1. הערב של מי? האינסטינקט הראשוני למשמע המנטרה "ערב הכדורסל של ישראל" הוא חיוך מריר. החמישיות עמוסות בזרים, שחלק מהם - כן, הכוונה אליך ג'ו קרופורד - מכדררים עצמם לדעת, מאבדים בסיטונות ומשרים אווירה שכונתית.
ברוח מאבק השחקניות הישראליות, נדרוש שאם כבר שכונה, לפחות שתהיה שכונת חיים, כזו שכל ישראלי מכיר: יותר נמרוד טישמן, שהראה ניצוצות, יותר אייל שולמן, יותר כרמל בוכמן במקום קני לוסון - שחקן סביר, אבל לא כזה שנזכור בעוד כמה חודשים. בקיצור, יותר ישראל. אחרת, באותה מידה זה יכול להיות ערב הכדורסל של ניקרגואה.
2. צבע דהוי - למעט קבוצה אחת, שבאמתחתה שחקן המהווה שם נרדף למסה מתחת לסל, אזור הצבע בליגת הפורוורדים רך ופרוץ מאין כמוהו. בליגה הזו כולם משתדרגים; הגארד הוא למעשה מיני סמול-פורוורד, שבעצמו הופך למיני פאוור-פורוורד, שבעצמו הופך למיני סנטר. אם אתה גארד או פורוורד זר שזקוק לתמריץ נוסף להגיע לכאן מעבר למזג אוויר ולתרבות אמריקאית, שים לב למספרים המטורפים שתוכל להשיג כאן. רק במחזור האחרון קטפו דרווין קיצ'ן מראשל"צ (1.95 מטר) ודיון דאוול מהבקעה (2.01) 18 ריבאונדים כל אחד. רק תארו מה יעשה כאן קווין דוראנט.
3. פינוק, כרגיל - בעונה הגדולה של ברק נתניה לפני שנתיים היו הרבה משתנים, אבל קבוע אחד: כשהמשחק צמוד, רק שחקן אחד לקח את הזריקות המכריעות בדקות האחרונות. הסיבה היתה פשוטה - הוא בדרך כלל קלע אותן. דנילו פינוק חי בשביל הקלאץ', ואתמול גם בני השרון למדה זאת בדרך הקשה.