ארגון 'רופאים לזכויות אדם' שבו חברים רופאים בולטים ומובילים בתחומם בישראל פרסם לאחרונה כי בישראל חיים כמיליון תושבים שמוותרים על תרופות.
בדו"ח בו מסוקרת מידת הנגישות של תושבי ישראל לשירותים רפואיים בסיסיים מתאר הארגון תמונה עגומה, וזאת על רקע חוק ביטוח בריאות ממלכתי משנת 1994, שנועד להבטיח את הזכות לקבלת שירותי בריאות בישראל.
לפי הדו"ח ניתן לתאר את הנגישות לשירותי בריאות בישראל כבנויה מעגלים מעגלים, כשלאוכלוסיות מסוימות נגישות מוגבלת לשירותי הבריאות. המרחק של קבוצה מסויימת מהמעגל החברתי המרכזי קבע את (אי)-יכולתה ליישם את זכותה לנגישות לשירותי הבריאות".
לפי הארגון הצליח חוק רק חלקית, ומחוצה לו נותרו קבוצות שונות החיות בתחומי ישראל, כאשר גם בקרב הקבוצות שהוכלו בתוך החוק אין הנגישות לשירותי הבריאות שווה.
עוד טוען הארגון כי לאחרונה נשחקה אף יותר מגמת ההכלה שייצג החוק: תנועה של אוכלוסיה עשירה אל מחוץ למערכת הציבורית לביטוחים פרטיים, מעודדת ניסיונות של המערכת הציבורית להתחרות במגמה זו על ידי הכללת מאפייני הפרטה בתוכה. כך מוצעים על ידי קופות החולים ביטוחים משלימים ואחרים רק למי שידו משגת.
זהו הדו"ח השני בסדרת דו"חות של רופאים לזכויות אדם לרגל יום הבריאות העולמי. בדו"ח זה מציע הארגון סקירה קצרה של מה שהוא מכנה ה'קבוצות הנפגעות': אותם אלו שהושארו מחוץ לחוק וחלה שחיקה מתמדת באחריותה של ישראל כלפיהם, ואלו שנכללו בו, אך נגישותם נפגעת לנוכח מגמות ההדרה המתעצמות.
1. קבוצות הנכללות בחוק ביטוח בריאות ממלכתי אך נתקלות בקשיים ביישום זכותן לבריאות. שכבות חברתיות בעלות הכנסה נמוכה: אם ניקח את הנתון כי 15% מתושבי ישראל ויתרו על תרופות מרשם בשל קשיים כלכליים, הרי שמדובר בכמיליון איש ואשה, אשר מגמות הפרטת שירותי הבריאות פגע ביכולתם ליישם את זכותם.
בקבוצה זאת נמצאים תושבי הכפרים הבלתי מוכרים בנגב (כ-80 אלף). תושבי הכפרים הבלתי מוכרים מהווים קבוצה הסובלת מהפרות ייחודיות הן בנגישות לשירותי בריאות והן בנגישות לגורמים מגדירי בריאות (מים, דיור).
עוד בקבוצה פלסטינים תושבי ים מז' (כ-246 אלף בני אדם, מתוכם כ-55 אלף מתגוררים מחוץ לחומת ההפרדה).
גם אסירים נמצאים בקבוצה - בישראל כ-18,200 כלואים. מתוכם כ-9,500 פלסטינים – כל הכלואים אינם כלולים בחוק ביטוח בריאות ממלכתי ומקבלים שירותי בריאות מתוקף פקודת שירות בתי הסוהר.
2. בני/ות אדם שנכללו בזכאות ועתה מודרים ממנה כליל בשל היותם בני קבוצה חברתית מסויימת. בני/ות זוג פלסטינים הנישאים לפלסטינים-ישראלים: עם התיקון לחוק האזרחות עומדות ההערכות על לפחות כ-30 אלף איש ואישה שאינם יכולים לרכוש מעמד, ולכן גם אינם זכאים על פי חוק ישראל לביטוח בריאות ממלכתי.
בני/ות אדם חסרי מעמד (ראו גם הקבוצות המפורטות בסעיף הבא) יכלו בעבר לנסות ולקבל מעמד של תושבות סוציאלית. מעמד זה הוענק על ידי המוסד לביטוח לאומי, ללא קשר למעמד אזרחי, בהתבסס על מרכז חייו של אדם.
התושבות הסוציאלית איפשרה מתן זכויות חברתיות ובהן ביטוח בריאות, אומנם רוב רובם של חסרי המעמד לא הכירו אפשרות זו וממילא לא פנו בדרישה לקבלה, ואולם ביטול התושבות הסוציאלית החל משנת 2003, מבטל כליל את האפשרות לזכות בזכויות חברתיות למי שהינם חסרי מעמד אזרחי.
