האימונון שמתפרסם מדי חודש נולד מתוך רצון להעניק לכל מי שמעוניין טעימה מעולם האימון בכלל ומעולם האימון ההורי בפרט.
כל אימונון מתמקד בסוגיה שונה ומטרתו לעורר שאלות ולאפשר בדיקה של כל אחת ואחד עם עצמו.
אתם מוזמנים להגיב ולאתגר אותי בבקשות לנושאים לאימונונים עתידיים.
תחילת שנת הלימודים והתרגשות רבה מציפה את כולנו, אבל לא רק...... עם פתיחת השנה אנו נחשפים מדי שנה למתקפת שיווק נמרץ של חוגים עבור ילדינו. מה לא מציעים לנו עבור ילדינו האוהבים? חוגי ספורט, ריקוד, מדעים, מחשבים, שפות, משחקי חשיבה, יצירה, נגינה, וטרינריה, לוליינות, גננות, בישול, שכחתי משהו? שפע החוגים שמוצע לנו מבלבל, מסקרן וכצרכנים מיומנים והורים מסורים אנחנו רצים לרשום את הילדים לחוגים רבים ואיכותיים,והרי, כל המרבה הרי זה משובח. האומנם?
לאחרונה יותר מהכל נראה לי שהילדים שלנו (בכל גיל) זקוקים שיהיה לצידם מבוגר משפיע (כמובן לטובה). מה קורה פה? בשבועות האחרונים פרשה רודפת פרשה וכל אחת מזעזעת מקודמתה. אנחנו שומעים על מקרים שמסעירים ומטילים עלינו אימה. חשד לאונס של בת 11 על ידי 4 נערים בני 11-14, בריחה של ילדה בת 14 מהבית, גניבה ומכירת בחינת מגן בלשון על ידי תלמידים תיכון הנחשב יוקרתי וסמנכ"ל בחברת הייטק שחשוד בפדופיליה. אצל רבים מאתנו רווחת התחושה שמשהו לא טוב קורה לנו בחברה הישראלית ונראה לי שחלק מהתחושה הזו נעוץ בין היתר בכך שלבני הנוער, לילדים שלנו, חסרות דמויות חיוביות משפיעות.
למה אף אחד לא שואל אותי אם אני רעבה? לפני כשבועיים נפגשתי עם אם לשלושה ילדים צעירים, שמטפלת במשרה מלאה בילדיה במסירות ואהבה. תוך כדי שיחה היא לפתע שאלה אותי בסערת רגשות: "למה אף אחד לא שואל אותי, מה שלומי? איך היה לי היום? אם אני רעבה? אם אני רוצה לנוח?............" והיא הוסיפה: "אולי תכתבי על זה אימונון?"
"תראי את הציור היפה של אורי, למה את לא מציירת ככה?!", "אחותך תמיד מסדרת את החדר!", "כולם מגיעים בזמן לארוחת ערב ורק את מאחרת!", "איך שאח שלו הצליח בלימודים והוא פשוט ילד אחר לגמרי....." יש לנו נטייה להשוות בתחומים רבים בחיים. כשאנחנו מתכננים חופשה אנחנו משווים מחירים של מלונות, כשאנחנו נזקקים לאיש מקצוע אנחנו משווים את המקצועיות והניסיון, כשאנחנו מחפשים גן או בית ספר אנחנו משווים באג'נדה החינוכית, בין הצוותים, גודל הכיתות ועוד, אנחנו משווים גובה, כמות משקעים ובעצם מה לא?
אין הורה שלא נתקל לפחות פעם אחת בטיעון: "אבל, לכולם מרשים"! בואו נודה שמדובר בקלף מנצח או לפחות באחד שטורף את הקלפים ולו לרגע. זהו משפט חוצה גבולות גיל והוא נשלף על ידי ילדים מגילאי הגן ועד לתלמידי תיכון ואפילו מעבר. לרוב ילדנו שולפים אותו בשלב מתקדם של ויכוח בו הם רוצים להשיג את מבוקשם שיכול להיות ממתק נוסף, ויכוח על שעת חזרה הביתה, אירוח של מסיבת פיג'מות לכל הכיתה, הרשמה לשבעה חוגים, לקנות מותג יקר, לצאת לבלות במועדון, לקחת את הרכב ועוד. אז מה, באמת לכולם מרשים? ואם כן האם זה משנה?
