את קירות משרדו של ד"ר דוד אלטמן מעטרות תמונות רבות. מבין המסגרות ניבטות פניהם של אישים ומנהיגים בעלי שם מהארץ ומהעולם המצולמים יחד איתו. ממנחם בגין ויצחק רבין ז"ל דרך בוש האב וקלינטון, מיכאיל גורבצ'וב, נשיאי אינדונזיה ודרום אפריקה והמלך עבדאללה, ועד ניוט גרינגריץ' המועמד לנשיאות ארצות הברית. כולם חלק ממסע הסברה רב שנים למען מדינת ישראל שמנהל אלטמן מתוקף תפקידיו האקדמיים. אלטמן (70) מתגורר ברמת גן עם אשתו ושני ילדיו ומכהן כסגן נשיא המכללה האקדמית בנתניה, בה הקים את המרכז לדיאלוג אסטרטגי שאותו הוא מנהל לצד עמיתיו. הוא איש אקדמיה המתמחה בנושאי האסלאם והמזרח התיכון, ומשתדל לעסוק בהסברה עד כמה שניתן לצפות מאדם יחיד: הוא כותב מאמרים רבים וניירות עמדה ונפגש כאמור עם מנהיגים מהארץ ומהעולם כדי לקדם את הבנת הצד הישראלי של המטבע בסכסוך עם ערביי העולם. לאחרונה פרסם ספר פרוזה חדש באנגלית בשם six years later, דרכו הוא מנסה להסביר למדינות אירופה שאזרחיהן הערבים מנהלים נגדן מלחמה סמויה אך עיקשת והרסנית.
עלילת ספרו של אלטמן מתרחשת בין כותלי אוניברסיטת אוקספורד היוקרתית באנגליה, שם הוא מוצא את תחילתם של תהליכים מהפכניים שהסטודנטים הערבים מחוללים. בספר מובאות דוגמאות רבות להשתלטות האסלאם על אנגליה, גם כאלו שנראות מופרכות לקורא הממוצע: דרישת האימאם המוסלמי בפתווה (פסק הלכה מוסלמי) שפרסם לפיה על מלכת אנגליה להתאסלם, שאם לא כן תגיע לגיהנום; חוק חדש שנחקק נגד השמעתם של פעמוני הכנסייה, ולעומת זאת - הגברת קולם של האימאמים במסגדי לונדון הקוראים למאמיניהם להגיע ולהתפלל; דרישה מהשוטרים הבריטים להתלבש בהתאם להלכה המוסלמית בכניסתם לשכונות בהן הרוב הוא מוסלמי.
תוך כדי כתיבת ספרו, ראה אלטמן כי התרחישים שהגה ממוחו הופכים למציאות ממשית לנגד עיניו המשתאות והמפוכחות כאחד. על כריכת הספר מופיע מגדל ה'ביג בן', אחד מסמלי הממלכה הבריטית, כשהוא נטוי על צידו ועומד להתמוטט בקול רעש גדול. תוכן ספרו מהווה רמז עבה לאומה הבריטית להתעורר מתרדמה כבדה ורבת שנים האופפת אותה בעניין אוכלוסיית המהגרים המוסלמים, שסוגרת עליה בחגורת הדק עבה. "העולם עייף", אומר אלטמן בלהט. "מה שקרה באירופה זו טרגדיה. אין להם ילדים כי המשפחות שם לא יולדות. אם יש להם ילד אחד הם לא רוצים שיילך לצבא, אז מי יילך?"
