אולי נעשה עוול לתהליך העובר עתה על העולם הערבי, כאשר כונה בשם "האביב הערבי" בדומה לאביב העמים האירופי של 1848 או האביב של פראג ב-1968. בתחילה עוררו האירועים הדרמטיים במצרים, בתוניסיה ובמדינות אחרות תקווה כי יובילו לדמוקרטיה ולחירות. עתה ברור שהתמונה מורכבת יותר.
מה שהצית את הדמיון היה באמת חידוש: לראשונה התחלף השלטון במדינות ערביות שלא באמצעות הפיכות אלימות או פוטש צבאי, אלא בהפגנות המוניות. מה שאירע באירופה המזרחית ב-1989 ולא התרחש אז במזרח התיכון, אכן התרחש לראשונה במדינה ערבית: בתוניסיה, ולאחר מכן במצרים.
התברר כי ההמונים אינם אדישים, שיש רצון עז - לפחות בשכבות מסוימות - בחירות ובזכויות אדם, וכמיהה להיות אזרחים ולא נתינים. זו היתה מהפכה עצומה בתודעה ובפועל. טיעונים שנשמעו מפעם לפעם - גם בישראל - כי העולם הערבי שקוע ללא תקווה בעריצות הופרכו כמעט בן לילה. אכן נפל דבר.
עתה באו האכזבות: תחילה ניצחון מפלגת א-נהדה האיסלאמית בתוניסיה, ועתה התדהמה לנוכח העובדה ששתי מפלגות איסלאמיות (מפלגת החירות והצדק של האחים המוסלמים ומפלגת "נור" הסלפית) זכו ביחד ביותר מ-60% מהקולות בסיבוב הבחירות הראשון במצרים. אפשר כמובן לציין שמפלגת א-נהדה היא מתונה יחסית וכי בהשוואה לסלפים, גם האחים המוסלמים הם מתונים.
אך ברור כי לא אל הילד הזה פיללו כל אלה שכל כך התפעמו ממה שאירע בכיכר תחריר וקודם לכן בתוניסיה. די להאזין לקולות הייאוש הנשמעים מהקבוצות הליברליות והחילוניות במצרים, שלא לדבר על השתיקה הרועמת הנובעת מדאגה עמוקה מצד המיעוט הקופטי, כדי להבין שפניה של מצרים אינם למעבר שליו וחלק לדמוקרטיה ולליברליזם.
קשה לומר מה יתרחש במצרים, אך ברור כי במציאות שבה הברירה היא בין שלטון בעל גוונים איסלאמיסטיים לבין המשך שליטתה של הכת הצבאית (או קואליציה בין שני גורמים אלה, או אולי התנגשות אלימה ביניהם), הסיכויים לעתיד דמוקרטי במצרים הם קלושים. כאשר ייפול בשאר אסד, התמונה בסוריה תהיה עוד יותר מורכבת, וקשה לראות כיצד המיליציות החמושות שהפילו את קדאפי בסיוע נאט"ו יפנו את מקומן לתהליך דמוקרטי מסודר. ייתכנו כמובן הפתעות - השנה האחרונה היתה עמוסה בהן - אך יש כמה סיבות טובות לספקנות.
הראשונה כרוכה באשליה שנוצרה בעקבות הכיסוי הרחב של ההפגנות בתחריר. אי אפשר היה שלא להתפעל ממאות האלפים שהשתתפו בהפגנות בסדר מופתי ובנחישות. אי אפשר היה גם שלא להתפעל מהשימוש המושכל שעשו המפגינים ברשתות החברתיות: הנה גם במצרים (ובתוניסיה) צמח דור הפייסבוק והטוויטר - משכיל, נאור, דובר אנגלית. תמונות דרמטיות אלה, ששודרו לקצווי תבל בזמן אמת, יצרו את הרושם שאלה פניה של החברה המצרית. אך במצרים יש למעלה מ-80 מיליון תושבים, שלרובם המכריע אין נגישות לפייסבוק ולטוויטר, שלא להזכיר נגישות לחשמל ולמים לא-מזוהמים; ועשרות אחוזים מתושבי מצרים שקועים בעוני נורא ומתפרנסים מפחות מ-10 דולר ביום. הם לא היו בתחריר.
