מאת אבנר שחר קשתן בשפה עברית בפוסט של היום אני עומד להתחיל ניסוי חדש, פורמט חדש לפוסט, שבו אני אכתוב על שירים שאני אוהב שביניהם אני מוצא קשר כלשהו, בתקווה לא טריוויאלי. נראה עד כמה הפורמט החדש יתפוס.
יש משהו בלאונרד כהן שמזמין גרסאות כיסוי. אולי זה הקול המאד דיסטינקטיבי שלו, שמנוגד הרבה פעמים לקולות של זמרות הליווי ו-(בעיקר בשנות ה-80) למוזיקה והכלים. כשהייתי צעיר, הכרתי הרבה שירים שלו, אבל לא אהבתי להקשיב לו שר אותם. אהבתי את הביצוע של REM ל-First We Take Manhattan ואת הביצוע של הפיקסיז ל-I Can’t Forget (שהוא עדיין ביצוע נפלא), הרבה לפני שהתחלתי לאהוב את סגנון השירה שלו עצמו. אני חושב שיש בזה משהו כמו עם טום וייטס. הקול של כהן וסגנון השירה שלו כ”כ מובהק, שאמנים אחרים יכולים או לנסות לחקות אותו (מה שאף פעם לא נגמר טוב), או לתת פרשנות יצירתית יותר משלהם. במקרה של כהן זה עובד טוב. במקרה של וייטס – הרבה פחות.
ב-2009 כהן התראיין לגרדיאן הבריטי, וכשנשאל לגבי השימוש הנרחב בשיר Hallelujah בפסקולים, הוא אמר “אני חושב שזה שיר טוב, אבל אני חושב שיותר מדי אנשים שרים אותו”. אין ספק שזה נכון. גם אם נתעלם מהביצוע הלעוס למוות של ג’ף באקלי (שגם פותח וסוגר את “סופשבוע רגוע” של גלגל”צ כל שבוע, כך למדתי מעמוד הפייסבוק המצויין מוזיטריוויה), הנה כתבה מלפני כמה חודשים שמדרגת 60 (!) ביצועים שונים של השיר. ואני אישית מכיר קאברים בעברית, ספרדית ונורווגית. אני לגמרי מבין למה לכהן עצמו נמאס מזה, כשיש לו עוד שירים מאד ראויים קבורים ברפרטואר שלו. ועדיין יש ביצועים שאני אוהב. של ג’ון קייל, ושל הדרזדן דולס, וגם של רופוס ויינרייט, גם אם הוא מנסה להשמע כמו קייל.
Famous Blue Raincoat הוא שיר מצויין, אבל הוא אתגר מעניין למבצעים. השיר כתוב כמכתב שכותב כהן למאהב החדש של אהובתו. ובהיותו מכתב, כהן מסיים אותו בחתימה.
מאת אבנר שחר קשתן בשפה עברית קניתי היום עותק דיגיטלי של שירים משומשים, פרוייקט המחווה והתרגום של שירי טום וייטס, בהפקת גיא חג’ג’. אבל עוד לא האזנתי לו. כמו שגיא כותב על הפרוייקט, וייטס הוא יוצר שמאד קשה לעשות לו פרשנויות שלא מנסות להיות חקייניות מצד אחד, או לא קשורות מצד שני. כבר כתבתי על זה פעם, לפני שנים, שעיבודים לוייטס נוטים לנסות להשמע כמוהו, אבל מי שמצליח לעשות קאברים באמת מוצלחים לוייטס זה וייטס עצמו, שבהופעות חיות נתן פרשנויות מעניינות לשיריו שלו עצמו.
מאת אבנר שחר קשתן בשפה עברית אני לא זוכר בדיוק מתי זה היה. אי אז בשלהי הניינטיז. אני די בטוח שזה היה אסף ברטוב שהשאיל לי את Dusk של The The ואמר לי שאני צריך להקשיב לו. אז לקחתי את הדיסק, והנחתי אותו על המדף, ושכחתי ממנו לכמה חודשים. זה היה בשלהי הניינטיז, אתם יודעים. אני הייתי אז עמוק בתוך תקופת הרוק המתקדם שלי, ולא ראיתי לנכון להשקיע זמן במשהו אחר. מעבר לכך, משום מה התקבע לי בראש ש-The The היא להקת רוק קלאסית, כמו The Who, ולהם בכלל לא היתה לי סבלנות. זו היתה שטות כפולה, כמובן. גם כי The The לא דומה בשום צורה ל-The Who, וגם כי למדתי מאוחר יותר להעריך את The Who הרבה יותר, מעבר לרק Tommy שהכרתי באותו שלב. אבל אני האמנתי במה שהאמנתי, והדיסק נשאר על המדף. חודש, חודשיים, אולי שלושה. ואז נעתרתי להפצרות, והכנסתי אותו למערכת, והאזנתי. ואז האזנתי שוב. ושוב. ושוב.
למאט ג’ונסון, האיש שמאחורי The The בכל גלגוליה, יש יכולת מופלאה למשוך אותך פנימה. לעשות low-fi שלא מפחד מגיטרות חשמליות או מהמפוחית הנהדרת של ג’וני מאר ב-Slow Emotion Replay. למרות החששות שלי, למרות חודשי הסרבנות, אני השתכנעתי.
