"חבר שלי שאל אותי פעם למה הוא לא רואה אל כל הניסים וה'השגחות' שאני רואה", פותח דוד אליעזר במעין הקדמה קצרה לסיפורו האישי המיוחד.
חיוך קטן מתעקל בקצות שפתיו כשהוא נזכר בתשובה שהוא ענה לחברו. "אתה נולדת שומר מצוות, לך זה מובן מאליו, אתה לא צריך את הניסים שאני צריך כדי להישאר בעולם התורה", אמר לו. "אני, לעומת זאת, שנולדתי למציאות חיים רחוקה מיהדות, חייב את החיזוקים ואת התזכורות התכופות, לבל אשכח מה אני עושה כאן בישיבה בארץ ישראל, מול הגמרא הפתוחה, ומדוע אינני נמצא שקוע עד צווארי בעסקים בחו"ל".
אל דוד אליעזר ואשתו רחל הגעתי דרך מדור האוכל. היא שפית, ממשפחה של שפים בטייוואן, גיורת שהחזירה את בעלה היהודי בתשובה. יצאתי אפוא לחפש אוכל ומצאתי סיפור חיים מדהים עם הרבה נשמה.
דוד, שמראהו הנוכחי כשל אברך מן המניין, מספר, כי עד לפני שנים מספר היה שערו הארוך כמו סמל מסחרי שלו. מבטאו אמריקני, אף על פי ששורשיו ישראליים. "סבתא שלי מתגוררת בחולון, היא ישראלית כל ימיה, והיא גם חלק בלתי נפרד מדרמת חיי", הוא אומר.
"גם אבא שלי נולד וגדל בארץ. הוא עזב לחו"ל בגמר שירותו הצבאי. בתחילה עבד שנים מספר בעסקי הבידור בברזיל, אצל קרובי משפחה שלו. אחד מדודיו היה זמר ידוע בברזיל, והוא עבד בשבילו. בהמשך נישא אבי לצעירה יהודייה והם עברו להתגורר בלוס אנג'לס, קליפורניה. לאמא שלי הייתה מספרת צמרת ששירתה את עשירות האזור. בעקבות זאת גם אני התחלתי לגדל שיער ארוך".
דוד מתאר אורח חיים רחוק למדי מתורה ומצוות. לדבריו, הביטוי הכי עמוק אצלו להיותו יהודי היה… סמל 'מגן דוד' שקעקע בבשרו.
עד ליום שבו החל מפנה בחייו.
"היה שם רב חסידי חב"ד, הרב מאיר גרין, מנהל 'בית חב"ד' בטרנזה בלוס אנג'לס. בין שאר פעולותיו, אירגן הרב גרין שיעורי תורה ומפגשים בנושאי יהדות עם בני נוער. באחד הימים נמשכתי עם כמה מחבריי להשתתף בשיעור שלו. שיעור גרר שיעור ואט אט נחשפתי לעולם יהודי עשיר ומרתק.
דוד וחבריו נשבו בקסמם של הרב ושיעוריו. זאת, אף כי בשלב זה הם עדיין לא ראו כל סתירה בין לימוד תורה לבין ניהול אורח חיים מתירני. "היינו באים לשיעור ואפילו לתפילה בליל שבת, ומשם המשכנו לבילויים. אני זוכר כיצד יום אחד התקשרתי אל הרב גרין, כשהייתי בדרך לשיעור שלו ועצרתי לרגע ליד מזנון לממכר אוכל מהיר. 'הרב, להביא לך מנה?', שאלתי אותו. עוד לא ידעתי אז על כשרות".
הרב גרין קירב אותם והם החזירו לו אהבה. ההתקרבות הייתה הדרגתית מאד. דוד למד לימודים אקדמאיים ובהמשך התחיל להשתלב בתחום העסקים. "נמשכתי לנדל"ן ואף מצאתי לי עבודה מכובדת באחד מבתי העסק הגדולים בלוס אנג'לס", הוא אומר.
יום אחד, כשיצא דוד עם משפחתו למסעדה, קם לרגע לשטוף את ידיו. ליד המראה שעל הכיור הייתה מונחת משום מה מכונת תספורת. "לא יודע אפילו איך להסביר זאת". הוא אומר ומחייך מאוזן לאוזן, "אבל בהחלטה של שנייה תפסתי במכונה והעברתי אותה על ראשי. בבת אחת נפטרתי משערי הארוך שכל כך הייתי מזוהה איתו".
כשחזר אל בני המשפחה סביב השולחן, הם איבדו את לשונם מרוב הלם. "רגע… מה קרה לך… רק לפני כמה דקות…", ניסו למצוא את המילים. לדוד לא היה הסבר של ממש למעשה שעשה. אבל במבט לאחור מסתבר שהצעד הזה היה יותר מאשר סמלי.