יתר על כן: אותם צעירים וצעירות מרשימים שראינו באל ג'זירה וב-CNN דיברו נגד שחיתות ונגד עריצות המשטר והמשטרה והתלוננו על מיעוט סיכוייהם להתקדם לנוכח אופיו המדכא של המשטר. כל אלה טענות נכונות של בני המעמד הבינוני המבוסס פחות או יותר - שלמד לעתים בחו"ל ושבאפשרותו לרכוש את מכשירי הפלא האלקטרוניים המודרניים. אך לא שמענו מהם הרבה על מצוקתם של עשרות מיליוני הפלאחים העניים, ויש להניח כי רובם גם אינם מודעים למציאות של פרברי העוני או הכפרים במצרים.
מה פלא שבבוא יום פקודה, קרי יום הבחירות, צעירים מרשימים אלה לא מצאו את דרכם אל המוני המצביעים, וכי דווקא קבוצות איסלאמיות, שיצרו במשך שנים רשתות חברתיות אמיתיות - ולא וירטואליות - וסייעו לבני המעמדות העניים במצוקתם וגם הבטיחו להם עולם שכולו טוב בחסות האיסלאם, הם אלה שקטפו את פירות התהליך הדמוקרטי?
האמת הקשה היא שמהפכת תחריר היתה מהפכה של המעמד הבינוני המשכיל - ומרבית החברה המצרית אינה כזו. בעיותיה האמיתיות הן עוני ומצוקה כלכלית נוראה, ולמפגינים בני המעמד הבינוני אין תשובות לבעיות אלה ואין להם גם נגישות להמוני העם המצרים.
הסיבה השנייה לספקנות בנוגע לדמוקרטיה בעולם הערבי קשורה בהבנה עמוקה של משמעות תהליכי חילון ומודרניזציה. העולם המוסלמי - לא רק הערבי - ראה במאה האחרונה כמה וכמה ניסיונות של מודרניזציה וחילון שהיו כפויים מלמעלה, על ידי אליטה שהתחנכה במידה רבה לאור רעיונות מערביים וביקשה ליצור במדינותיה חברה חילונית לפי המודל המערבי. מכיוון שמרבית האוכלוסייה היתה דתית ושמרנית, תהליכים אלה נעשו בכפייה ובכוח.
כך עשו אתא טורק בטורקיה, ובדרך אחרת השאה באיראן: מערכת חינוך חילונית נכפתה על חברה שהיתה ברובה דתית ושמרנית; נאסרו ביטויים פומביים של דתיות; נקבעו תקנות לבוש שאסרו ביגוד מסורתי ומוסלמי, כמו תרבוש או כיסוי ראש לנשים; הוגבל כוחם של הגורמים הדתיים, ולעתים הם נרדפו עד חורמה. המערב התפעל ממהלכים אלה, אך לא תמיד הבין שהם כפויים, מייצגים עמדות של שכבה עילית דקה ומנוגדים למנהגים ולאורח החיים של מרבית האוכלוסייה. החלפת האלפבית הערבי בלטיני בטורקיה, כמו דחיקת לוח השנה המוסלמי באיראן לטובת לוח שנה המתייחס למלך כורש, היו סמלים לניסיון התמערבות זה.
מהלכי מודרניזציה כפויים אלה הצליחו בחלקם - אך רק לזמן מה. המהפכה האיסלאמית באיראן וניצחונה של מפלגת הצדק והפיתוח בטורקיה הן עדות לשטחיותה של מודרניזציה כפויה זו. בסופו של דבר, אי אפשר להשית בכוח מודרניזציה ותרבות חילונית על חברה שמרבית חבריה חשים כי אלה זרות להם, לתרבותם ולאורח חייהם (היעקובינים ניסו לעשות דבר דומה במהפכה הצרפתית באמצעות טרור, והתוצאות ידועות).
