בפרק הקודם סיפרתי לכם על החוויה הרוחנית שהייתה לי במרקש ובקברי הצדיקים באזור. רציתי להמשיך הלאה במסע השורשים שלי ולהגיע למקנס. סיפרתי לאיזק שהמשפחה של סבתא שלי עלו ממקנס בסוף המאה ה-19. איזק נתן לי את מספר הטלפון של מוריס, חבר יהודי בעל מלון "דה-ניס", והבטיח שהוא יעזור לי. חזרתי לבית הכנסת של המגורשים דרך סמטאות המלאח הומות האדם והעמוסות בדוכנים, מדמיין איך נראה המקום לפני 50 שנה, ואיך הוא היום. התקשרתי למוריס והודעתי לו שאגיע בקרוב.
הגעתי למקנס, אחרי התברברות קלה מצאתי את המלון. הפקיד בדלפק הקבלה כמו ציפה לבואי ומייד אמר שמוריס רוצה שאתקשר אליו. מוריס שאל לשלומי ומה אני מתכנן לעשות מחר? "להסתובב", עניתי. "אתה יודע איפה?", "לא, אבדוק באינטרנט ואמצא". לא רציתי להטריח. "מחר בבוקר יגיע לפגוש אותך שלום בוטבול, הוא אחד היהודים האחרונים שנשארו בעיר. ב-9 בבוקר הוא יהיה למלון". "תודה מוריס".
לא ציפיתי לקבלת פנים כל כך אישית ומרגשת.
הערב ירד, יצאתי לרחוב, והתחלתי ללכת בלי יעד ברור, מתבונן בעיר ובעוברי האורח. חושב שאולי אם לפני 130 שנה סבא רבא שלי לא היה עולה על אונייה לארץ ישראל, יכול להיות שאני הייתי חי פה. בתי הקפה מלאים בשחקני שש-בש, על מסכי ענק משודרים משחקי כדורגל. צלילי הרחוב נעימים לאוזן.
אני מתיישב בבית קפה כאחד האדם ומזמין קפה, פשוט, בעיקר מנסה לחוות את הרגע, להיטמע, לי זה הרגיש טבעי. אבל איפה… לא כל יום נכנס גבר לבן באופן יחסי, נועל מגפי עור, שער ארוך וצהוב ומשקפיים. כולם מביטים בי ואני מנסה פשוט להיות מרוקאי… נשען על כיסא ולוגם מהקפה, מביט לכיוון הרחוב, אחרי כמה רגעים האנרגיה ששררה במקום שבה וחוזרת, העיניים חוזרות לעיסוקן הרגיל. אני פשוט יושב בבית קפה ושותה קפה כמו מרוקאי מקומי.
מבית הקפה אני יוצא שוב לסמטאות, חולף ליד משהו שנראה לי כמו פאב. עוצר פותח את הדלת ונכנס. חלל מלא עשן סיגריות, אני מתיישב בפינת הבר ומזמין מהברמנית בירה מרוקאית. שותה אחת ועוד אחת וחוזר למלון.
בבוקר למחרת אני מתעורר לאיטי, יורד לבית קפה סמוך, מזמין קפה שחור, לחמניית שומשום וכוסית שמן זית. ב-9 אני חוזר ללובי ופוגש את שלום (צ'ארלי) בוטבול. אדם בן 70 לבוש מעיל עור שחור וכובע צמר כהה. צעיף כרוך על צווארו. אני מציג את עצמי.
אנחנו נכנסים למונית שתיקח אותנו למלאח, ומתחילים לשוחח. הוא נולד במקנס. כל בני המשפחה שלו עלו לארץ, ורק הוא נשאר כאן, עבד במשך השנים במלאכות מזדמנות. הקהילה היהודית של מקנס מונה כ-12 איש נכון לאותו בוקר. יש מניין שברירי רק בכיפור ובראש השנה. פעם היו פה אלפי יהודים, היום הם אינם, כולם בארץ ישראל.