"אחותי עמדה לקראת לידת ילד", מספר דוד. "הבן הגדול שלה היה כבר כבן שנתיים ופתאום המצפון שלה החל לייסר אותה על כך שסבתא שלנו, בחולון, עוד לא זכתה לראות את נינה הראשון. תרמה לכך העובדה שזמן מה קודם לכן נפטר אבינו. אז היא החליטה לטוס לארץ. בעלה של אחותי היה עסוק בענייני עבודה והדברים התגלגלו כך שהחלטתי אני להצטרף אליה ולסייע לה במהלך הטיסה והשהות בארץ. דוד מוסיף ואומר כי מאז ומתמיד רצה לבקר בארץ. "לא הבנתי בקדושה שלה ולא בדיוק נמשכתי אתל הצדדים הרוחניים שבה, ובכל זאת, הארץ סקרנה אותי".
ברגע האחרון לפני הטיסה הביעה גם רחל את רצונה לטוס איתם לישראל.
"בשבוע הראשון לשהותנו בארץ נסעתי בעיקר לטיולים ובילויים, אומר דוד. אבל ביום האחרון לפני חזרתם ללוס אנג'לס, התעורר בליבו של דוד חשק עז לבקר בכותל המערבי . גם רחל הצטרפה לנסיעה לכותל.
"לקחנו מונית ונסענו לכותל. הייתה לנו בדיוק חצי שעה להיות שם. רחל פנתה לעזרת הנשים ואני- לצד של הגברים. הביקור בכותל ריגש אותי אבל את רחל הוא ממש 'הפך'. כשהיא יצאה משם היא הייתה בן אדם חדש לגמרי".
בכיתי מרוב התרגשות", נזכרת רחל. "הרגשתי קרובה מאוד לקב"ה". זמן מה לאחר מכן כשהועלתה האפשרות של חתונה בין דוד לרחל, הביעה רחל את נכונותה להתגייר. "ההסכמה שלי להצטרף לעם היהודי נולדה בכותל המערבי", היא אומרת ומוסיפה, "למעשה, תמיד האמנתי בבורא העולם".
"היינו מאד תמימים", אומר דוד. "מצחיק אותי להיזכר בעצמי מסביר לרחל ש'טלפון אחד לרב גרין ואולי גם איזה טקס קצר, והכול מסודר ואפשר לקבוע תאריך לחתונה'… לא העלינו אז על דעתנו שיחלפו חודשים רבים ונעבור לא מעט גלגולים, עד אשר נוכל לעמוד תחת חופה ולהינשא כדת משה וישראל".
דוד טלפן לרב גרין שזכר אותו היטב ושוחח איתו בלבביות רבה. "סיפרתי לו שאני עומד להינשא לצעירה גויה ושהיא מסכימה להתגייר לפני שאנחנו מתחתנים. הסברתי לו שחשוב לו לקטוע את רצף הדורות וכן שילדינו יהיו יהודים. קשה לי לתאר את התדהמה שאחזה בי כשהוא אומר לי ש'זה לא כל כך פשוט, כמו שאתה חושב…' הרב גרין הפנה אותי לרב נוסף, הרב צבי בלאק, כדי שהוא ילווה את תהליך הגיור של רחל".
דוד הופתע עוד יותר כשהתברר לו שכדי שהגיור של רחל יתפוס יהיה עליהם להתחיל לנהל אורח חיים דתי לגמרי. "פתאום זה נחת עליי… לא די בכך שנולדתי יהודי, עליי גם לשמור שבת ולקיים את כל יתר המצוות. עדיין לא הבנתי את הדברים לעומקם".
דווקא לרחל היה קל יותר להבין זאת. היא, שבאה מרקע לא יהודי, הבינה את הצורך לקיים מצוות בפועל כדי להפוך ליהודייה.
ההתחלה הייתה קשה. הרבנים ערמו לא מעט קשיים בדרכם. קבעו פגישות, הציבו תנאים, רצו לוודא שכוונותיה של רחל אכן רציניות. אבל היא לא ויתרה. "הייתה נשארת ערה בלילה כדי ללמוד עברית, קראה ולמדה ספרי הלכה, בחירוק שיניים התעקשה לטפס במעלה ההר.", אומר דוד והערכה הרבה נשמעת היטב בקולו.
הקשיים באו מהכיוון שלו. "אמרתי לעצמי שאני כבר יהודי", הוא אומר. "היה לי קשה עם התפילות, עם הנחת תפילין יומיומית ועם חבישת כיפה. התביישתי להופיע כך במקום עבודתי. אז התחלתי עם לבישת ציצית מתחת לחולצה. את זה אף אחד לא ראה".