* * * השנה היא שנת 2000. בשלב הזה אני כבר לגמרי אימצתי את The The. לא רק את Dusk, אלא גם את Infected הנהדר ואת Mind Bomb החביב. אבל עדיין, זה קצת יוצא דופן בנוף המוזיקלי שלי של אותה תקופה. כמו שציינתי, אני הייתי חובב די גדול של רוק מתקדם, ורוק בכלל. החזקתי בתפיסה הזו, הכל-כך נפוצה, שכל המוזיקה הטובה נכתבה בשנות ה-70, עם קצת הקלות לדברים משנות ה-60. אחרי זה, הרי, הכל התקלקל.
במשך שנים היה לי קשה להשתחרר מהמלכוד הזה, כשאמנים חדשים אני פוסל מראש, ואמנים ותיקים שמוציאים חומרים חדשים, לרוב מוציאים חומרים גרועים, מה שמנציח את הדעה הקדומה. את תפיסת ה-“אמן ותיק יוציא רק אלבומים גרועים” שבר לי דיוויד בואי, ב-2002, עם Heathen המצוין, אבל עוד ב-2000, The The היו במקום הנכון בזמן הנכון – להקה שלא התחילה בסבנטיז אלא מאוחר יותר, שנתפסו אצלי כלהקת ניינטיז (למרות שרוב פועלו של ג’ונסון היה באייטיז), ושהוציאה אלבום חדש, NakedSelf, בדיוק ברגע שהייתי בשל להשתחרר מהקבעונות שלי. NakedSelf היה האלבום הראשון שקניתי בזמן אמת, פעם ראשונה שקניתי אלבום חדש של להקה פעילה, ולא כחלק מנבירות ארכיוניות. לצערי, הוא גם היה אלבום האולפן האחרון שג’ונסון יקליט בתור The The.
So, you thought they were your friends?
הנה לנו משפט שגורם אפילו למוריסי להראות כמו דובון איכפת-לי אוהב אדם.
זה היה, אני די משוכנע, בחצי הראשון של שנות ה-2000. אני לא בטוח בדיוק מתי. עקבתי מדי פעם לראות אם יש סיכוי לאלבום חדש ל-The The, למרות שהמלחמות הבלתי פוסקות של ג’ונסון עם חברות התקליטים שלו – ודרכן בתרבות המערב הקפיטליסטית כולה – הקטינו את הסיכויים, גם אם היו משעשעות. אז אפשר כבר היה להגיד שאני מכיר ואוהב ומאזין בקביעות-יחסית לכל הרפרטואר של ג’ונסון?
כל הרפרטואר? לא ולא. שני אלבומים נשארו מיותמים להם בדיסקוגרפיה. Soul Mining, האלבום הראשון שג’ונסון הוציא תחת השם The The, נרכש בשלב כלשהו, אבל לא הצלחתי להאזין לו אחרי נסיון או שניים. הוא היה… אייטיז מדי בשבילי. אמנם בשלב הזה של ההפתחות המוזיקלית שלי כבר יכלתי לשמוע מוזיקת אייטיז, אבל רק להקות כמו הסמית’ס או הקיור, באוהאוס או הפיקסיז המוקדמים. ב-Soul Mining היו… סינתיסייזרים. ומקצבי סינתפופ מתוכנתים. זה לא היה משהו שחובב רוק כמוני יכול היה לאהוב!
אבל איפשהו שם, בחצי הראשון של שנות האלפיים, מצאתי את עצמי יושב ומזמזם לעצמי איזה שיר. אבל להפתעתי, לא זכרתי איזה שיר זה. משהו שישב לי במאחורה של הראש במשך שנים וחיכה לשעת כושר לצאת. וזה היה מוצלח. וזה היה מדבק. ואני עברתי על הדיסקיה שלי, שבשלב הזה כבר העלתה אבק, עד שזיהיתי את השיר. וזה היה This Is The Day, מתוך Soul Mining. אז האזנתי לו, ולכל שאר האלבום, והופתעתי לגלות שקרה לי משהו, והסינתיסייזרים כבר לא הפריעו לי. וראיתי איך המרירות הג’ונסונית קיימת גם שם, בינות לקצב העולץ-יחסית שלהם. וכך, kicking and screaming, נבעט החוצה עוד קבעון מוזיקלי שלי. זה עדיין לא הז’אנר החביב עלי, ללא ספק, אבל יכולתי למצוא גם שם אלבומים שאני אוהב, מניו אורדר ועד אן קלארק.
כל זה משאיר רק אלבום אחד בדיסקוגרפיה של The The שאני לא אוהב. Hanky Panky, מ-1995. אלבום מוזר, מבחינה שהוא כולו גרסאות כיסוי של שירי קאנטרי. בחירה מוזרה לזמר בריטי שמגיע מבסיס של פוסט-פאנק וסינת’פופ, אבל היי, מה שעושה לו את זה. הבעיה היא שקאנטרי לא עושה לי את זה. זה ז’אנר מוזיקלי שדי משעמם אותי, חוץ מכמה יוצאי דופן.
מצד שני, אם יש משהו שלמדתי מעשור וחצי עם The The, זה שאני עלול לשנות את דעתי.