במחקר שפורסם לאחרונה בעיתון ה'טיימס' נמצא כי אמנם רוב אזרחי אנגליה הם נוצרים, אך רובם כבר מעל גיל 70, לעומת רוב המוסלמים החיים שם, שגילם ארבע ומטה. "זה ההבדל", מדייק אלטמן. "הדור הזקן הזה לא רוצה להתעמק, רק רוצים לגמור את החיים בשקט, ובינתיים הדור הצעיר אומר להם שמקור הבעיות שלהם הוא ישראל. זאת המלחמה היומיומית הסיזיפית שמתנהלת שם". לכן רואה אלטמן חשיבות גדולה בהסברה נכונה על המלחמה האמיתית שיש לישראל מול האסלאם הקיצוני, ובעקבותיה – על החזית העולמית שאמורה להתנהל נגד האומה הערבית. בשיחה עימו הוא חושף אנקדוטות מהעיוורון שלוקה בו העולם המערבי: החלופות שמציעים הערבים ומנהיגיהם לאושיות קיומה של מדינת ישראל, ובעקבותיהן הוא חושף את התרמית הגדולה של העולם הערבי. כל זאת בצילה של תרבות המערב הנהנתנית וחסרת יכולת העמידה. את ספרו של אלטמן תוכלו למצוא רק בחו"ל, על אף שהקורא הישראלי ימצא בו עניין רב ואף דמיון למתרחש בארץ.
מדוע הוצאת את הספר רק באנגליה ורק באנגלית?
"מכיוון שהספר מיועד באמת לאירופה. המאבק הוא מי נוגע יותר ברגש של מישהו אחר. המסקנות הן לא מה שאתה טוחן למישהו, אלא משהו שהוא מביא מתוך עצמו. היכולת לספר סיפור שיתפוס ובו אתה מביא את ההדגשים כמה שיותר נכון, ומתוך כך האדם מגיע למסקנה בעצמו - זו דרך ההסברה הנכונה. לפני שנתיים התחלתי לכתוב, אחרי הרבה שנים של רצון לכתוב. פשוט הפסקתי את הכל והתיישבתי לכתוב בכל דקה פנויה שהיתה לי. מה שמיוחד ויפה בהתפתחות של הסיפור הוא שחלק מההנחות שלי היו הזויות לגמרי עם חוקים לא הגיוניים שנחקקו שם, ולאט לאט כל דבר שכתבתי התרחש במציאות". אלטמן מדבר על שלטים שהופצו בלונדון הקוראים לשוטרים הבריטיים להתלבש בהתאם להלכה המוסלמית בכניסתם לשכונה מוסלמית, ועל פעמוני הכנסייה שנדמו בעקבות חוק חדש נגד השמעתם.
באמצעות עלילה פשוטה ולא מתוחכמת ובאנגלית צחה, ממחיש אלטמן לקורא כיצד קבוצה קטנה שנראית בלתי מזיקה יכולה להפוך את הקערה על פיה. בפרק בספר העוסק בהשתלטות הערבית על התקשורת באנגליה, הסטודנטים הערבים יוצאים נגד הטלוויזיה הציבורית בטענה שהיא ממכרת והם בעצם מגנים על הציבור מפניה. הם שוללים את התמיכה הכספית בה, ואט אט מוציאים את הטלוויזיה, אחד מעמודי התווך של הדמוקרטיה, אל מחוץ לקונצנזוס.
הדוגמאות שאתה מביא בספר מוקצנות מאוד, האם הן אינן תלושות מהמציאות?
"זה בדיוק מה שקורה היום בעולם המערבי. הציבור המוסלמי רוצה להשתלט על דעת הקהל. בהמשך לדוגמה הזו שבספר, 'אל ג'זירה' (תחנת הטלוויזיה המשדרת מקטאר ופונה לכ-50 מליון צופים ברחבי העולם) לא זקוקה לשום תמיכה ממשלתית ולכן היא נכנסת לקונצנזוס. היא הופכת למובילה בציבור כשהאחרות כבר חוסלו. יש להם את התבונה לקחת טיעון שיש בו קורטוב של אמת, להלביש אינטרס אישי ולהפיק את המסקנות ההפוכות. העולם עדיין לא הפנים שקיימת מלחמה אמיתית של השתלטות האסלאם על העולם המערבי. כשאסמאעיל הנייה, ראש ממשלת חמאס בעזה, אמר שהאויב של האומה האסלאמית הוא מדינת ישראל והציונות סרטן בגופה, הוא התכוון לכך שהמכנה המשותף של אותה 'אומה' הוא אויביה המשותפים, אויביו של האסלאם. אף אחד לא שם לב לאמירה הזו והיא מחלחלת".
