לפני כשנתיים קפצה כל מערכת הביטחון על דבריו של נגיד בנק ישראל דאז, פרופ' סטנלי פישר, כמוצאת שלל רב.
פישר התייחס לאופן שבו הצבא מיישם את דו"ח ברודט - שקבע כי תקציב הביטחון יגדל ב–100 מיליארד שקל במשך עשור, לצד התייעלות של 30 מיליארד שקל. פישר אמר אז ש"מערכת הביטחון עומדת בדרישות של ברודט".
למרבה הצער, פישר התייחס רק לחלק הראשון של המשוואה - הגדלת התקציב. באשר להתייעלות, פשוט לא היה לו מושג. זה לא הפריע לראשי מערכת הביטחון להישען על הצהרתו ולהשתמש בה כתעודת כשרות להתנהלותם.
כעת מגיעה ועדה אחרת, שבדקה את הנתונים קצת יותר לעומק מפישר - ומגלה דבר מעניין. בעוד ועדת ברודט המליצה לצמצם את כוח האדם בצבא ב-12%, כוח האדם דווקא גדל ב-14% ב-2006–2014. אילו הצבא היה מממש את המלצות ברודט, עלות השכר וכוח האדם היו נמוכים בהרבה מכפי שהם כיום.
הפסקת האימונים - "כשל מערכתי"
נודה על האמת: לא חשבנו שוועדת לוקר תוציא תחת ידה דו"ח איכותי, נוקב, ענייני ומחובר כל כך למציאות הביטחונית והחברתית של ישראל. לא מכיוון שחבריה אינם מסוגלים לכך. נהפוך הוא, כל חברי הוועדה הם מקצוענים בתחומם.
ואולם, כשמעמידים בראשות ועדה כזאת אלוף במיל', יוחנן לוקר, ולצדו אלוף במיל' נוסף, עמי שפרן, ומצרפים אליהם את יוסי אקרמן, לשעבר מנכ"ל אלביט מערכות, שמחוברת למערכת הביטחון ובמשך שנים רבות ניזונה מתקציבה - קשה לצפות לדו"ח אמיץ. הדו"ח היה יכול להיות אמיץ עוד יותר אילו התייחס גם לאלה שכבר נהנים מתנאי הפנסיה החלומיים של הצבא.
ובכל זאת, הדו"ח שיצא תחת ידה של הוועדה הוא אמיץ. נכון, לא אמיץ כמו להילחם בשדה הקרב - מעמד שהוועדה נתנה לו כבוד והוקרה ראויים בדו"ח - אבל אמיץ בכך שהוא אומר לאנשי הצבא ישר בפנים שאין להם מושג לגבי מצבת כוח האדם הדרושה להם, ושהם מנפחים את כוח האדם בצבא ללא סיבה. הדו"ח גם נוזף בהם ואומר כי אילו יישמו את המלצות הדו"ח הקודם שדן בעניינם, זה של ועדת ברודט, היו נחסכים סכומים ניכרים בתקציב הביטחון. ואז הצבא לא היה עוצר את אימוניו בטענה שאין לו כסף.
זו אחת הנקודות הבולטות בדו"ח לוקר. חברי הוועדה לא מוכנים לשמוע יותר שהצבא מפסיק אימונים כי אין לו כסף. הם מכנים את הודעת הצבא על הפסקת אימונים בשל חוסר תקציב במאי 2014 "כשל מערכתי". אחת ההמלצות היא לייעד תקציב מסוים לאימונים, ולא להעביר אותו לשום סעיף אחר. תפסיקו לאיים ולהחזיק אותנו במקום הרגיש ההוא, אומרת הוועדה לצבא.
זו סטירה בפרצופם של ראשי הצבא. הוועדה מתארת את השיטה שנקט הצבא להפיכת כמה שיותר תקציבים לקשיחים, עד שנותר לו בעיקר סעיף אחר לא קשיח: אימונים. כעת שמה הוועדה סוף למניפולציה הזאת ותובעת להקצות סכומים קשיחים לאימונים ולמו"פ, כדי שהצבא לא יוכל לעשות שוב את התרגיל הזה.
