המורה הראשון שלי לשיאצו, בני דותן, למד זן-שיאצו באיוקאי שיאצו סנטר בטוקיו, שם מלמדים עד היום כמו שלימד המייסד, שיזוטו מסונאגה: שעתיים וחצי פעמיים בשבוע, שלושה חודשים קורס בסיסי, ועוד שלושה חודשים קורס מתקדם. בני, בסבלנות, צניעות ויסודיות אופייניים, עבר את הקורס הבסיסי חמש או שש פעמים לפני שפנה לקורס הבא, וגם אותו עבר מספר פעמים דומה.
קשה למצוא היום בישראל – או בעולם המערבי בכלל – אנשים עם רמה כזו של סבלנות, צניעות ויסודיות, ורוב המכללות לרפואה משלימה מלמדות בגישה אחרת, מערבית, של כך-וכך שעות לימוד ותרגול לתעודת "מוסמך" ועוד כך-וכך כנ"ל לתעודת "בכיר". למיטב ידיעתי, אין בארץ רבים – אם בכלל – שלמדו את אותו המסלול שוב, ושוב, ושוב, לא כדי לקבל עוד תעודה או להפוך ל"עוזר מדריך" ואח"כ "מדריך", אלא באמת כדי להעמיק בחומר.
איכשהו, ההבדל בין הרחבה לבין העמקה טושטש מאוד בלימוד המערבי של הרפואה המזרחית.
ברוב המקומות בארץ, מי שמסיים X שנות לימודים ורוצה "להעמיק" בחומר, בד"כ לוקח קורסים נוספים – או שנה שניה, או קורס בתחום קרוב; לדוגמא, רבים מהמטפלים בשיאצו מוסיפים קורסים בטוי-נא או מסאז' תאילנדי, וחושבים שזו העמקה בחומר, בעוד שלמעשה זו הרחבה.
בהרחבה לומדים חומר חדש, נוסף על מה שכבר נלמד, בעוד שבהעמקה לומדים את אותו החומר שנלמד בעבר, ברמה יותר גבוהה (או עמוקה, תלוי איך חושבים על זה). לדוגמא (מתחום אחר לגמרי), העמקה בתנ"ך תהיה ללמוד שלב אחר שלב, מרמת הפשט, לדרש, לרמז והלאה לסוד, בעוד שהרחבה תהיה ללמוד את התנ"ך ברמה כלשהי, ואז לגשת גם לנצרות, איסלאם, בודהיזם וכו', במקום להעמיק לרמה הבאה.
העמקה היא הבסיס ללימוד בגישה המזרחית המסורתית.
בזן-שיאצו, השיטה שפיתח מסונאגה, לומדים לטפל ע"י תרגול תבנית (קאטה) קבועה של פעולות; בהתחלה לומדים סדרה של טכניקות-טיפול, אחת אחרי השניה, ואז חוזרים עליהן, שוב ושוב, כדי לדעת לבצע אותן ללא מחשבה. הדבר מזכיר במעט לימוד נגינה בגישה הקלאסית: לומדים את התוים, ומנגנים את היצירה בהתחלה בלי פרשנות אישית אלא רק מנסים לבצע כמיטב היכולת את כוונתו של המלחין.
אחרי שיודעים לטפל בצורה הבסיסית, לומדים ואריאציות; לדוגמא, מה שאפשר לעשות עם כפות-הידיים אפשר לעשות גם עם מרפקים, או עם ברכיים, או עם אצבעות. לומדים לגעת באותם המקומות בצורות שונות, ולומדים גם להגיע בצורה אחת אל מקומות שונים. כך, לדוגמא, בעבודה על הירך בשכיבה על הצד, אפשר לטפל במרידיאן כיס-המרה, שהוא הבולט ביותר במנח זה, אבל אפשר לטפל כך גם במרידיאנים אחרים, בולטים פחות.
הואריאציות על התבנית מאפשרות לטפל, באמצעות אותם מנחי-טיפול, באנשים שונים עם בעיות שונות; בתחילת הטיפול המטפל מעריך איזה מרידיאן יש לחזק ואיזה לשחרר, ובמהלך כל הטיפול, בכל המנחים, הוא יחזור שוב-ושוב אל אותם שני המרידיאנים.
