כפי שנדון לעיל, הערב זכאי לאותן טענות הגנה העומדות ללווה מכוח חוק הסדרת הלוואות חוץ-בנקאיות.
אנו סבורים, כי מכאן גם עולה, כי היכן שמסתיימות טענות הגנתו של הלווה, כך גם מסתיימות טענות ההגנה של הערב.
הדברים אינם כה פשוטים כפי שהם עשויים להראות בתחילה. כך למשל מתעוררת השאלה, האם לווה, שהינו תאגיד, ואשר, בהתאם לסעיף 1 לחוק המגדיר מי הוא "לווה", אין חוק הסדרת הלוואות חוץ-בנקאיות חל עליו, שולל גם את הגנות החוק ממי שנתן ערבות, ואשר הינו, במקרה, אדם פרטי, שעה שיתר פרטי העסקה, עומדים בתנאי חוק הסדרת הלוואות חוץ-בנקאיות?
מלשון חוק הסדרת הלוואות חוץ-בנקאיות, התשובה לכך היא ככל הנראה שלילית. כלומר – ערב יחיד אינו נהנה מן ההגנות הקבועות בחוק הסדרת הלוואות חוץ-בנקאיות, אם הלווה הינו תאגיד, וזאת משום שאם אין ללווה הגנות מכוח חוק זה, גם הערב אינו זכאי להן, אפילו שהוא איש פרטי. יחד עם זאת, השאלה היא, האם תוצאה זו מתיישבת עם התכלית החקיקתית?
סוגייה זו הודגמה היטב בפסק-הדין אשר ניתן בעניין אטינגר דימור מיכל .
באותו עניין, בית-משפט השלום, מפי כב' השופט ש' פרידלנדר פסק, כי חוק הסדרת הלווואות חוץ-בנקאיות אינו חל על יחיד שערב להלוואה שנטל תאגיד.
בפסק-הדין אשר ניתן בעניין אטינגר דימור מיכל, נדונה בקשה לסילוק על-הסף של בקשה לביצועם של שלושה שיקים, אשר הוגשה על-ידי המשיב נגד המבקשת.
המבקשת טענה, כי השיקים ניתנו בהקשר של הלוואה חוץ-בנקאית. מנגד, טען המשיב, כי חוק הסדרת הלוואות חוץ-בנקאיות, אינו מגן על יחיד שערב להלוואה שנטל תאגיד.
בית-משפט השלום דחה את הבקשה, תוך שהוא קבע, ביחס לשאלת תחולת חוק ההלוואות על ערב להלוואת תאגיד, כי חוק ההלוואות אינו מגן על יחיד שערב להלוואה שנטל תאגיד, כדוגמת המבקשת.
"הגישה שננקטה היא כי יש 'להיזהר מאוד מלנקוט פרשנות מרחיבה, העשויה להפר את האיזון העדין אותו ביקש להשיג המחוקק הראשי או המשני...". כל עוד לא תוקן, איפוא, חוק ההלוואות, בדומה לאופן שבו תוקן חוק הבנקאות – אין לקרוא לתוכו הגנות גורפות לערבים אשר אינן מפורשות בו."
בית-משפט השלום הוסיף, כי יש ליתן תוקף לגזירת הכתוב בסעיף 12 לחוק הסדרת הלוואות חוץ-בנקאיות, שלפיה "כל טענה העומדת ללווה לפי חוק זה, תעמוד גם לערב להלוואה".
בית-משפט השלום מצא, כי יש לפרש הוראה זו לאור 'עיקרון הטפילות', שעליו עמד השופט מצא בעניין אלן ליפרט , שלפיו – באין הוראה מפורשת אחרת, כגון ההוראות לגבי 'ערב יחיד' בחוק הערבות – הערבות הולכת אחר החיוב העיקרי. מכאן שטענות הגנה שאינן עומדות ללווה, כגון טענות לפי חוק הסדרת הלוואות חוץ-בנקאיות, שאינן עומדות ללווה שהוא תאגיד, אינן עומדות גם למי שערב לתאגיד.
בית-משפט השלום אף מצא חיזוק לפרשנות זו, בהצעת חוק הסדרת הלוואות חוץ-בנקאיות, שאינה מתייחסת כלל לערבים. כלומר, ההגנה שנפרשה על ערבים בסעיף 12 בחוק הסדרת הלוואות חוץ-בנקאיות – הינה ענף, ולא שורש, של תכלית החוק להגן על סוג מסוים של לווים מפני סוג מסוים של מלווים.