מי לא מכיר את הטייס האוטומטי? עם החזרה לשגרה אחרי חופשת קיץ וחופשות החגים החלטתי לייחד הפעם את האימונון לטייס האוטומטי, שמצוי בכל אחד ואחת מאתנו. אותו מנגנון שעם זיהוי מצבים מוכרים ניכנס לפעולה באופן עצמאי. לעיתים הוא נחלץ לסייע לנו לבצע קיצורי דרך, לאפשר לנו לפעול בלי להשקיע מאמץ, ובפעמים אחרות הוא צץ וגורם לנו להגיב על אירועים ומצבים, בלי באמת לחשוב אם התגובה האוטומטית היא זו שמתאימה לאירוע. – והרי בינינו ברור, שפעמים רבות אותה פעולה לא זו בלבד שהיא אינה מתאימה כלל, אלא שלעיתים היא גורמת לתוצאות הפוכות לחלוטין מאלה שייחלנו להן. המנגנון של הטייס האוטומטי מופעל בפעולות יומיומיות, בעבודה, בזוגיות, עם חברים, בנהיגה וגם בתפקידנו כהורים.
ממה מוטרדים ההורים? שבוע חלף מתחילתה של חופשת הקיץ לתלמידי החטיבות והתיכונים וכבר פנתה אלי אם נסערת, שהציגה את עצמה בפני, כאמו של ילד בכיתה י'. "הוא משגע אותי! כל היום הוא רובץ במיטה או על הספה – פשוט לא עושה כלום!..... אני אשתגע לראות אותו ככה חודשיים וחצי.... מה לא הצענו לו לעשות.... והכל הוא דוחה על הסף...... אני לא מוכנה שהוא יצפה כל היום בטלביזיה או יהיה על הפייסבוק...... אני רוצה שייזום, ייפגש עם חברים, ילך לים, יעבוד...."
מכירים את האמא שיוצאת מיום הורים המומה ולא מבינה איך יכול להיות שהבת שלה גרועה במתמטיקה, כשהיא עצמה סיימה בגרות 5 יחידות בהצטיינות? ואת אותו אבא שלא מוכן לקבל את העובדה שהבן שלו בן ה- 10 לא אוהב כדורגל ורחמנא לצלן, גם לא לרכב על אופניים? ואולי שמעתם על התינוק (שעוד לא נולד) וכבר היה ברור לאביו, שותף בכיר במשרד עורכי דין ידוע, כי הבן שלו יהיה עו"ד?
זה ברור שאני יכולה לחלוט לעצמי כוס תה, אבל זה כזה כיף שמישהו שאוהב אותי, שאכפת לו ממני מתפנה לרגע, חושב עלי ומכין עבורי את הכוס תה – בקיצור מפנק אותי! האם פינוק זה רק משהו שלילי? הרבה פעמים מתקשר לנו פינוק כמשהו שלילי, אנחנו רואים לנגד עינינו ילד מפונק שרוקע ברגלים, שכל הזמן דורש, חושב שמגיע לו הכל, לא מתחשב ורק מקטר ורוצה עוד ועוד.
"לפעמים צריך לעשות דברים גם כשלא רוצים." "..... אין כזה דבר, שאין כזה דבר." "ככה, זאת לא תשובה." "יד לוחצת יד." "אחד בשביל כולם..." "בין 2-4 לא יורדים למטה." "כל השכנים שומעים את הצעקות האלה...."
חג החנוכה ידוע גם כחג האור וזו הזדמנות נהדרת לחשוב יחד ולתרגל איך אנחנו משתמשים באור במשפחה. איך מכוונים את אלומת האור על החיובי במשפחה, על הדברים שאנחנו אוהבים בילדנו? איך מסיטים את הזרקור מאותם דברים שמפריעים לנו ושאנחנו מעירים עליהם שוב ושוב? מכירים את זה שאתם מעירים לבת שלכם מדי יום, או נדייק מדי כמה שעות על החדר המבולגן שלה, על הבגדים הזרוקים על הרצפה. נכנסים לחדר, רואים רק את הבלגן, מעירים שוב ושוב, מתווכחים, רבים ו....שום דבר לא קורה? ולפתע באחד הימים נחה רוח טובה על בתכם והיא מיוזמתה ראתה שמתלה הכביסה עמוס לעייפה וחזרתם מהעבודה ואתם מבחינים שהמתלה בגדים ריק, אבל לא אומרים מילה או במקרה הטוב, ממלמלים איזו תודה קטנה (כי זה ברור שיש לה זמן והיא יכולה לעזור בבית). מה הבת שלכם למדה מהתגובות שלכם?