הרוח הכללית הנושבת מן הדו"ח היא שהצבא כולל יותר מדי מפקדים ומעט מדי מנהלים. מספרם של הקצינים בדרגת סגן אלוף, למשל, גדל בשנים האחרונות ב-8%, וגם מספר הקצינים בדרגת אל"מ גדל. אבל כשהם דנים בשאלות של ניהול, כמו למשל השליטה של משרד הביטחון בתקציב הצבא, הם מגלים שהוא רואה את תפקידו בעיקר כמי שאמור להגן על דרישות הצבא, ולא לפקח עליהן. כך לגבי היועץ הכספי לרמטכ"ל, שהוועדה ממליצה כי ייקח יותר אחריות על ניהול תקציב הצבא. הכשל הניהולי עולה גם מדברי הוועדה כי מערכת הביטחון לא יודעת להסביר מדוע התנפח כוח האדם בשנים האחרונות, ובכלל מהן דרישות כוח האדם של הצבא.
כחלק מאימוץ חשיבה ניהולית־כלכלית ממליצה ועדת לוקר לצבא להנהיג שכר דיפרנציאלי. בצבא טוענים כי קשה להם להתחרות בשכר שמשלמת המערכת האזרחית לבעלי מקצועות מסוימים. למשל בתחום הסייבר. הוועדה מודעת לכך שהצבא לעולם לא יוכל באמת לשלם את מה שמציע השוק הפרטי, אך ממליצה להתמודד עם האתגר הזה ולשלם לבעלי מקצועות מבוקשים במיוחד שכר גבוה יותר.
ומהיכן יבוא הכסף? הוועדה ממליצה לצבא לזהות את בעלי המקצועות בצבא שמקבלים שכר גבוה מהשכר המקובל במערכת האזרחית ולהפחיתו. זהו ניסיון מעניין להכניס למערכת השיקולים הצבאית אלמנטים של שוק חופשי שלא היו בו מעולם. הוא כמובן יכול לייצר פערי שכר בין אנשי הקבע, אך הוא נותן מענה מסוים לסוגיה שראשי הצבא מציגים כבעיה — התחרות על אנשים טובים מצד המערכת האזרחית.
לכאורה, ראשי הצבא צריכים להיות מרוצים מהשורה התחתונה של המלצות ועדת לוקר. תקציב הביטחון יגדל ל–59 מיליארד שקל. אם כך, מדוע יצאה אתמול כל צמרת צה"ל למתקפה ארטילרית אגרסיבית, שלא נראתה מאז צוק איתן, נגד הדו"ח והמלצותיו?
הרושם הוא שיותר משהוא מוטרד מסוגיית התקציב, הצבא מוטרד מכך שהוא נחשף במערומיו ובחוסר יעילותו, מכך שהוא קיבל "על הראש" על האופן שבו הוא מנהל את תקציבו ומתנהל מול משרד האוצר, מכך שהוא נדרש לשקיפות שאינו מורגל בה - וגם מחלחול של נורמות של שוק חופשי, כמו תגמול דיפרנציאלי וניהול יעיל, שאינן חלק מה-DNA שלו.
זה כואב שבעתיים, משום שבראש ועדת לוקר עמד אלוף שלא מכבר השתחרר מהצבא. אמנם מחיל האוויר, אבל גם זה צבא. התגמול הדיפרנציאלי רלוונטי גם למענקי הפרישה, שעושים אבחנה בין לוחמים לכאלה שאינם לוחמים ומעניקים לראשונים פיצויי פרישה מוגדלים. זהו היגיון שקשה לערער עליו ושנותן מענה גם לטענה של הצבא על השחיקה במעמדם של משרתי הקבע בחברה הישראלית.
נקודה מעניינת בדו"ח לוקר עוסקת במערכת היחסים בין מערכת הביטחון למשרד האוצר. היחסים הללו מתוארים כנטולי אמון, ובמובן מסוים כ"לא כוחות". מול משרד הביטחון וראשי הצבא עומדים בפועל שלושה פקידים מאגף התקציבים שמנהלים את הדיונים על תקציב הביטחון. הם לא מקבלים את המידע הדרוש להם, ולכן גם נוהגים בחשדנות כלפי דרישות הצבא. לכן גם הדיונים על תקציב הביטחון נראים יותר כמו כיפוף ידיים מאשר כמו דיון ענייני ויסודי בצורכי הצבא ובמגבלות המשק.
כמו ברוב מערכות חיינו כאן, ברור שהיעדר אמון בין הצבא למשרד האוצר מכשיל את שני הצדדים וגובה מחיר מהחברה הישראלית. פרסום הדו"ח נותן את האות למלחמת עולם בין מערכת הביטחון למשרד האוצר, שעלולה אף להחריף עוד יותר את חוסר האמון. אבל זו תהיה טעות.