המהפכה האיסלאמית באיראן נישאה על כתפי ההמונים של "דרום טהראן" הענייה והמסורתית, מול "צפון טהראן" העשירה והמתמערבת. בטורקיה, הפיתוח המוצלח העלה שכבות מסורתיות כפריות למצב של התבססות כלכלית, והן התמודדו בהצלחה עם האליטות החילוניות של איסטנבול ואנקרה.
דבר דומה קורה עתה במצרים. שלטונם של נאצר, סאדאת ומובארק - על כל ההבדלים ביניהם - הצטיין במכנה שותף אחד: הדרת הדת מהמרחב הציבורי בחברה שרוב אזרחיה אינם שותפים לרעיונות המודרניים של חברה חילונית. לכן סיסמתם של האחים המוסלמים "האיסלאם הוא הפתרון" נקלטת טוב כל כך בקרב ההמונים: בסופו של דבר, הסוציאליזם הערבי של נאצר, כמו גם ה"פתיחות" הכלכלית של סאדאת או מובארק, לא ממש פתרו את בעיותיהם הכלכליות. כאשר ניתנה להמונים אלה - לראשונה בחייהם - ההזדמנות להביע את דעתם בבחירות חופשיות, לבני הבורגנות שהפגינו בתחריר לא היה מה להציע להם.
לקבוצות המוסלמיות היו דווקא סיסמאות - חלולות ככל שיישמעו לאוזן חילונית - שדיברו אל לב ההמונים ואל אמונתם: פעילי התנועות האיסלאמיות גם חיים בתוך עמם, פועלים בשכונות, מכירים אותם ומוכרים על ידם.
ממד נוסף שיש להביא בחשבון הוא העובדה כי למשטרי העריצות שהופלו והעתידים ליפול יש היסטוריה מורכבת. אין הם משטרי עריצות מסורתיים. כולם היו פרי מהפכות שהפילו בשעתן משטרים מסורתיים מושחתים והבטיחו צדק חברתי ופיתוח. נאצר במצרים, קדאפי בלוב, משטרי הבעת בסוריה ובעיראק - אמנם עלו לשלטון בהפיכות צבאיות, אך הם נהנו מתמיכה חברתית רחבה, כי הבטיחו לעמיהם שחרור מאימפריאליזם מערבי ומשלטון מושחת של אפנדים. מנהיגי המהפכות הללו גם באו משכבות עממיות. הם היו הבטחה גדולה לעולם הערבי. לכן נסחפו אינטלקטואלים ערבים רבים בתקווה הזאת, והיו מוכנים להתעלם זמן רב ממה שאירע למשטרים אלה במרוצת הזמן.
מה שאירע למשטרים הוא, שלמרות הישגים כלכליים מסוימים (בייחוד במדינות עתירות נפט כמו עיראק ולוב), הם הידרדרו במהירות למשטרי עריצות. מנהיגים צבאיים החליפו את מדיהם בחליפות (או בלבוש קצת ביזארי בלוב) ויצרו בהדרגה שושלות - מה שהסוציולוג המצרי סעד א-דין איברהים כינה "גומלוקיה" (שילוב של המלים הערביות לרפובליקה ומלוכה).
לא תמיד נוח לאינטליגנציה הערבית להודות שמשטרי העריצות שהופלו לאחרונה התחילו דווקא כמשטרים משחררים, בעלי אוריינטציה חברתית ואידיאליסטית: אך גם זו עובדה שצריך להביא בחשבון, בייחוד לנוכח המציאות היום, כשמשטרים מלוכניים מסורתיים מצליחים, בינתיים, לשרוד.