א-לה גוש | עיתון תושבי משגב | חינוך, כתבה ראשית, מרחב משפחתי | "אני בדרך לעצמאות"
"אני בדרך לעצמאות"
ראשי ♦ חינוך ♦ "אני בדרך לעצמאות"
כשעוד הייתם רווקים.
ואז מגיעה השאלה: "שלום חמוד, איך קוראים לך?" ה"חמוד" עומד נבוך ומסתכל עלייך.
"קוראים לו עידו", את עונה במקומו "ועידו שלנו קצת ביישן" את מתנצלת.
ה"חמוד" פותח את המקרר. "מה אתה צריך?" את מזנקת כמו חייל מסתער בקרב. "אני רוצה מים". "עזוב, זה יכול להישפך לך אני אוציא".
את מבשלת וה"חמוד" מביט בך בסקרנות. "אימא, אני יכול לעזור? אני גם רוצה לחתוך".
את לא ששה לזה, את רוצה כבר לתקתק עניינים,מצד שני, הוא מאוד רוצה.
"טוב, אבל בלי לחתוך, זה מסוכן לחתוך. אתה תערבב. רגע, לא ככה זה מהר מדי, אתה משפריץ לכל הכיוונים…אויש, תראה מה קרה! עזוב, עזוב אני אעשה".
"אימא, אני לא אוהב את התינוקת החדשה, אני רוצה שתחזירי אותה לבית חולים". "לא. אל תדבר ככה, בוודאי שאתה אוהב אותה!". קורה. לא מעט.
אנחנו מדברים בשבילם ובמקומם .אנחנו מרגישים בשבילם ובמקומם. אנחנו חושבים בשבילם ובמקומם.
אנחנו עושים בשבילם ובמקומם.
רוב ההורים מבקשים לגדל ילד עצמאי, בטוח בעצמו, בעל ביטחון בבחירות ובלקיחת אחריות,בעל יכולת למצוא פתרונות לסיטואציות ולהפעלת שיקול דעת.
מה מקשה עלינו בדרך לעצמאות?
מילת המפתח היא שליטה. הצורך לשלוט בסיטואציה ולגונן מחשש שייפגעו, שייפצעו, שיחלו, שייעלבו, שיכעסו– שזה נורמלי והגיוני, אלו אינסטינקטים הוריים. אך מה בנוגע לגוננות יתר? אלו חרדות ופחדים של ההורה שמגיעים מהעולם הפנימי שלו והוא משליך אותם על הילד. ייתכן שהילד ישמע הרבה את המילים: מסוכן, מפחיד ואסור.
ייתכן שההורה חושש שהילד לא יצליח, שזה גדול עליו, שהוא ירגיש תסכול ואכזבה והוא רץ "להציל" אותו.
לפעמים אנחנו קובעים בשבילם מחשש של "מה יגידו עליי?איזו אימא אני, שהרשיתי לבן שלי ללכת עם פיג'מה לגן או עם מגפיים ביום קיץ חם.
לפעמים זה יושב על חינוך ואמונות מבית הילדות, אלה שייתכן שכבר אינם מתאימים לבית או לילד שלי ושאנחנו ממשיכים להיאחז בהם כי "ככה צריך".
איך אנחנו ההורים יכולים לעודד לעצמאות?
אחד הדברים שמשפיעים על הרחבת העצמאות זו ההבנה שהילד נפרד מאיתנו. יש לו רצונות, מחשבות ורגשות שונים משלנו. אני מאמינה שכל עוד הדרך לעצמאות אינה פוגעת בביטחון של הילד,בבטיחות או בבריאות יש מקום לאפשר לו להתמודד, לאפשר לו להתנסות גם אם זה מלכלך וגם אם זה מבלגן וגם אם זה לא יוצא בדיוק כמו שהיינו רוצים. כשהוא רוצה להתנסות במשהו שמלחיץ אתכם (כמו לטפס במדרגות לבד), אל תמנעו ממנו. תהיו שם יחד איתו במרחק חצי צעד מאחור, שהוא ירגיש אתכם, שאתם עמוד התווך. אתם שם ללוות, לתמוך, לכוון ולעודד אבל אתם לא עושים במקום.
כי הדרך לעצמאות רצופה "נפילות" –נפילות פיזיות וגם כישלונות, אכזבות וטעויות ויחד איתם מגיעים ניסיונות, למידה והצלחות.
השתדלו לעודד אותו בכל הזדמנות גם אם זה קשה וגם אם הילד לא הצליח. לעודד הכוונה לשים דגש על הדרך ולא על התוצאה – תינוק מנסה להגיע לכדור. "אני רואה שאתה מאוד רוצה להגיע לכדור ואתה מתאמץ. כל הכבוד". הדגש הוא על המאמץ, על הניסיון.
"אני לא אוהב, קר/חם לי, לא כיף לי, אני לא רוצה".
את הקווים האדומים אנחנו שמים על ההתנהגות ולא על הרגשות: כשהילד מבקש לשחק עם זכוכית, רץ לכביש, משתולל בבית בזמן ההשכבה, מבקש לאכול קערת עוגיות לפני ארוחת הבוקר ועוד.
התפקיד שלנו הוא למצוא את האיזון בין עידוד לעצמאות – כזו שמביאה איתה ביטחון ודימוי עצמי חיובי, מול נוכחות הורית והצבת גבולות.
אז בפעם הבאה כשאתם פוגשים את השכנה בקניון והיא מאוד רוצה לדעת איך קוראים ל"חמוד", תשאירו לו את הבחירה אם לענות לה או לא. כי במהלך חייו הוא יפגוש הרבה "שכנות" וכדאי שהוא ילמד בדרכו איך להתמודד איתן.