קבוצה שלישית היא קבוצות שהודרו ומודרות כליל מתחולת החוק ולחלקן אף אין הסדר ביטוחי אחר. בקבוצה זאת נמצאים העובדים הזרים (180 אלף, על פי נתוני הלמ"ס), פליטים ומבקשי מקלט מדיני (כ-2,000), קורבנות סחר בבני/ות אדם (כמה מאות) ומי שלא יכלו, ואינן יכולות להגיש בקשות לאיחוד משפחות: נשים במערכות פוליגמיות, כאשר הערכות מדברות על אלפי נשים. סה"כ: כ-190,000 איש ואשה.
1. ביטול ה"מס המקביל". בחוק ההסדרים לשנת 1997, בוטל "המס המקביל", אותו שילם המעביד עבור ביטוח הבריאות של עובדיו. המס היווה את אחד ממקורות המימון הייעודים של חוק ביטוח בריאות ממלכתי.
עם ביטולו, התחייבה המדינה כי המימון החסר יושלם מתקציב המדינה. ואולם, שיחלוף מקור המימון ייעודי לבריאות במקור תקציבי רגיל הותיר את מערכת הבריאות תלויה בחסדיו של משרד האוצר.
כיום, מדינת ישראל היא אחת היחידות בעולם המתועש, שבה קיימת מערכת בריאות ציבורית, שהמעסיקים אינם משתתפים במימונה.
2. הגדלת תשלומי השתתפות. חוק ההסדרים לשנת 1998 התיר לקופות החולים להגדיל את תשלומי ההשתתפות על תרופות ושירותים רפואיים וכן להוסיף תשלומי השתתפות חדשים על שירותים נוספים.
כיום, אוכלוסיה הולכת ומתרחבת של תושבים נאלצת לוותר על תרופות וטיפולים חיוניים בשל עלותם.
תשלומי השתתפות על תרופות היו נהוגים במערכת עוד קודם לתיקונים בחוק ההסדרים לשנת 1998, אך מאז התיקון חלה עלייה של כ-35% בממוצע במחירן.
ב-2005 דיווחו 15% מהתושבים כי הם ויתרו על תרופת מרשם. שיעור המדווחים גבוה במיוחד בקרב קבוצות מודרות שונות: 23% מקרב בעלי הכנסה נמוכה דיווחו כי הם ויתרו על תרופת מרשם בשנת 2005.
30% מבעלי ההכנסות הנמוכות ו-20% מהחולים הכרוניים דיווחו כי ויתרו על טיפול רפואי או תרופת מרשם בשנת 2005 עקב עלותם.
39% מתושבי ישראל הערבים דיווחו כי ויתרו על תרופת מרשם בשנת 2003 בשל קשיים כלכליים; 19% מקרב בעלי הכנסה מעבודה של עד 4000 ₪ לחודש, ויתרו על תרופת מרשם בשל קשיים כלכליים .
3. הרחבת הביטוחים המשלימים. בחוק ההסדרים שלנת 1998 התאפשר לקופות החולים למסד מכירתם של שירותים שאינם בסל השירותים, באמצעות הביטוחים המשלימים.
השנה, הצהירו שתי קופות החולים- כללית ומכבי- כי הן מרחיבות את הביטוחים המשלימים כך שיכללו תרופות מצילות חיים וכן טיפולים חיוניים אחרים, דוגמת הנחה משמעותית בטיפולי שיניים.
כיום, חלקו של תקציב המדינה במימון ההוצאה הלאומית לבריאות (39% בשנת 2005 לעומת 48% בשנת 1998); במקביל חלה עלייה במימון הפרטי של משקי הבית (26% בשנת 1998 לעומת 31% בשנת 2005).
שעור המימון הפרטי בישראל, הינו מהגבוהים בארצות המערב. כל עוד מומנו שירותי הבריאות בעיקר ממס הבריאות ומתקציב המדינה, לכל משקי הבית היתה נגישות שווה לאותם השירותים. אולם, מרגע שחלה שחיקה במימון הממשלתי וחלק מן השירותים ניתנים תמורת תשלום השתתפות ובאמצעות הביטוחים המשלימים והפרטיים, נוצר אי-שוויון בנגישותם של התושבים לשירותי בריאות .
ויטמין D: למה הוא כל כך חשוב?
ויטמין A בהריון: האם הוא מסוכן לעובר?
כיצד סלניום מסייע לבריאות?
יוד: מדוע הוא חיוני לתפקוד הגוף?
שקיפות עורפית וסקירת מערכות עובר? סקירה שלישית?
פורים מגיע, האם אתם מתחפשים?
אילו ויטמינים מונעים עצירות?