מהו הפחד הגדול מגוף תקשורת, שלפחות על הנייר לא באמת יעשה הבדל? האם זוהי רק פרנויה חסרת גבולות של נתניהו? או שמסתתר כאן משהו אחר?
אם יש משהו שאפשר היה ללמוד מהבחירות האחרונות הוא שהתקשורת, שלרוב נתפסת כשמאלנית, לא באמת משפיעה על השורה התחתונה. במידה מסוימת אם ישנה השפעה, היא דווקא הפוכה – מפני ש"התקשורת", כאיזה איגוד אמורפי של גופי שידור ופלטפורמות של מידע, פספסה בענק את מה שמתרחש הלכה למעשה ב"שטח" – גם הוא מרחב אמורפי שכזה. כך, בין "התקשורת" ל"שטח" נוצר איזשהו פער, שרבים מאוד לא הצליחו להבין (ועדיין לא מצליחים), ושהניסיון לסגור אותו מצמיח פעם אחר פעם אכזבה. אגב, המרוויח הגדול ביותר מהפער המאכזב הזה הוא ראש הממשלה בנימין נתניהו, ש"התקשורת הרעה" החמיצה איך "השטח הטוב" מעניק לו 30 מנדטים.
» מה כדאי לעשות בסופ"ש?
» למה אסור לפספס את "הטובות לקרב"?
נכון לכתיבת שורות אלה עדיין לא ידוע מה יעלה בגורלו של תאגיד השידור הישראלי – "כאן". ידוע שראש הממשלה נתניהו מתנגד לו נחרצות, ושר האוצר משה כחלון תומך בו נחרצות. ידוע שעובדי התאגיד כבר קיבלו את הטייטל המגונה "צפונבונים", ומנגד בחרו בשורת מינויים שמרמזים על כוונתם להמשיך ולבסס גוף "תקשורת", שיהיה בעל השפעה של ממש על "השטח". ומה עוד ידוע? שהמלחמה העיקשת של ראש הממשלה בתאגיד עדיין מקיימת את הדיכוטומיה הישנה שלפיה יש "תקשורת" בצד אחד ו"שטח" מצד שני. וכך, חרף מה שמראות המציאות וההיסטוריה, מוצב התאגיד כגוף בעל השפעה עצומה, מפלצתית כמעט.
אז למה בעצם? מהו הפחד הגדול מגוף תקשורת, שלפחות על הנייר לא באמת יעשה הבדל? האם זוהי רק פרנויה חסרת גבולות של נתניהו? או שמסתתר כאן משהו אחר? האמת היא שלנתניהו ותומכיו נוח מאוד שקיימת "תקשורת רעה". הרי נוכח אויב גדול ומשותף קל יותר להתאחד ולייצר זהות. אויב הוא גם מושא שקל יותר לייצר אודותיו שיח, ובוודאי להפוך אותו למוקד השיח במקום, למשל, אי אלה חקירות (זוכרים שדיברנו על זה?) או אי אלה כשלים בניהול המדינה (זוכרים שיש כאלה?). והאמת היא, שבן שיקום התאגיד, בין שיידחה ובין שיבוטל, במלחמה הזאת נתניהו כבר ניצח. אם ייפתח התאגיד המתוכנן, יהיה זה כבר תחת עננה כבדה, שמסתירה את העובדה שמתגבש כאן גוף שידור מעניין, מגוון, שאשכרה יכול לרענן קצת את נוף השידורים המקומי. כל תכנית תיתפס כמשוחדת, כל מהדורת חדשות תפורש כמסע הכפשות נגד נתניהו וכל סדרה חדשה תהיה ניסיון לבזבז את כספי הציבור. אם יבוטל, אז נתניהו ייתפס כמי שיכול בלחיצת כפתור לעשות כרצונו, וכל ניסיון או מאמץ לשנות את זה הוא אבוד ומיותר מראש.
המאבק בין נתניהו לתאגיד השידור מזכיר במידה מסוימת את המאבק בין שרת התרבות מירי רגב לגלגלצ – מצד אחד גוף התקשורת עובר דמוניזציה שיטתית. עד כדי כך שיטתית שנדמה שהוא אחראי על כל הדברים הרעים שקורים במדינה, בעולם וכמובן לעם היהודי. מצד שני, תשומת הלב המוקדשת לגוף התקשורת השפעתו, שבמציאות היא כנראה מוגבלת, הופכת גדולה ומשמעותית יותר – חרף רצונם של המגדפים. הרי הערוץ הראשון כבר מזמן לא מתפקד כפלטפורמה תקשורתית שמשנה את השיח הציבורי. הימים שבהם איילה חסון היתה חושפת שערוריות שמובילות לוועדת חקירה מאחורינו מזמן. וגם הימים שבהם גלגלצ היו קובעים מי יהיה מוזיקאי מצליח בישראל עברו. הרי אם שמים בצד את שלל תחנות הרדיו האחרות, שמייצרות בעצמן כותרות שקשורות למוזיקאים והצלחתם (היוש אליקו), אז היוטיוב והרשתות החברתיות הם שחקנים לא פחות חשובים בזירה (היוש עדי ביטי). אבל רגב ונתניהו ממשיכים בשלהם – מציירים את דמותו של האויב, מגייסים חיילים לצבא שלו ועסוקים בהכפשתו.
אגב, בישיבות המערכת של "עכבר העיר" השבוע התאגיד עניין כמעט כמו צבע השיער החדש של נתניהו. באופן לא מפתיע בכלל בהקשר הזה – השיער המתחלף של ראש הממשלה זכה להרבה פחות התייחסות מאופן הלבוש של אשתו. אנחנו כבר מחכים לראות מי יהיה האויב בעניין הזה – אולי יש איזו אגודת ספרים שמאלנית שצריך מהר לסגור.