וכמו שנאמר בדברי ההסבר להצעת חוק ההלוואות ביחס לסעיף 1 לחוק המוצע – מוצע שהחוק יחול לגבי הלוואות הניתנות ליחידים, להבדיל מלתאגידים, על-ידי גורמים שאינם מוסדות בנקאיים בפיקוח.
על בסיס זאת, מצא בית-משפט השלום, כי אפיוניהם של הלווה ושל המלווה הם המכוננים את תחולת החוק, שממנה נגזרת ההגנה או אי-ההגנה על הערב.
עיגון נוסף לתכלית חקיקתית זו, מצא בית-משפט השלום בדברי הכנסת במעמד החקיקה, שלפיהם נועדה הגנת החוק ל"הלוואה שלוקח אדם דחוק", קרי: למעט ערב להלוואה עסקית שנטל תאגיד.
לאור כל האמור לעיל, פסק בית-משפט השלום, חוק הסדרת הלוואות חוץ-בנקאיות, כמוהו כפרק 'ערב יחיד' בחוק הערבות, והוא לא נועד לחול על הלוואות בסכומים גבוהים שנטלו תאגידים, ולפיכך אינו חל גם על מי שערבו להלוואות כאלה בכלל, ועל יחידים שהיו קשורים באותם תאגידים – בפרט.
על-אף העיקרון שנפסק, בית-משפט השלום בחן שוב, האם אין בהחלטתו דלעיל, כדי להחטיא את המטרות של חוק הסדרת הלוואות חוץ-בנקאיות.
בית-משפט השלום שאל עצמו, אם לא יהיה זה מן הראוי לחפש, על-אף האמור לעיל, פתח של פרשנות המיטיבה עם לווים וערבים בהקשרים של הלוואות בריבית גבוהה, כמקובל בהלוואות חוץ-בנקאיות.
נטייה כזו, כך פסק בית-משפט השלום, עשויה לבסס עצמה על ערכיה היהודיים של המדינה, ובהם הסלידה מנשך. נטייה כזו, פסק בית-משפט השלום, עשויה לבסס עצמה על חמלה כלפי הצד החלש, בדרך-כלל, בעסקאות מעין אלה. נטייה כזו עשויה לבסס עצמה על העדפה רציונאלית לקיטום סיכונים, בשים-לב לתועלת השולית הפוחתת של הסיכויים הכרוכים בסיכונים יתרים. העדפה כאמור מתחייבת משטר חברתי שבו נפרשת רשת הגנה לרגלי בישי-המזל ומיעוטי היכולת, אף במחיר הקטנת רווחתם של בעלי המזל והיכולת.
תשובת בית-המשפט לשאלות אלה שהציב לעצמו היו, כי משיכת השטיח של הוודאות המשפטית בכלל, ושל המדיניות המשפטית הנותנת תוקף להתחייבויות שצדדים אוטונומיים נטלו על עצמם בפרט, מתחת לרגליהם של מלווים – צפויה להתנקם בלווים-לעתיד, אשר ימצאו עצמם מפצים את מלוויהם, באמצעות תנאי-הלוואה מכבידים עוד-יותר, על ההרעה במצבם המשפטי של המלווים בעקבות אותה פסיקה חומלת-לכאורה.
גם זאת, פרט בית-משפט השלום, נלמד מן המשפט העברי, אשר לפיו – הגבלת נורמות מרחיקות-לכת לטובת לווים בהווה, כגון שמיטת-חובות, 'שלא תינעל דלת בפני לווים' שבעתיד.
בית-משפט השלום הסביר, כי קיים חשש ממשי, שאת התממשותו ראה המשק בישראל בעבר, כי קביעת הגבלות שאינן מתאימות לתנאי השוק תווסת את הפעילות העסקית לאפיקים אחרים, וביניהם אף ה"שווקים האפורים" או 'השחורים', דבר שיש בו כדי לפגוע ביעילות הכלכלית ובשלטון החוק.
בית-משפט השלום השלים, כי אין בכך כדי לסגור את הגולל על קביעה החורגת מן האמור לעיל, וכי בנסיבות המתאימות, יפעיל בית-המשפט דוקטרינות כלליות של תום-לב, מניעת עושק ותקנת הציבור, על-מנת להציל עשוק מייד עושקו , אולם, בית-המשפט ייזהר מלפרש חוקים ספציפיים בפרשנות גורפת אשר כוונתה רצויה, אך מעשיה אינם בהכרח רצויים.