סרטיה מבית הספר כבר כיכבו בפסטיבלים נודעים ברחבי העולם, וקבוצת קולנוענים בשם "פלסטינמא" שהיא ממייסדיה כבר מוכרת. מיסלון חמוד, במאית/יוצרת פלסטינית ישראלית , היא ההבטחה הקולנועית, הגדולה, הבאה. כרטיס ביקור דו-קיומי.
מיסלון הוא שם של מקום ליד דמשק, כשב - 1920 התנהל בו קרב בין הסורים לצרפתים. כמובן שהסורים היו מיעוט, אך הקרב נשאר סמלי, כיוון שזו היתה ההתנגדות הראשונה לקולוניאליזם הצרפתי בסוריה, כקולקטיב ערבי.
נולדתי בבודפשט, הונגריה, בזמן שאבי היה סטודנט לרפואה.
בגיל שנתיים חזרתי ארצה עם הוריי ואת ילדותי העברתי בבאר שבע.
מאמצע החטיבה עד סוף התיכון חייתי בכפר דיר-חנא (משם אני במקור) בצפון, ואת לימודי הגבוהים העברתי בירושליים כשלמדתי מדעי המדינה והמזרח התיכון. כמו כן, הייתי מורה לעברית, בעיקר לתלמידות ערביות, בבית ספר של בנות.
בעקבות אירוע בריאותי מאוד קשה שעברתי, החלטתי לעזוב הכול ולפתוח מעגל חדש בחיים, והכיוון היה קולנוע. לקחתי קורס סדנת תיאטרון וכתיבה באוניברסיטה העברית בכדי "לטעום" ונוכחתי להבין שזה בוודאות מה שאעשה.
לאחר התלבטות קלה החלטתי בהמלצת חבר קרוב, ללמוד ב"מנשר", בית הספר לאומנות בתל אביב, המאפשר חופש יצירה מלא, ללא מגבלות, בקטגוריה עצמאית כמעט לחלוטין. אני בוגרת "מנשר" ומצטיינת מגמה, שלוש שנים ברציפות.
בעקבות הלימודים עברתי ליפו, בה אני מתגוררת עד היום.
"צלליות של אור"-סרט גמר של שנה א` שהשתתף בפסטיבל סרטים במנהטן שנקרא "other israeli films"
בפסטיבלים רבים כמו מונפליה וסאן פאולו, קלי רמונט וכ"ו..
מייסדת קבוצת "פלסטינמא", קבוצת קולנוענים פלסטינים צעירים. מהפרויקטים של הקבוצה "סינמה סאראיא" (הקרנת סרטים בתאטרון הערבי עברי ביפו). וגם הרחבת הפרויקט לחיפה , בדגש על יצירת קשר ישיר עם הבמאים לאחר ההקרנה. מהות קיום הקבוצה היא לעודד את הקולנוע הערבי ולפתח אותו.
יום שהמוזה נוחתת בו ומשלבת יצירה (עבודה, כתיבה) עם אהבה .
שאני הבוסית של עצמי.
כל אומן יאפי בשנות השישים/שבעים שהיה שותף למטרות שהשפיעו על תפיסות עולם.
וואו... מאיפה אני מתחילה? וונג קר וואי-"מצב רוח לאהבה", כל הסרטים של סקורסזה, "אפוקליפסה עכשיו" של קופולה, וכל אלמודובר בזכות הדיאלוגים, הצבעים והאסתטיקה. סרטים של סטנלי קיובריק.
קולנוע פלסטיני: זהו קולנוע שההתפתחות שלו היא כל כך ראשונית, ולמרות זאת, הוא נתפס בכל העולם כאיכותי. כמעט כל במאי פלסטינאי משתתף בתחרויות ונלמד בבתי הספר הנחשבים בעולם.
אליה סוליימאן: במאי, במקור מנצרת. עובד מארה"ב, אופי הסרטים שלו הם כמעט אלמים, מעט דיבורים, מאמין יותר בויזואליות וקומפוזיציה עם פחות דגש על מלל. הוא שנון, חכם ונחשב מעמודי התווך של הקולנוע הערבי-פלסטיני. הוא ביים טרילוגיית סרטים שמשתלבים יחד והם הנחשבים ביותר.
מהצעירים: תופיק אבו וואל- במקור מאום אל-פחם וכיום מתגורר בתל אביב, בוגר אוניברסיטת תל אביב, הוא גאון קולנועי וחבר טוב שלי. תופיק הוא מינימליסט, ויש לו אסתטיקה שמזוהה רק איתו, כמו כן הוא מושפע מהקולנוע הצרפתי. גם סרטיו מוערכים ונחשבים בעולם.
אין לי סגנון מוגדר במאת האחוזים, אך בהחלט אצהיר על עצמי כחובבת וינטאג`.
מצלמת את סרט הגמר אשר קיבל מימון משלוש קרנות במקביל: קרן רבינוביץ`, קרן גשר וקרן סנונית. זוהי דרמת התבגרות של ילדה בת 16 שמתרחש בארועי אוקטובר (2000). היא מטפלת בפצוע מההפגנה כאשר היא "מצילה את חייו" מתפתח הקשר איתו על בסיס טלפוני בלבד, בשל הפחד מפני דחייה.
במקביל אני כותבת את הפיצ`ר הראשון שלי.
מתנדבת בתיאטרון הערבי-עברי ביפו בכל הקשור לארגון, הפקות וכל היוצא בזה.
להשפיע, לשנות ולקדם את החברה שאני חיה בה, למקום טוב יותר.
אני ובן זוגי נקנה יאכטה ונפליג מסביב לעולם.
מבסוטה היכן שאני.
לחיות ולחוות כמה שאפשר, בלי יומרות.