכם עליו הוא חתם. התובע לא הוכיח את נזקיו הנטענים, לא תמך את טענותיו בראיות להוכיח את עשרות פניותיו הנטענות אליה, ואת היקף הפסדי העבודה שנגרמו לו. הנתבעת טוענת כי הוראת סעיף 31 א' לחוק הגנת הצרכן לא חלה במקרה המסוים הזה.
התובע לא הוכיח כי הנתבעת התחייבה, במסגרת ההסכם הנ"ל, להתקין ברכבו מכשיר טלפון קבוע. לא מצאתי בהסכם הנ"ל כל התחייבות, כאמור, ולא הוגשה ראיה אחרת, לרבות התחייבות בכתב של נציג המכירות שנפגש עם התובע, במעמד חתימת ההסכם, לפיה, הנתבעת מתחייבת להתקנת מכשיר קבוע, כנטען. עיון בפרק " פרטי עסקה " להסכם הנ"ל מלמד כי, הנתבעת התחייבה לספק לתובע דיבורית, ואף ציינה שם כי הוא זכאי לזיכוי בסך של 19 ₪ לחודש, למשך 36 חודשים, בשימוש חודשי מעל 200 ₪. אין כל התייחסות שם להתחייבות של הנתבעת להתקנת טלפון קבוע ברכבו של התובע.
הנתבעת חייבה את התובע בסך של 1,514 ₪ ( נספח ב' לכתב התביעה ), בגין "חיובים קבועים", בסך של 176 ₪, "חיובים משתנים" וגלישה סלולארית, בסך של 1,124.5 ₪, כולל הורדת משחק תלת מימד בעלות של 767 ₪, וסך של 82.782 בגין ציוד והחזר רמת שימוש, לאחר החזר בסך של 77.678 ₪. התובע מכחיש כי עשה שימוש זה במסגרת החבילה שרכש מאת הנתבעת ( סעיף 14 לסיכומיו בכתב ), מה עוד וטען כי לפי ההסכם, גלישה באינטרנט הייתה ללא תשלום, ונכללת בסכום החודשי שהתחייב לשלם לה. הנתבעת לא הגישה כל ראיה להוכיח את המשחק הספציפי שהתובע, לטענתה, הוריד באמצעות המכשיר נשוא התביעה, בעלות של 767 ₪, ואת יתר שירותי התוכן שהביאו לחיובו, ואין די בהצגת החשבונית, המפרטת אך את טיב השירות ואת החיוב שבצידו, כדי להוכיח כי התובע עשה שימוש זה במכשיר, בתקופה המצומצמת של ההתקשרות. מכל מקום, עיון בהסכם ( בפרק "פרטי עסקה ", נספח ב' לכתב ההגנה " ) מלמד כי, הנתבעת התחייבה לזכות את התובע בסכום של 48 ₪ או עד גובה עלות המכשיר, בתנאי שהוא יעשה שימוש בעלות של למעלה מסך של 98 ₪ לחודש, וכן לזכותו בסך של 19 ₪ בגין שימוש בדיבורית, בתנאי של חיוב מעל 200 ₪ לחודש. בהתחשב בחיוב הנ"ל, הרי שאף ובהנחה והייתי מאמץ את טענת הנתבעת, לפיה, חיוב התובע היה כדין, היא הייתה צריכה לזכותו בסכומים הנ"ל, לאור גובה החיוב. בנסיבות אלה, אני מקבל את התביעה, לעניין רכיב זה של החיוב, לאחר ששוכנעתי כי הנתבעת לא הוכיחה כי התובע עשה שימוש כזה במכשיר, לפי החשבונית שצורפה לכתבי הטענות.
אני מחייב את הנתבעת לשלם לתובע, תוך 30 ימים מיום המצאת פסק הדין לידיה, סך של 1,514 ₪, בתוספת ריבית והצמדה מיום הגשת התביעה ועד למועד התשלום המלא בפועל.
בנסיבות, לאור דחיית רוב רכיבי התביעה, למעט החיוב הנ"ל, איני מחייב מי מהצדדים בהוצאות.
ניתן בזה פטור מתשלום יתרת אגרה.
ניתן היום, ט' אייר תשע"ב, 1 מאי 2012, בהעדר הצדדים.