זהו השבוע ה- 38 להריון והסקרנות עולה על גדותיה. הציפייה בבית מאוד נוכחת שכן זהו השבוע האחרון של החופש הגדול. שירה ואילן מתרגשים גם מעובדת סוף החופש ותחילת השנה וגם מעובדת סיום ההריון ותחילת החיים החדשים. הכל בסימן של סוף והתחלה. ההבדל הוא ששנת הלימודים מסומנת בלוח ואילו זמן הלידה הוא בבחינת סימן שאלה. אני יודעת שכאשר יינתן הסימן והלידה תתחיל הכל יהיה בסדר ואני כבר רוצה להיות בתוך זה.
ביום שלישי בערב מתחילים צרצורים ואני מתרגשת אך בסופו של דבר הולכת לישון ונרדמת. מאיה ועפרית מעודכנות. לעפרית יש יולדת נוספת עם צירים ואני קצת בלחץ. מה יהיה אם לא תהיה איתי? יום רביעי בבקר אני קמה והצירים מתחדשים אבל במסורה. זה עדיין לא זה אבל ברור לי שזו התחלה. מאיה לא נסעה לטיול עם בני משפחתה לצפון. עפרית אומרת לי לתזמן ונראה."כל הזמן המחשבה שאת צריכה לבוא מגדרה נמצאת אצלי בראש" אני אומרת לה. שירה ואילן מתוכננים ליום עמוס פעילות בבית ספר. פגישות הכרות, הרכבת מערכת. עופר מחליט להישאר בבית וללכת איתם במקומי, למרות שהצירים לא מפריעים לפעילות, הם בקושי מורגשים. הם יוצאים ואני מחליטה לעשות אמבטיה. איזו התרגשות. בודקת את עצמי כדי לסמן לעצמי בייס ליין – מרכזי, מעביר אצבע, קצת מחוק… אני ברקיע השביעי. זה קורה. לא יאמן אבל גם לי זה יקרה. כל החוויות שלי עם נשים אחרות בלידתן הן, כל שיחות הטלפון הארוכות שאני נמצאת בהן בצד השני- כל כמה זמן, מה את מרגישה, הכל ברקע ואני עכשיו בסיפור שלי. שמחה גדולה.
אני נחה כל הזמן. לבד בבית. נעמי זזה כמעט ללא הפסקה. אני מתרגלת את הנשימה הגדולה של ההיפנו בירת' כל הבוקר וזה נעים. בינתיים גם מתחיל לצאת הפקק הרירי. אני ממשיכה לתזמן בשביל עפרית. איך נדע מתי היא צריכה לצאת לדרך?! זו הרי נסיעה של שעה… עדיין ללא שינוי – פעם בעשר דקות והכאב עדיין נעים ומרגש. בצהריים החברה' חוזרים. רשימת מטלות לשנה החדשה. שירה מגיעה עם חברה ואילן עם התרגשות עצומה – כיתה א! אני מחליטה לקום ולהשתלב חזרה בחיים למרות הנינוחות המלבבת שאני שרויה בה. ביקשתי שחברתה של שירה תלך בצהריים המאוחרים יותר, לא מתאים לי כעת אנשים אחרים. מכינה אוכל, ובארבע יושבת עם אילן לצייר ולכתוב קצת אותיות לבקשתו. עדיין פעם בעשר דקות. "את יודעת מה… אני באה! לא חשוב אם תהיה לידה או לא.. מקסימום זה יהיה רק ביקור"… אומרת עפרית, אחרי ששמעה בקולי את התסכול מהתזמון הבלתי פוסק. איזה כיף, השתחררתי מהשעון ואני ממשיכה עם אילן. הוא צריך אותי לעוד קצת. מבין יותר ממני שזה הולך לקרות. בחמש וחצי הוא מבקש ללכת לעופר חברו. "אפשר לישון אצלו…?"
עפרית מגיעה בשש וחצי. איזה כיף. שירה ועופר איתי ואנחנו מכינים ארוחת ערב. לי מתחשק לטייל ואני שמה לב שמרגע הגעתה של עפרית הצירים התקרבו. בבדיקה קלה אנו רואים שאכן זה פעם בחמש דקות. יצאנו לטיול בבת שלמה ושירה לא מוכנה לוותר ומצטרפת. ילדה בת עשר ושתי מיילדות… בעצם אחת מיילדת ואחת יולדת. שלושתינו הולכות בגאוה. נשים גדולות. הצירים עדיין נעימים אבל אני צריכה לעצור כל פעם. כמה נעים. כל חמישים מטרים אנחנו פוגשות מישהו מוכר ששם לב מה קורה. בן קצת נלחץ ומזעיק את איריס אשתו לוודא שאני בסדר. מיכל קולטת את התרגשותי ואני עושה לה הכרות קצרה עם עפרית. אורלי קצת המומה לראות אשה עם צירים מטיילת ברחבי המושב… גם שירי פה בדרך… אני שוב מרגישה ברקיע השביעי… אמא, חברה ובת… ההרפתקה ממש מתחילה.