דווקא רחל התעקשה שהיא רוצה "בעל חובש כיפה". שלוש פעמים בשבוע נפגשו דוד ורחל עם הרב בלאק, ללימודים מסודרים של יהדות.
התחנה הבאה בחייהם הייתה כאשר מכירותיה של החברה שבה עבד דוד, חברת MGV, החלו לרדת, והמנהלים החליטו לקצץ בכוח העבודה ולהרע את תנאי העסקתם של העובדים הנותרים. דוד החליט לעזוב. הוא פתח לעצמו עסק עצמאי לתיווך נדל"ן. בעזרת העסק שלו מצא לעצמו בית בטרנזה והוא קנה אותו. "זו הייתה מציאה ממש", הוא אומר. אבל באותו הזמן גם הוא לא ידע, כי ה'מציאה' האמיתית תהיה אחרת לגמרי.
דוד עבר לקהילה שבה רוב הקהילה הייתה ספרדית, קהילה חמה ותומכת. שם גם הכיר את יהודה ומרים אידל, תושבי המקום, שסייעו לתנועת 'ערכים' בארגון שבתונים וסמינרים ביהדות. האידֶלים שכנעו אותו לבוא לאחד השבתונים. בעקבות השבת הזאת, תהליך ההתקרבות לתורה ומצוות נכנס להילוך גבוה יותר.
"הקהילה המקומית מאד סייעה לי", הוא אומר. "התחלתי להתארח בשבתות בבתיהן של משפחות חוזרות בתשובה, וידעתי שאני הכיוון הנכון. פתאום כבר רציתי ללכת בדרך הזאת. הבנתי שזה מה שהנשמה שלי מבקשת".
רחל אף היא משחזרת את צעדיה הראשונים. "אמנם תמיד האמנתי באלוקים ולא קיבלתי את רעיונות הבודהיזם ושאר אמונות המזרח, אבל כשדוד הציע לי להתגייר, לא היה לי כל מושג על מה מדובר. שאלתי אותו שאלות בסיסיות מאד על התורה, והוא נתן לי תשובות מאד לא משכנעות. 'זה ספר שנכתב על איזה הר'…, הוא אמר.
"אני בת יחידה", ממשיכה רחל לגולל את סיפורה. "מאז ומתמיד בדקתי דברים לעומקם. בנעוריי בחנתי את הנצרות ולא התלהבתי. אחר כך בדקתי דתות נוספות ולא התרשמתי. כעת התחלתי לברר לעומק את נושא היהדות. בהתחלה הוריי חשבו שהשתגעתי".
בהדרגה החלה רחל להבין שהפעם זה אחרת. שהלימודים שהיא לומדת אינם תאורטיים בלבד, אלא עתידים להפוך לתשתית של חייה בעתיד.
בהמשך חשה רחל, כי היא אכן מבקשת להקים בית עם אורח חיים יהודי מלא. היא הבהירה זאת גם לדוד.
"זה לא היה קל", הוא אומר. הבנתי שניאלץ לעשות שינוי מהותי בכל סדר חיינו".
דווקא המפגשים אצל הרב והשיעורים שלמדו הרגיעו במעט את חששותיהם. "היינו מדברים על כל מיני דברים ש'אסור לעשות' ואז, כשהיינו מגיעים אל הרב, הוא בדיוק היה מדבר על זה. כך לגבי דברים נוספים. הבנו שזה פחות מפחיד מכפי שסברנו. הבנו שאפשר להתלבש יפה ובצניעות, לאכול טעים וכשר".
בשלב מסוים רחל קיבלה את הנושא כל כך ברצינות, עד שגיורה לא היה מותנה במה שדוד יעשה או לא יעשה. "ידעתי שאני הולכת להיות יהודייה ויהי מה", היא אומרת.
יום אחד התקשרה רחל לאימה ובישרה לה, "אמא אני מתגיירת". האם, שלא הבינה את משמעות הדברים, לא ירדה לסוף דעתה והתקשתה להבין את פשר השמחה בקולה של הבת. "יופי לך", ענתה האם.
מהרגע שבו גם דוד לקח את הנושא ברצינות, הדברים החלו להתקדם בקצב מואץ. רחל התגיירה כהלכה, וחודשים מספר לאחר מכן הם נישאו זה לזה. "ההמתנה שלי לחתונה הייתה כמו של יעקב לרחל", אומר דוד ומחייך. ושניהם מעלים זיכרונות מחתונתם. "בני המשפחה שלי התרשמו מאד בחתונה", אומרת רחל. "השוותי את הילדות שלי בטייוואן לילדות פה ומיד הבנתי שהארץ היא מקום נפלא לגדל בו ילדים". בארץ עבר הגיור שלה אשור בבית דינו של הגאון רבי ניסים קרליץ.