אלטמן מרחיב את דבריו ומביא דוגמה מן העבר לעיוורון רב השנים של העולם: "במאמר שפורסם בשנת 62', כותב עורך 'אל-אהראם' (עיתון יומי מצרי בעל תפוצה רחבה בעולם): 'מה יש לנו נגד ארה"ב? הם בתרבותם אויבינו והם רוצים להשפיל אותנו, אך צריך להיזהר. הם חזקים ועשירים, וצריך ללמוד מהרוסים והסינים שמכבדים את עוצמתה של המעצמה הזו. הדרך להילחם בה ובתרבות המערב היא בדרכו של המטאדור הספרדי שעומד מול השור הענק והשוצף ומקיז את דמו טיפה אחר טיפה, ואחרי זה מוציא את הסייף שלו והורג אותו'. כך הוא אמר, זה כתוב שחור על גבי לבן אך העולם סירב לקרוא את זה. הוא לא רואה את כל הפיגועים כחלק מקונספירציה להחליש אותה, אך בסופו של דבר אמריקה הוחלשה. אמריקה היתה המעצמה השלטת בעולם וכיום היא לא כזאת, אך רוב האנשים נולדו אחרי ההיסטוריה ולא זוכרים. הם חיים את ההווה".
אלטמן מגולל ניתוח מפתיע למציאות המצטיירת כבליל של אירועים שאין ביניהם קשר: "צריך ללמוד פעם משהו שלא פורסם עדיין בשום מקום. הערבים והמוסלמים התחילו להבין את חוזקה ועוצמתה של מדינת ישראל. הדבר הכי חזק שהיה ליהודים והעניק להם לגיטימציה עולמית להקמת מדינה הוא השואה. בתמורה לכך המציאו הערבים את 'הנכבה'. לפני השואה כבר תמכו בעולם בעם היהודי כי הכירו בפליטות שלו. הם היו עם נווד שמגיע לו את הבית שלו וזו הסיבה שהעולם תמך בהקמת בית לאומי לעם היהודי. אז הערבים אימצו וטיפחו את תרבות הפליט הערבי והפכו את זה לדבר שאין דומה לו בעולם. דבר נוסף, הערבים התחילו לדבר על מסגד 'אל אקצה' כמו שהיהודים מתפללים לשיבה לירושלים. הם ניסו לקדם את ירושלים כנגד מכה בכלל ולגנוב מאיתנו את קדושתה".
לדברי אלטמן, הציבור לא מסוגל לשמוע את הטוטאליות של ניתוח כזה. הסברים כאלו, אנשים אומרים, מראים שהדובר הוא הקיצוני ולא המציאות. חוסר הרצון להציף ולהעלות את הדברים בפומבי מקבל ביטוי גם בשיחות אישיות עם מנהיגים, הוא מעיד. עצימת העיניים היא מוחלטת ואף הפכה לסוג של טקטיקה. "אנשים מעדיפים שהדברים הרעים יעברו בלי שיבלבלו אותם עם העובדות", הוא מנמק. "כך רוסיה טשטשה אומה שלמה, את עצמה. היא בעצמה בצרות גדולות ועוד מעט תהיה מדינה מוסלמית".
מדוע בחרת דווקא באנגליה כמייצגת תופעות שהן כלל עולמיות?
"לאנגליה יש מימד מיוחד במודעות המוסלמית. היא היתה האחרונה שהתנהגה כאימפריה שכבשה את העולם. בעיניים מוסלמיות, אנגליה חיסלה את הגאווה המוסלמית - את האימפריה העות'מאנית. היא עיצבה את גבולות חמש היבשות שם וקבעה מי יהיו השליטים במזרח התיכון. הם החליטו איך ייראה העולם והערבים נוקמים בהם".
זו הסיבה להגירה לאנגליה מלכתחילה?
