אם ללמוד גיאולוגיה אז רק בירושלים. זאת העיר הכי מתאימה. לפעמים היא מזכירה את המכתש. שכבות שכבות וככל שאתה נכנס פנימה, עתיק יותר. אתה עומד מול הנצח הזה, אפילו המידבר לא יכול לו וחוץ מזה עובד לימד אותי כמה המידבר חי, אבל בירושלים הוא קצת הפסיק לחיות בעצמו. וכלום לא זז.
אני מנסה להבין מה קורה ומה השתנה מאז שהתחלנו ללמוד.
ערב. הדלת אצל עובד פתוחה. אני נכנס לחדר שלו בלי להוריד את התיק, מקווה שהראש שלו יתרומם מהספרים. עובד עומד באמצע החדר ועיינה אצלו. היא יושבת על קצה המיטה, רחוקה, לא נוגעת. מחייכת אלי. אני מחבק אותה בשמחה. "את פה?"
"כן, אם מותר להפריע רגע לשני דגרנים מענייני האוניברסיטה".
" תפריעי, תפריעי, במיוחד לזה שעל המיטה שלו את יושבת", אני אומר וזז לחדר שלי כדי לא להפריע. הידיים שלי מניחות את התיק, מסדרות את הספרים על המדף. עייני האחרות נשארות בחדר הסמוך. אני רואה איך עובד מניח את ידיו על העורף העקשן, מלטף את הצוואר הארוך. אוסף את שערה בכף ידו. הגוף הנזהר של הנערה מבקש להיעתר ושוב מתכנס. אני מרגיש שהידיים שלי שם, דוחקות בידיה, דוחפות את גופה שידע פעם לרחף אבל עכשיו הוא מכונס ומגודר. לא יכול יותר לשאת את הקִרבה השוקקת והנזהרת שמעבר לקיר. אני חוטף את הארנק ויוצא החוצה.
בבית הקולנוע חבורות חבורות עומדות ומפטפטות בעליזות. מחכים לסרט. נערה אחת שופעת שער שחור ומקורזל שחומק מתוך סרט אדום עומדת באמצע חבורה, מצחקקת בהתלהבות ועיניה הזורחות מושכות את מבטי. אני עומד בצד ומסתכל עליה. היא במרכז של חבורה רועשת, אבל המבטים שלה זרועים בכל מקום. לאט לאט היא מסובבת אלי את הראש. לאחר רגע היא זזה אל הקיר ומביטה בכרזות. פלקטים של פעם, אחר-כך סרטים 'בקרוב', לבסוף היא נעצרת מתחת לתמונות של הסרט הנוכחי. השיער השחור הפרוע על-ידי.
"יש לי וספה וקסדה אחת ריקה, ויש לי חשק לטייל מחר במדבר יהודה. רוצה לנסות את הקסדה שלי?" היא מסתכלת עלי, אחר-כך בכרטיס לסרט ואומרת: "נראה. השארת לי המון זמן להחליט".
לא רציתי בעצם לספר על זה. ישבנו יחד בסרט. בסוף כמובן שהלכתי לאוניברסיטה. מה, שאפסיד יום לימודים? הלוואי והייתי מבין למה סיבכתי את עצמי בעסק הזה. עוד שעה שלמה של נזיפות עוברות עלי ברחובות ירושלמים מנסה להתחמק ממה שזרקתי לחלל בערב הזה, והשחורה היפה עושה זאת עם כל הלב. היא אומרת כמה מסקרן אותה טיפוס שמתחיל בבת אחת בחיזור ונסוג אחרי שעתיים. מה אני יכול להגיד? שהקלות מרתיעה? כמה שנים לקח לה לעיינה להשיג את עובד, ודווקא עכשיו היא לא מסוגלת יותר. אני עומד מול הנערה הזרה ואומר מילים שאין לה סיכוי להבין: "בדירה שלי גוועת התקווה וסליחה שדווקא עליך נפלתי הערב".
בבוקר עובד נעלם, גם עיינה. כבר אין מי שיספר או יכתוב לי מה היה. אבל עכשיו אני לא זקוק למילים שלהם, עיניי האחרות מטיילות אתם.
הוא לוקח אותה למידבר צל הגשם שלנו. אנחנו מגיעים למקום שהמים זורמים, נופלים מלמעלה בעוצמה, מתיישבים מול המפל הגדול. עיינה מניחה את הראש על אבן והעיניים שלה מחפשות, צדות טיפה שעפה סמוך למים הנופלים. אני מלווה את עיניה במסלול הטיפה: מרום הצוק עד לתחתית הבריכה. ושוב מטפסות עינינו, מתמקדות בטיפה חדשה וצונחות אִתה מטה מטה לבריכה הקולטת. נרגשות העיניים ממשחק הטיפות ולא רואות יותר את המפל הגדול אלא כטיפות טיפות נופלות בזו אחר זו. מטיילות העיניים יחד עם הטיפה ושוב מעלה מטה עם טיפה חדשה. ורק כשהעיניים עייפות, אנחנו מסיטים את המבט להרים מנגד, והנה הם נעים בכבדות בשמי התכלת כמו עננים אפורים.
אני מתרגש יחד עם עיינה. אנחנו מתקרבים ונצמדים לעובד, מבקשים שיחזה גם הוא בפלאי הטבע. עובד מצטרף לטיול הטיפות הבודדות. עיניו נאחזות בטיפה קטנה ואובדת שצונחת הרחק ממפל המים הגדול. ממרומי הסלעים לתחתית הקניון היא נופלת ונספגת באדמה. עובד מלווה טיפה נוספת ועוד אחת, ואחר נושא עיניו למצוקים מסביב. והנה גם הוא רואה את תזוזת האבן מול השמים הכחולים.
אחר-כך יושבים זה מול זו. עיינה אומרת: "חוקר הטבע יסביר לי עכשיו שהייתה פה טעות אופטית?"
"לא. טיפות בודדות לא יכולות לטפס מלמטה למעלה, אך בנפלן הן מזיזות סלעי בראשית".
"אתה חושב עובד שנצליח להזיז סלעי בראשית?"
"אני לא יודע. אין לי תשובות. השאלה היא אם אנחנו רוצים לנסות".