צריך לסרק כינים, לעזור בשיעורים, לקחת לרופא, לקנות בגדים, ללכת ליום הורים, צריך לבשל, להכין כריכים, להסיע, לשחק עם הילד, צריך להקשיב, לרשום לחוגים, לאפות עוגה, ללכת לאירוע של הכיתה, צריך לכבס, למיין בגדים חורף – קיץ, לדבר עם המדריכים בצופים, צריך לנדנד לסדר את החדר ו......... הרשימה עדיין ארוכה ולעיתים התחושה שהיא אינסופית. כל כך הרבה מטלות שצריך לבצע ביומיום שקשורות לילדים, שאני שומעת לא פעם הורים אומרים ברגע של ווידוי, שהם נהנים מהילדים אחרי שהם שהשכיבו אותם לישון. אז הפעם אני רוצה להציע לכולנו לשנות את סדר העדיפויות ובראש הרשימה של המטלות שצריך לעשות נציב את "צריך ליהנות עם הילדים"
אתמול בעת שצעדתי לאורך הטיילת חלפו על פני אב ובנו הצעיר רכובים על אופניים ושמעתי את האב אומר לבנו בטון נעים: "מסתבר שצדקת". לא ראיתי את הבעת פניהם, לא של האב ולא של בנו, אך מהטון שהדברים נאמרו יכולתי לדמיין את השיחה והדיון שהם קיימו בינם לבין עצמם, על נושא מסוים, כמה דקות לפני. יכולתי לדמיין את החיוך שעלה על פני שניהם, בעת שהאב אמר "מסתבר שצדקת", יכולתי לחוש את תחושת הגאווה שמילאה את ליבותיהם של הילד ושל האב כאחד.
לאור פניה שקבלתי ועם החגים שאוטוטו מגיעים החלטתי הפעם לייחד את האימונון להתארגנות המשפחה לקראת אירוח. מכירים את השעות רגע לפני שהאורחים מגיעים? ערימת הכלים בכיור מגיעה לתקרה, בסלון מונחים בגדים לקיפול, חדרי הילדים לא מאפשרים כניסה והסיכוי להעביר סמרטוט על הרצפה נראה אפסי – בקיצור אתם מתרוצצים בבית בעצבים, מחלקים פקודות לבני המשפחה במטרה להחביא את בלאגן החיים השגרתי, כולם מחמיצים פנים והעצבים גואים.
כמה פעמים קרה לכם שהילד שלכם ביקש משהו: ממתק בסופר, לצפות עוד קצת בטלביזיה, להכין שיעורים יותר מאוחר, ללכת לישון אצל חבר, לחזור ב- 3 לפנות בוקר מבילוי יום שישי ואמרתם "לא!" או "לא בא בחשבון!!!" .... ואז התחילה מסכת ידועה מראש של נדנודים, הפצרות, פרצופים, בכיות, טריקות דלת שבסופה נסוגותם מהחלטתכם ואמרתם "כן". מה הילד עלול ללמוד מה"לא הנחרץ" שלנו?
ישנה מוסכמה כללית שכאשר שניים רבים, אסור לשלישי להתערב. משום מה החוכמה המעשית הזו נעלמת מעינינו כשהעניין נוגע למריבות בין הילדים שלנו. כהורים אנו מרבים להתערב: להפריד פיזית, לצעוק, להסביר, להטיף מוסר ובדרך כלל ללא תוצאות. כנראה שהצורך שלנו להתערבות נובע מכך שאנחנו אוהבים כל אחד מהילדים שלנו וצר לנו לראות אותם מכאיבים זה לזה ולעיתים אפילו שונאים זה את זה. חשבתם פעם מדוע הילדים שלנו רבים?
בעודי מלווה את בעלי שיחיה למרתון נוסף, והפעם בעיר הנמל ההולנדית רוטרדם עלה בדעתי הקשר בין ריצת מרתון והורות. בשנים האחרונות יותר ויותר אנשים נתפסים בחיידק הספורט ולוקחים חלק בתחרויות ריצת למרחקים ארוכים. המשתתפים משקיעים שעות רבות באימונים מפרכים, מקפידים על תזונה מתאימה, על שעות שינה ומשקיעים את כל יהבם בסימונן של מטרות ותכנון הדרך להשגתן, שלב אחרי שלב. אז מה בכל זאת הקשר בין כל אלה להורות?
אחרי האימונון האחרון בו התמקדתי בציפיות ואכזבה והוא נשלח אליכם במכוון, ביום האחרון של חודש דצמבר, הפעם אני חוזרת לשגרה של שליחת האימונון בשבוע השני של החודש (טוב, פחות או יותר).