"המוסלמים הראשונים שבאו לאנגליה היו אנשים שרצו באמת להיות אנגלים. הם התלבשו כך ולמדו אנגלית ועשו הכל כדי להיראות אנגלים. השבר התחיל בשנות השבעים. בתקופה זו הגיעו לאנגליה המון ערבים גאים עשירים עם רגשי עליונות ונחיתות גם יחד. הכיף שלהם היה לקחת רולס רויס ולנסוע עם החמולה ל'מרקס אנד ספנסר'. בשביל האנגלים זה היה שגשוג כלכלי. אך פתאום הם התחילו להבין שזה לא ממש כך. 'הרודס' (חנות כלבו יוקרתית ומפורסמת בלונדון) ומלונות שלמים נקנו על ידי ערבים. אז התחילה העלייה השנייה של מהגרי עבודה שלא עניינה אותם האנגלית. הם חשו שהם חלק מהאימפריה אך הם לא מוותרים על התרבות שלהם. השלטים ברחוב הפכו כתובים בערבית, בגדי האנשים השתנו והפכו מלבושי חליפות לבעלי לבוש ערבי. רחוב אג'ווד הפך לערבי מתחילתו ועד סופו. התייר הממוצע כבר הרגיש שם לא בנוח, זר. היום אף המוכרים לבושים בלבוש ערבי מסורתי".
ואז הבריטים התחילו לזהות שהם הופכים לנטע זר בארצם שלהם?
"בדיוק כך. אך כבר לא היתה דרך חזרה. מהרגע שהערבים נכנסו והתחילו להיות משמעותיים, הם דרשו לקבוע מי ייכנס לפרלמנט. הם היו כוח מספיק מלוכד כדי לבחור את הנציגים".
האם אנשי הנדל"ן, הערבים העשירים, קנו נכסים כדי ליצור שיתוף פעולה מכוון ביניהם לבין האוכלוסייה הערבית הפשוטה יותר?
"בהתחלה האנשים באו לעשות כסף, אך אט אט זה התחלף באידיאולוגיה. הדור השני היה למיליטנטי הרבה יותר".
אלטמן מספר על מהפכת ההתאסלמות באנגליה, והמספרים לא קלים לעיכול. 6,000 איש בשנה מתאסלמים במדינה זו, כמובן מרצונם החופשי. הטוטאליות האסלאמית וכמובן ההבטחות על מה שמחכה למאמין המוסלמי בעולם הבא, מביאות לחיקוי ההמון המוסלמי, שנמצא היום בכל מקום באנגליה. "אחת ההשפעות הגדולות שמייחסים ליהודים היא הוליווד. לאסונם הגדול של הערבים, את הוליווד שמסמלת את עולם החלומות ושחקניה הם מודל להערצה וחיקוי, המציאו יהודים. אז לאחרונה הם התחילו לקנות דמויות מפתח בהוליווד. אחד השחקנים המאוד משמעותיים שם הוא מי ששיחק את שינדלר בסרט רשימת שינדלר, השחקן ליאם ניסן. הוא אירי קתולי שהתאסלם! הם קנו אותו בכסף. אין לי הוכחה, אך זה ברור לי שהוא לא נסע לטורקיה ופתאום היתה לו הארה. בנו של אוליבר סטון, במאי הוליוודי, התאסלם. פתאום הוא התעורר להיות חלק מהדת האצילית המיוחדת הזאת?" אומר אלטמן בציניות. כאמור, אין לו הוכחה שאכן כוכבי הוליווד שוחדו כדי להצהיר על התאסלמותם, אך חוסר ההיגיון שבהצהרות התאסלמות המפורסמות חדשות לבקרים בולט ודורש מענה.