אנחנו יורדים מהמונית ומתחילים ללכת בסמטאות המלאח, בתי הטיט ודלתות העץ המקושטות תוחמות את גבול הסמטה. תוך כדי הליכה מצביע בוטבול ומספר לי: "פה הייתה מאפיית מצות, פה בית כנסת, פה ישיבה, פה עוד בית כנסת, כאן סופר סתם, בית כנסת ועוד בית כנסת". ממש לחזור בזמן. אני יכול לדמיין איך חיו פה אבותיי לפני למעלה מ-150 שנה, בדוחק ובצפיפות אך עם אמונה גדולה. בוטבול עוצר ליד אחת הדלתות מני רבות שחלפנו על פניהן. "פה אני נולדתי. כאן בבית הזה. היום אני גר בצד אחר של העיר". שלום בוטבול, איזה איש, רק לשהות לידו זו ברכה. אדם שקט עוצמתי ונחוש, שריד חי אחרון לזן שייכחד, אין עוד יהודים כאלו. שלום בוטבול הוא היהודי האחרון של מקנס.
אנחנו מגיעים לבית הקברות העתיק. חומה גבוהה מקיפה אותו, את שער הברזל הירוק פותחת לנו אישה מרוקאית. שטח של כ-40 דונם מלא קברים נמוכים שרובם מרוסקים ומתפוררים. אנחנו הולכים בין שרידי הקברים ובוטבול מסביר שלבית הקברות 10 קומות. כל 100 שנה זה קומה, כיסו את שכבת הקברים וקברו שוב מעל. זה בית קברות בן 1000 שנה.
משם אנחנו נוסעים במונית למלאח החדש, מחוץ לחומות העיר העתיקה. מגיעים לבית קברות נוסף, זה החדש יותר, ופוגשים את האישה ששומרת על המקום. בוטבול מסביר לה שאני מחפש קברים של משפחת לעמס, היא ניגשת לאחד הארונות ושולפת קלסר עב קרס, אומרת כמה מילים במרוקאית, ומסמנת לנו ללכת אחריה בשביל.
בפינה מרוחקת, קצת אחרי שהשביל הזה נגמר, אנחנו משתחלים בין הקברים הצפופים שעליהם כתובות בעברית ובצרפתית. היא נעמדת ופותחת שוב את הקלסר. אני מביט בה מלא ציפייה, היא מדפדפת וממלמלת במרוקאית. ממשיכה לדפדף. בוטבול אומר לי: "היא לא מוצאת". היא מביטה בי במבט מתנצל, אני מאוכזב ואנחנו מתחילים לחזור, תוך כדי ההליכה האישה ממשיכה לעיין בקלסר, בשלב הזה אני מעודד את עצמי: "דניאל, לפחות ניסתה". כמה מטרים לפני היציאה היא נעמדת וצועקת בהתרגשות: "לעמס… לעמס", ומצביעה על השם שכתוב בערבית. בוטבול מאשר, אנו חוזרים חזרה לאותה הפינה שהשביל לא מגיע אליה. אני עומד מול הקבר שעליו כתובת בעברית: עיסא בת יוסף לעמס. קשה לתאר את תחושותיי באותו הרגע.
אילו עוגנים יש לנפש האדם. איך זהות והרגשת שייכות תופסים אותך פתאום במקום שמעולם לא העלית בדמיונך. ציביליזציה יהודית אדירה הייתה פה, איך זה שמעולם לא עצרתי לחשוב על כך, ולמה רק עכשיו גיליתי חיים יהודים שלמים שהיו כאן?
זה בהחלט היה לי מסע שורשים מטלטל, ואני בטוח שהוא יכול להיות חוויה רוחנית ומרגשת גם למי ששורשיו אינם במרוקו.
מעניין מתי אוכל, אם בכלל, לעשות טיול שורשים לשם.
ובעיר הבירה רבאט לא ביקרת?