ראשית אני רוצה להודות לכל מי ששלח לי תגובה על "אימונון" מס' 7 שעסק בבקשת עזרה. מעבר לכך, שמשמח אותי לקבל תגובות, אתם מעלים נקודות חשובות נוספות, שחשוב לתת להן במה. מחלק מהתגובות עלתה בקשה, שבכוונתי להיענות לה כבר באחת הפעמים הבאות ולעסוק שוב, בנושא של בקשת עזרה, מהזווית של עידוד ילדים, בני זוג ועמיתים לעבודה, להושיט עזרה.
ביקרתי לפני כשבוע, חברה בחופשת לידה ותוך כדי שיחת בנות, עלתה הסוגיה של בקשת עזרה. חברתי שיתפה אותי בתובנות של הגיל והניסיון בלידה שלישית. ובין יתר התובנות, היא מבינה היום, שלא הכל היא יכולה וצריכה לעשות לבד וכן אפשר לבקש עזרה ולקבל אותה.
ה"אימונון" הנוכחי תופס את כולנו בימי הקיץ החמים והמהבילים ואם לא די בכך, במחצית החופש הגדול. אני שומעת חברות ואמהות הבאות לאימון ומתלוננות "שאם במהלך השנה תפקדנו כטבחיות, כובסות, נהגות, מנקות, אוזן קשובה, נוסף לנו בימים אלה תפקיד נוסף – מפיקות אירועים ובילויים". הגדרת התפקיד כוללת הנעמת הזמן של ילדנו וכל זה במטרה אחת: לא לשמוע את המשפט: "אמא, משעמם לי!!!!"
שלשום, בוקר יום ראשון, 11 באוקטובר התעוררתי והמחשבה הראשונה שהבזיקה בראשי הייתה, "זהו, נגמרו החגים.....!!!" בעוד אני מצחצחת שיניים, חלפו מול עיניי רשימות של מטלות, משימות, הבטחות, חלומות, שצצו בימים, בשבועות, בחודשים האחרונים (ואולי אפילו קודם) שהמשותף לכולם, שהם נדחו עוד ועוד. כמובן, שחלק מהדחיות נגרמו מטעמים אובייקטיבים, אבל חלקם נדחו מאותה דחיינות שמוכרת לכולנו.
זהו, הסתיים החופש הגדול ושנה חדשה בפתח. שוב מתעוררות תקוות חדשות-ישנות, משאלות וגם פחדים וחששות. אני רוצה להציע לכן, לנצל את ההזדמנות ולהקדיש מחשבה וזמן לברכות וההתכוננות העצמית והמשפחתית לשנה החדשה.
הפעם יעסוק ה"אימונון" באחת השאלות המרכזיות שמעסיקות אנשים ומתאמנים רבים: מה מניע אותנו וגורם לנו תחושת סיפוק בסוף יום, תחושה של שביעות רצון ואולי אפילו אושר?
בחיי היומיום כולנו מכירים לאותם גורמים המעכבים אותנו, מחלישים אותנו ומקבעים אותנו באותו אזור הנוחות ומונעים מאתנו לפעול ולהצליח ביעדים שהצבנו. מכירים את הביטויים "אני לא יכול", "אין לי כוח", "אני לא מתאימה לזה", "אף אחד לא מבין אותי"? ביטויים אלה ואחרים הם דוגמאות לחשיבה מקובעת, שמונעת התקדמות ושומרת על סטאטוס קוו בחיינו. ואל תשכחו את המחיר, שאנחנו משלמים כשאנו נכנעים לאותו קול – את חוסר הסיפוק מחיינו, התסכול והכעס שיוצאים לעיתים על הסובבים אותנו.
"אזור הנוחות"- מושג מעולם האימון. הכוונה, לדפוס התנהגותי המוכר והידוע לנו, בו אנחנו חוזרים ומשתמשים מתוך נוקשות מחשבתית. אזור הנוחות מושפע מהדימוי העצמי שלנו, מהמנהגים, ההרגלים, האמונות, הפחדים, הספקות, הרצונות הבלתי מוגשמים ועוד... אזור הנוחות מגן עלינו משינויים לא צפויים, אך במקביל גם מעכב אותנו, מלעשות שינוי במתן הלגיטימיות לדפוסי התנהגות חוזרים. מי לא מכירה את המשפט :" ככה אני וזהו..... Take it or leave it..."