טיפול ברמה זו יכול להראות דומה מאוד לרמה הבסיסית, אבל למעשה הוא מייצג רמה שונה לגמרי של הבנה טכנית ומהותית. יש שיטות של שיאצו, כמו למשל טאו-שיאצו, בהן בשלב זה מלמדים תבנית שניה ושלישית של טיפול, אותן אין טעם לנסות ללמד מתחילים; תבניות אלה משתמשות בתבנית הראשונה כבסיס, עליו בונים את הקומה הראשונה והשניה.
החלוקה לרמות שהוצגה כאן אינה חד-משמעית, והמעבר מהשלב השני לשלישי אינו חד, אלא הדרגתי ויכול להימשך שנים. יש בתי-ספר המלמדים את השלב השני כאילו הוא השלישי; לדעתי, זו טעות. זה שלב שאי-אפשר ללמד, כשם שאי-אפשר ללמוד גאוניות. רוב המטפלים נמצאים בשלב השני, רק בודדים הגיעו לשלישי.
רק לאחר שהטכניקה תורגלה עד שהפכה להיות חלק טבעי מהמטפל, היא יכולה להפוך לאמנות. ברמה זו, התבנית הטיפולית הבסיסית נזנחת; היא כלי לאימון, תרגול ולימוד "הדור הבא" של המטפלים, אבל ככלי טיפולי אין בה יותר צורך. ברמה זו המטפל יכול, במבט או שניים, לדעת איפה צריך ללחוץ ומה הדרך היעילה ביותר לעשות זאת, איפה צריך לחזק ומה לשחרר; היכולת לאבחן הופכת להיות חלק בלתי-מודע ממנו, כשם שהטכניקה הטיפולית מפסיקה להיות טכניקה והופכת להיות חלק טבעי מהיכולת התנועתית שלו. ברמה זו, כל מבט הוא אבחון וכל מגע הוא טיפול. ראיתי את בני דותן, עליו סיפרתי למעלה, פוגש אנשים שלא הכיר, ומבטו ולחיצת-ידו היו מעלים חיוך גם על פני אנשים שלא הכירו אותו; החיוך הזה היה נשאר על פניהם גם כאשר לחץ, אולי בלי לשים לב כלל, על נקודות כואבות בכף-היד. הוא לא "טיפל"; הוא פשוט הביט ונגע, וזה הרגיש כמו טיפול, אפילו אם נמשך רק מספר שניות.
בפעם הראשונה שראיתי את ריוקיו אנדו, הוא הנחה סמינר לטאו-שיאצו, והנחה אותנו לחפש אחד לשני נקודה ש"צריכה טיפול" בשכם, ולטפל בה. כשבת-זוגי לתרגול מצאה את הנקודה אצלי אבל לא הצליחה לטפל בה, היא קראה למאסטר לעזרה, והוא, במבט אחד, ראה שכדי להגיע אל הנקודה (בגב, בין עצם-השכם לעמוד השדרה) הוא צריך ללחוץ אצלי ליד עצם בית-החזה, בין הצלע השישית לשביעית; ברגע שלחץ שם הרגשתי את הנקודה התפוסה בגב מתחילה להשתחרר. רק בודדים בעולם הגיעו לרמות כאלה; הם נדירים כמו שמוצארט, פיקאסו ושייקספיר נדירים. השניים שפגשתי (בני דותן וריוקיו אנדו) אומרים שניהם שאינם ברמה הגבוהה ביותר, שיש להם עוד המון ללמוד, ושמוריהם היו טובים מהם. צניעות היא דרישה הכרחית להתקדמות.
קורס השיאצו שאני פותח בימים אלה, הוא לרמה הבסיסית; ממנה אפשר יהיה להמשיך הלאה.
By dvdkfr, on 9 ביולי 2005 at 9:42, under רפואה ולחימה. 2 תגובות	Post a comment or leave a trackback: Trackback URL.
Permalink | הגב	כשרק התחלתי ללמוד טאו שיאצו, ואנשים שהיו בשנת הלימודים האחרונה שלהם אמרו שהם עדיין רחוקים מאד מלהגיד שהם "יודעים טאו שיאצו", זה נשמע לי קצת מוזר, אולי כמו הצטנעות יתרה. היום אני לקראת סיום השנה השניה של הלימודים, וכבר הספקתי להבין שזו פשוט האמת לאמיתה: אין גבול עד כמה אפשר להעמיק. זה לא נגמר אחרי שלוש שנים, וגם לא אחרי חמש או עשר.
בהצלחה בקורס "ידיים טובות"