עפרית מציעה לטלפן למאיה כי הצירים הם פעם בארבע דקות. אני יודעת שעדיין מוקדם אבל עפרית מתעקשת. מאיה שוחה בבריכה ויש מענה קולי. עפרית משאירה הודעה. הגענו הביתה, ממשיכים לנשנש והשולחן בחצר עמוס. מאיה מגיעה מתנשפת, מספרת שנסעה במהירות הבזק. בגלל שעפרית דיברה היא חשבה שאני כבר ממש יולדת … היא רואה אותי ונרגעת. צירים כואבים ונעימים, עדיין רחוק מלידה. היא מצטרפת לחגיגה.
אני מתרגשת כל כך. מאיה ועפרית- שתי המיילדות שלי , באו אלי, וכל כך נעים לי להיות איתן. עופר גורם לי להרגיש הכי בנוח כי הוא בעצם החיים שלי והם פשוט ממשיכים, לתוך הלידה. שירה המתוקה בהיי ומכניסה את כולנו למצב רוח מאוד מיוחד. הרבה צחוקים וחיוכים, התרגשות עד לב השמים.
הצירים ממשיכים, כבר לא בא לי לאכול אבל עדיין נעים. אני נכנסת להתקלח ושירה רוצה לבוא גם. היא מתקלחת לידי. "אמא, גם לך יש גוש שתקוע בגרון מרוב התרגשות? " איזו ילדה חד פעמית ומקסימה יש לי. תודה לאל שזכיתי בה. יצאתי מהמקלחת והצירים כל הזמן מתחזקים . אני מחליטה להכנס לבריכה בסלון. עופר ממלא אותה במים חמים בעזרת החיבור המיוחד שהוא דיגם יום קודם ישר מהברז של המקלחת. אני נכנסת למים וההרגשה מופלאה. איזו ברת מזל אני. הבנות מרטיבות אותי בצירים ואני פשוט נהנית. כואב אבל כיף לי. האם זה יכול להיות? אחרי שעתיים ביקשתי ממאיה שתבדוק אותי. כל הזמן אני מרגישה גם מיילדת וגם יולדת. מוזר אבל לא מוזר. זאת אני. לפי עומק הכניסה של האצבעות הבנתי… אני עדיין רחוקה. ראיתי את ההבעה על פניה ונזכרתי כמה אני מתפדחת , בתור מיילדת, להגיד לאשה שיש לה פתיחה קטנה אחרי הרבה שעות. 4 ס"מ. לא הופתעתי אבל הם כנראה שכן. אני מרגישה עדיין נפלא. מחליטה לצאת מהמים. אנחנו מנסים לשכנע את שירה לישון קצת כי כבר אחרי 12 בלילה וזה עוד ייקח זמן… היא עדיין בהיי ולא נרדמת. עופר ושירה יוציאם ואני נשארת עם שתי המיילדות שלי. יושבת על הכדור ומתחילה לספר להן, בין הצירים, סיפורים מלידות שהייתי בהן בחודש האחרון לפני שיצאתי לחופשה מחדר לידה. אני נזכרת כמה ברכות קיבלתי מהנשים. "שתהיה לך לידה קלה…" אני מתרגשת יותר ויותר וקולטת שכבר לא יכולה יותר להמשיך לספר כי גם בין הצירים אני כבר בעולם אחר.
הצירים מתחזקים ואני נשכבת על המזרונים בסלון. שירה ועופר לידי. בכלל לא אכפת לי שזה לוקח זמן. אני מרגישה שהכל מתקדם. נעמי מרגישה מצויין כל פעם שמאיה בודקת את הדופק. של מי הידיים האלו על גבי? אני כבר מסטולה וממש לא יודעת מי נוגע בי. אבל זה כל כך נעים.
4:28 בבקר, קצת לפני הזריחה נולדת, בתי הקטנה. נשמה ותיקה חדשה. ענת אומרת שבאת לעולם כדי לקבל אהבה. תקבלי אותה מכאן עד אין סוף מכולנו.