עשרות אלפי המפגינים שהגיעו לרחבת מוזיאון תל אביב אמש מילאו גם את הרחובות מסביב. המארגנים בחרו את המיקום, הקטן בהרבה מכיכר רבין, כדי להימנע ממבוכה של צילום כיכר רבין חצי ריקה במקרה של נוכחות דלה. מצד שני, ברחבת מוזיאון תל אביב בלתי אפשרי לצלם מהבניינים מסביב, ולכן באף כלי תקשורת לא מופיעה "תמונות ניצחון" שתוכיח, לפחות ויזואלית, כמה אזרחים ואזרחיות יצאו מהבית כדי להתנגד למהלכים שמקדם נתניהו.
כבר שעה לפני ההפגנה מילאו אלפים את הרחבה. רבים מהמפגינים חבשו תרבושים, כדי לסמל שישראל הופכת לתורכיה, והניפו דגלי ישראל בשחור לבן. אנשים מהשורה איתם שוחחתי, כאלו שהעידו על עצמם כי בעבר לא יצאו להפגין, לא התביישו להשוות את נתניהו לארדואן. אחרים דיברו על הפיכתה של ישראל לצפון קוריאה. רבים מהם חשים כי פסקת ההתגברות, חוק החסינות וחוקים נוספים שעומדים על הפרק יהפכו את ישראל למדינה לא דמוקרטית ואת הכנסת ל"מקלט לעבריינים". במובן הזה, ההפגנה אמש היתה הצלחה. המארגנים הובילו קו לוחמני יחסית, כשהם טוענים שזו רק ההפגנה הראשונה מבין רבות שיגיעו. משיחות עם אנשים בקהל, עלתה תחושת חירום אמיתית.
בתחילת סוף השבוע היה נראה שכל הנואמים באירוע יהיו יהודים, ללא נציגות למיעוט הערבי. בתקשורת פורסם כי איימן עודה הוזמן לנאום אך לפני שנתן תשובה סופית נאמר לו כי "הרשימה סגורה". בסופו של דבר נמצא פתרון. גם עודה וגם אמל אסעד, מי שהוביל את מחאת הדרוזים נגד חוק הלאום, הוזמנו לנאום, ואף בתזמון מרכזי באמצע האירוע. במובן הזה, יותר מאשר "טובה" שהמפלגות הציוניות (המארגנים) עשו לעודה, הוא עשה להם טובה בכך שהגיע ונתן תקווה שהמאבק נגד נתניהו לא יגמר רק באליטות הישנות המאבדות את כוחן. "גנץ אמר שזו ההפגנה הראשונה שלו. זו ההפגנה האלף שאני משתתף בה", אמר עודה בנאומו והזכיר לקהל כי בכל מה שקשור למאבק אזרחי, לו, בניגוד לרמטכ"ל לשעבר, יש ניסיון רב.
בקהל לא היו הרבה פלסטינים אזרחי ישראל, ואף לא דרוזים רבים. אך ההגעה של עודה, שהתקבל בתשואות, הרימה את האנרגיות והפכה את ההפגנה לאירוע שאולי נותן תקווה לחיבור אפשרי בין מאבקים ובין קהילות. אבל כדאי לציין שלחבר הכנסת מנסור עבאס, יו"ר רע"ם-בל"ד, המארגנים בכלל לא פנו, כשהם מקפידים לשמור על הבחנה בין "ערבים טובים" ו"ערבים רעים". ובכל זאת, ההזמנה של עודה לנאום, לאחר לחץ ציבורי כבד, יכולה להצביע על שינוי אטי אך חשוב בשמאל-מרכז הציוני, לאחר שנים שבהן ההסתה של הימין הצליחה לגרום להם להתנער מכל קשר עם הפלסטינים אזרחי ישראל. המבחן יהיה בפעולות הבאות של בכירי כחול לבן המובילים את המחאה הנוכחית והנכונות לשתף פעולה גם עם נציגים פלסטינים אחרים מלבד חד"ש.