המתח בין המערב לתרבות המזרח משתקף היטב בדוגמה שמביא אלטמן בפתח ספרו. בשנת 1975, הוא מספר, באו נציגי הגרילה המוסלמיים לברך את המפקד הווייטנאמי על ניצחונו במערכה הארוכה נגד מעצמת העל – אמריקה. הם מבקשים ממנו עצות כיצד יכולים הם לקדם את ניצחונו של העולם המוסלמי על המערב ובייחוד במערכה מול האויב הציוני. הגנרל הווייטנאמי עונה להם ללא היסוס שאויביהם הציוניים הם חזקים הרבה יותר. יש להם כוח רצון, אומץ ונכונות להקריב הכל למען המטרה. "לכן לעולם לא תנצחו", הוא אומר. מיד לאחר מכן גיבשו מנהיגי המוסלמים את האמנה החדשה שלהם, זו שתתווה להם את הדרך לניצחון ובבסיסה זילות ביוקר חיי האדם ומימד הזמן בתרבות המערבית. את התפישה החדשה ינחילו בעתיד לארגוני הגרילה שיוכשרו תחתיהם. "האמת לא היתה מעולם נר לרגליהם של הערבים", אומר אלטמן. "תרבות הבזאר היא שכל אחד יכול לרמות ולשקר ואין להם בעיה של זמן. אך במערב Time is money. הערבים לא נסחפו אחרי התרבות המערבית והזמן אצלם הוא נצח. כשאנחנו מתמכרים לזמן אנחנו מוכנים לשלם יותר כדי לקצר תהליכים".
ההסברה הישראלית, על פי אלטמן, היא מסורבלת מדי וקשה לבליעה. לעומת מחבל שמפוצץ מטוס ומקבל במה של שתי דקות בכל אמצעי התקשורת בעולם, הישראלים מסבירים הסברים ארוכים ומסובכים שאיש אינו מעוניין אותם לשמוע ולהתעמק בהם. להשקה בין המתרחש בבריטניה לעצימת העיניים הישראלית הוא מספק הסבר היסטורי-אמוני: "העם היהודי מחולק לכמה קבוצות וחלק ממנו תמיד רצה להתבולל כי זה קל יותר. מי שמפריע לך ליהנות מהחיים הוא מי שאומר שיש לך חובות יתר. אתה עם ערכיך משבש לי את איכות החיים".
מה היית מצפה שייעשה בצד ההסברתי?
"אי אפשר לשנות את העולם ביום אחד. החוכמה היא בדברים הקטנים", הוא אומר ומעניק דוגמה מההיסטוריה: "לפני כעשור הגיעו לאזור סאן קריסטובל, אזור נוצרי קתולי שברובו אינדיאנים קתוליים, ארבעה מוסלמים מספרד. הם לא באו לגור בעיר אלא הלכו לגור בכפר אצל האינדיאנים והתיידדו עם אחד מראשי השבטים. הידידות פרחה ואחד המוסלמים חיתן את בנו בן ה-15 עם בתו של ראש השבט האינדיאני בת ה-14. אלו היו נישואי נוחות. בתמורה קמו ארבע מסעדות של המוסלמים, מלון שסיפק עבודה לכל הכפר ומסגד. מהר מאוד האזור התחיל להשתנות. הארבעה האלו עשו מהפכה. הם הבינו את מה שאנחנו כבר שכחנו: שמהפכה עושים בקטן ואחר כך היא נהיית גדולה. לנין היה איש אחד עם קבוצה קטנה מאוד של אנשים נחושים, והם הפכו את כל רוסיה לברית המועצות הגדולה שהטילה את אימתה על העולם כולו".
אבל אצל המוסלמים המטרה מקדשת את האמצעים. הם יעשו הכל, יתחתנו או ירצחו כדי להשיג את מטרתם. לנו יש עקרונות מוסריים שלא נוותר עליהם.
"הבעיה שלנו היא שאנחנו צריכים למצוא חלקות קטנות שבהן אנחנו מטפחים ומסבירים את האמת שלנו. והאמת צומחת. היא מכה שורשים. אני זוכר שהייתי בצ'ילה והמדריך הקרואטי שלי אמר לי: 'אני מעריץ ואוהב אתכם. תדע לך שיש הרבה כמוני, אבל אתם מפסידים'".
העולם שלנו מוצף במידע, איך אנחנו לא יודעים את מה שצריך לדעת?
