בד"כ אני קוראת בשקט, אבל הפעם נשמעת ממש מיואשת.
אז רציתי לאחל לך שיעבור בקרוב, ולחבק, וגם שעם ילדים זה יותר קל, כי הם מכריחים אותך להשתלב. וגם שלאור העייפות, ומצבי הרוח הבלתי מוסברים אולי זה מסביר הכל.
תודה על שיצאת ממעטפת השתיקה כדי להציע לי כמה מילות עידוד.
אפילו זה שבסוף כן פיזרתי כמה חיוכים ונשימות לרווחה זה לא הספיק כדי לנקות את התחושה שביססתי בתחילת הפוסט?
אני לא מיואשת. קשה לי קצת. המזל הוא שתחושות כאלה הולכות כמו שבאו ומפנות את מקומן לתחושות חיוביות יותר, או לפחות כאלה שקל יותר לשרוד איתן את היומיום.
אני חושבת שכל עוד אני כותבת זה סימן טוב. ייאוש אמיתי יביא איתו הפסקה בכתיבה. אני עדיין לא שם.
תודה שקפצת ונתת מילה.
שזה לא ישמע כאילו אני צוחקת עליך או מתנשאת אבל ממה שאת מתארת, השילוב הזה של עצבות ופחמימות נשמע לי כמו PMS.
(ואם זה נכון אז זאת נחמה כי זה אומר שזה הורמונלי ולא "אמיתי". שכל ההסברים הם בחזקת תירוצים ועוד מעט כל זה ישטף ממך).
לא נקלטו לעג או הנשאות, הסירי דאגה.
הלוואי שהיית צודקת. בעוד שאני הראשונה לקפוץ על "תירוצים" והסברים "חיצוניים" שאינם קשורים באופן אינהרנטי לפסיכה שלי וכך פוטרים אותי מאחריות על העצב הזה, מאחר והוסת הבאה שלי רחוקה מרחק שבועיים וחצי מאיתנו ובד"כ התסמונת-קדם שלי לא נמשכת יותר מיומיים, אני חוששת שהפעם זה לא הסיפור.
אבל כבר כשכתבתי את הפוסט הזה הייתי מחוץ לבור. הבאסה נמשכה קצת לתוך הצהריים אבל אחרי זה נסוגה כמעט לגמרי. היה חשוב לי בכ"ז להוציא ולשים על הכתב, גם בגלל שהבלוג הזה מתעד מסע ואני רוצה יום אחד לזכור שלא הכל היה מור וקינמון.
אני יכולה להתנחם בכך שהמעגלים אצלי קצרים. אני מתאוששת מהר ושוכחת.