רבים מהדוברים ציינו שזו רק ההפגנה הראשונה בסדרת פעולות. "המאבק שלנו הוא בכנסת וברחוב", הבהיר גנץ, שהשאיר לעופר שלח ויאיר לפיד את רוב עבודת הגיוס לקראת האירוע. לפיד אמר שמעכשיו "יפסיקו להתנצל", גם אם הליכוד ימצא איזה שלט עם גיליוטינה בקהל או פוסט בפייסבוק. אך הנואמים לא פרסו בפני הקהל את המשך הדרך למאבק בחקיקה, בסיפוח ובהחלשת כוחה של מערכת המשפט. אחד מהמפגינים הקבועים נגד השחיתות, שמפגין מידי שבוע, צעק "אנחנו רוצים מרי אזרחי" לעבר הפוליטיקאים שירדו מהבמה. והוא לא היה היחיד. גם אחרים איתם שוחחתי, שאינם אקטיביסטים ותיקים, הצביעו על הצורך בהתנגדות אזרחית לא אלימה כמו השבתת המשק או צעדים אחרים ש"יסגרו את המדינה".
רבים מהמפגינים דיברו על "קץ הדמוקרטיה" כפי שהם מכירים אותה. חשוב להדגיש – לפלסטינים בעזה, בגדה, במזרח ירושלים ובתוך ישראל מעולם לא היתה כאן דמוקרטיה. קבוצות רבות אחרות באוכלוסיה לא ממש נהנו מאותה דמוקרטיה, שכעת רבים מבכים את סופה. אך אסור לזלזל בעובדה שפסקת ההתגברות ומהלכים נוספים של נתניהו הם בעיני רבים חציית הקו האדום – מהלכים שיוציאו אותם לרחוב ואף מעבר לכך. לכל אותם אנשים, מלבד זריקת עידוד מהנוכחות הגדולה, ההפגנה לא הציעה מסגרת או תוכנית פעולה.
עניין הייצוג הערבי-פלסטיני נפתר כביכול, אבל תמר זנדברג היתה האישה היחידה שנאמה על הבמה. בקהל לעומת זאת, היתה נוכחות נשית מרשימה. מובילי המחאה החדשה, שהשם "חומת מגן" עוד לא דבק בה לגמרי, למרבה המזל(!), חייבים לשנות כיוון. הם לא יכולים להסתפק בנאומים של גנץ-לפיד-יעלון כאילו מדובר במבצע צבאי.
"זה אישי לפלסטינים שגנבו להם אדמות פרטיות כי הממשלה העבירה חוק שמותר, ישראל תהפוך למדינת אפרטהייד רשמית עם מיליונים בשטח ריבוני וללא זכויות רק בגלל שביבי לקח שוחד והוא מנסה לברוח ממשפט צדק", אמרה זנדברג בנאום מצויין. חוץ מאיימן עודה, זנדברג היתה היחידה שהזכירה את הכיבוש והסיפוח וגם את הקהילה הלהט"בית שללא בג"ץ תתקשה להגן על זכויותיה. שניהם זכו למחיאות כפיים סוערות, לא פחות מהנואמים של כחול לבן.
חלק מהמפגינים איתם שוחחתי אמרו כי הדחתו של נתניהו, שאותו כינו כולם "מושחת", תיחשב להצלחת המחאה. אך אחד מהמפגינים הדרוזים, שהחל להיות פעיל סביב חוק הלאום, סיפר לי על התקווה שלו: "מדינה דמוקרטית, בלי חוקים מפלים". אפשר לקוות שמובילי המחאה וגם הקהל הגדול שהצטרף אליה, יאמצו את הדרישות האלה, ולא רק את החלפתו של נתניהו באחד אחר.
עוד אירוע שקרה אמש: צלם עיתונות מזרח ירושלמי, שעובד עבור כלי תקשורת בינלאומי, ביקש להיכנס לשטח מסביב לבמה, כמו יתר הצלמים. הוא סורב בטענה שאין לו תעודה של לשכת העיתונות הממשלתית.
לא עזרו כל ההסברים של צלמים אחרים ושלי, שלעיתונאים פלסטינים לא כל כך קל להשיג תעודה כזו. הצלם הציג תעודה בינלאומית והיה מוכן לעבור בדיקה בטחונית. המארגנים טענו שמדובר בהוראה של השב"כ, אך מאבטחי היחידה לאבטחת אישים כלל לא עמדו בכניסה אלא רק אבטחו את ח"כ גנץ וח"כים אחרים באזור שמאחורי הבמה – אזור שצלמים כלל לא הורשו להיכנס אליו. זה אולי נשמע כמו אירוע קטן ושולי בהפגנה של עשרות אלפים, אך כשמדובר בהפגנה המתיימרת לדבר על צדק ושוויון, אסור שאירועים כאלה יקרו.