"מעדיפים לצפות בריאליטי ולא בדוקומנטרי, וחיים את ההווה הקל. יש התעוררות מסוימת אך היא לא מספקת. אנשים הולכים על קצות האצבעות כי זה לא פוליטיקלי קורקט להגיד את הדברים על השולחן", אומר אלטמן ורומז ככל הנראה להתפרעויות של המוסלמים באנגליה ובצרפת, ולחוסר היכולת של מנהיגי המדינות 'לשים את הדברים על השולחן'. אמנם, בנוגע לרצח היהודים בטולוז, הצרפתים קלטו לדעתו את תמרור האזהרה שניצב בפניהם: "הצרפתים מבינים היום שנפל דבר", הוא אומר. "היום זה אנחנו ואחר כך זה הם, והפעולות האלו הן רק טריגר לפעולות נוספות. הצרפתים מבינים שרצח ילדים הוא רצח ילדים כפשוטו וזה לא משנה שהם יהודים. העובדה היא שנהרגו גם חיילים צרפתים. פשעו של הרוצח אינו שולי אלא לאור היום ובסביבה תומכת ואוהדת. בקשתו של אבי המחבל לפיצויים מצרפת מראה שאבדה הבושה. צרפת שלחה את גופת הרוצח לאלג'יריה לא מתוך כבוד אליו אלא כדי להרחיק את הנבלה מן העיר מה שיותר מהר".
אלטמן הוא נכדו של הרב צבי פסח פרנק זצ"ל ואחיינו של הרב אריה לוין זצ"ל, שהיה נשוי לאחות סבתו. על ילדותו בצל שני רבנים גדולים אלו הוא מספר בעיניים נוצצות. "לדודי רב אריה לוין היתה היכולת המופלאה לאחוז למישהו את היד ולהביט בו בעיניו הכחולות בשתיקה מוחלטת בלי להגיד דבר. ילדותי בצילו של סבא, הרב פרנק, היתה בצל של איש עצום. הוא היה פוסק אדיר, חוקר עצום ובעל ראייה שאין כדוגמתה. פסיקותיו היו מהפכניות אך הוא לא פרסם אותן כי טען שהן לשעתן ולא לעולם. הוא חשב שכל דור חייב להצמיח פסיקות עדכניות. הוא היה מנהיג אמיתי, איש חכם ומפוקח. אמנם הוא היה בלבוש ירושלמי אך במחסן היה לו סליק של ההגנה. המושג של ראשית צמיחת גאולתנו יצא מהרב פרנק, שהרב קוק ראה בו פוסק הדור".
מה הביא אותך לעסוק במה שאתה עוסק בו היום?
"יש בי הרבה סערה פנימית על מה שקורה היום. כל מה שקורה מעניין אותי ואני מגיב אליו ומנסה לשנות. כל חיי הייתי פעיל. התחלתי כשהייתי מראשי המאבק למען יהודי ברית המועצות. המצאתי את גימיק הדרכונים כביכול שלהם, שלחתי דולרים עם הפרצוף של גורבצ'וב, הייתי בין הראשונים שדיברתי על אקסודוס ליהדות ברית המועצות, על המושג 'שלח את עמי'. אני התחלתי עם הדברים האלו. תמיד חשבתי שהזכות שלנו לא לעשות לא קיימת וכך הגעתי מתפקיד לתפקיד וטבענו חותם. כך גם הקמנו את המרכז לדיאלוג אסטרטגי".
אתה מרגיש משפיע במקום שבו אתה נמצא היום?
"בוודאי. אני קשור לכולם ויכול לפנות לכל אדם", הוא אומר ומצביע על תמונות מנהיגי העולם על קיר משרדו. "בזכות התפקיד הגעתי אליהם ואני יכול להגיד להם מה שאני רוצה בנושאים האלו".
ואנשי שמאל אצלנו שומעים ממך את הדברים?
"עם רבין הייתי בקשרים מצוינים והוא שמע הכל. הוא התנגד לחלקים רבים בהסכם אוסלו אך כפו את זה עליו. בכל המחשבה הפוליטית הישראלית אין אסטרטגיה, הכל פתרונות נקודתיים ועם זה אי אפשר לחיות. אנשים כמו ביילין לא עומדים מאחורי המילה שלהם. אנשים נופלים בפח של התיאוריה שהם בונים".