גם בארץ הוסיפה יד ההשגחה ללוותם. דוד ורחל רכשו דירה ברמת אשכול בירושלים, שכונה שבשנים האחרונות מושכת אליה הרבה מאוד משפחות אמריקניות שומרות מצוות. ופלוס נוסף- ביתם שוכן קרוב לישיבת 'אור שמח' בה לומד דוד.
אם לדוד יש, כאמור, שורשים משפחתיים בארץ, בעבור רחל המעבר לכאן היה מאד לא פשוט. כבת יחידה היא התקשתה להשלים עם הניתוק מהוריה. "אנחנו שומרים על קשר טלפוני רציף", היא אומרת, ומספרת גם, כי הספיקה לבקר את הוריה בטייוואן וכי בקרוב מתוכנן ביקור שלהם בארץ.
על ביקורה בטייוואן היא אומרת בחיוך: "הסביבה הגיבה בסקרנות רבה כלפיי. ניסו להבין את משמעות הגיור שלי. סיפרתי להם על המצוות שאני מקיימת וגם על המזון הכשר. ישבנו יחד במסעדה, הם אכלו מכל מה שהוגש ואני יכולתי לאכול מעט מאד, בעיקר מוצרים שהבאתי איתי מהארץ".
לאחר לידת בנם, כיום כבן שנתיים, מצאה רחל את עצמה נמשכת אל תחום שמעולם היא לא חלמה לעסוק בו- תחום האוכל. "כשהגעתי ארצה", היא מספרת, "חיפשתי מסעדה כשרה עם מאכלים סיניים. מצאתי מסעדה סינית אבל האוכל שם לא היה זה שהכרתי מארץ הולדתי, אז ויתרתי. אבל שבת אחת החלטתי לנסות להכין לבד אוכל בסגנון המוכר לי מבית הוריי".
רחל התקשרה לדוד השף שלה, הסבירה לו את מגבלות הכשרות והמוצרים פה בארץ, והוא- דרך הטלפון- הדריך אותה בצעדיה הראשונים. היא המשיכה לפתח את התחום עד שהגיעה להישגים מרשימים.
"שבת אחת הזמנו לביתנו זוג חוזרים בתשובה ממוצא סיני. הם לא האמינו למראה עיניהם, כשערכתי לפניהם שולחן עם מטעמים שהם הכירו מסין. 'את חייבת למכור פה את האוכל שלך!', אמרה האורחת בהתלהבות. בהתחלה זה היה נראה לי מוזר מאוד. באתי מעולם הפיננסים ומעולם לא התעסקתי בתחום המזון. אפילו לא חשבתי בכיוון!"
אבל הרעיון בכל זאת 'תפס' אותה, ובביתה שבשכונת רמת אשכול החלה רחל 'לגייר' את המטבח הסיני הייחודי.
דוד, השוקד כל היום על התורה, מספר על יד ההשגחה המוסיפה ללוותם על כל צעד ושעל. בין השאר, הוא מספר, על מקרים שבהם הוא ורעייתו נתקלו בקושי כלכלי כלשהו, ואיכשהו הבעיה נפתרה.
"בכלל, כשיש לי בעיה כלשהי, אני פונה אל הקב"ה ומבקש ממנו לטפל בה…", הוא אומר. "הייתה למשל פעם אחת שבה רציתי מאוד לקנות שני זוגות תפילין מהודרות, של רש"י ושל רבינו תם. לא היה לי די כסף לשלם עליהן. פניתי אפוא אל הקב"ה ואמרתי לו, ' אתה נתת לי את הרעיון להדר בתפילין ואתה גם מכיר היטב את חשבון הבנק שלי…"
"למחרת התקשר אליי חבר מארה"ב, שותפי לשעבר במשרד התיווך. 'תבדוק בבקשה את חשבון הבנק שלך', אמר לי. התפלאתי והוא הסביר: 'זוכר את העסקה המסוימת ההיא שעשינו פעם ולא קיבלנו את העמלה שהגיע לנו עליה? אתה אולי כבר התייאשת ממנה אבל אני לא. ואתמול הצלחתי לקבל אותה'…"
הסכום הנכבד שנכנס לחשבון הבנק של דוד, הספיק לרכישת התפילין המהודרות ולעוד אי אלה דברים טובים.
יהדות בהתאמה אישית?! יש דבר כזה!