ספרו של מוניוס מולינה מאתגר אותנו מן המבט הראשון: מיהו ומהו אותו "פרש פולני" שנתן לספר את שמו? מה הקשר בין הפולני לבין גיבור הספר הספרדי, שסיפורו משתרע לחלופין על פני ערים שונות בספרד ובארצות הברית?
"הפרש הפולני" הוא שמו של ציור מן המאה ה־17 שנהוג היה ליחסו לרמברנדט, אך כיום יש מי שחושבים אותו ליצירה "מסדנת הציור של רמברנדט", או לפרי מכחולו של אחד מתלמידיו הבכירים של הצייר המפורסם – הצייר הצעיר קארל פבריטיוס. בציור נראה פרש חבוש כובע פרווה מעין־טטארי ולבוש בגלימת פרווה בסגנון פולני. הוא רוכב על סוס לבן בנוף שומם וחרב שפרטיו מעומעמים, ומקרינים תחושה של איום בלתי־מוגדר.
ההשערות באשר לזהותו של הרוכב התרכזו בסגנון בגדיו והכובע שעל ראשו, ובגללם כונה הרוכב "הפרש הפולני". אבל מעבר לזיהוי הנכון או השגוי של הצייר או הרוכב, מלומדים רבים, כמו גם הסופר מוניוס מולינה, בוחרים לראות בפרש שבציור דמות אוניברסלית ומסתורית שרוכבת על סוס בנוף בלתי מסוים, "שעד מהרה יעלה עליו השחר או שלא מכבר ירד עליו הערב. הפרש, נוסע בודד ושלו, גאה, מחייך כמעט. גבו אל גבעה שניתן לראות בה צל של ארמון… הוא רוכב כמדומה ללא מטרה, אל מקום שאינו נראה בתמונה ואין איש יודע את שמו".
אנחנו שומעים לראשונה על תמונת הפרש הרוכב ללא מטרה במקום חסר שם דווקא ברגע של שיא האושר, כשהגיבור חבוק בזרועותיה של נדיה, אהובתו (עמ' 16). אבל כבר זמן רב לפני כן נקלטה תמונת "הפרש הפולני" התועה בדרכים בתודעתו של הגיבור־המספר. הוא מתאר שפל עמוק בחייו, כאשר כמו הפרש גם הוא נע ונד בנופים זרים שאינו מחובר אליהם ואינו מוצא בהם את מקומו. הוא סובב והולך מספרד לאמריקה, ממוזיאונים לשדות תעופה, מאולם־כנסים אחד למשנהו ומעבודת תרגום־סימולטנית אחת לאחרת, כשברגע שהמילה בשפת הכנס יוצאת מפיו הוא שוכח אותה ומפנה מקום למילה אחרת, לתיווך חדש בין שפה לשפה.
מקצועו של הגיבור – התרגום הסימולטני – הוא מרכיב חשוב בתחושת התלישות ואובדן המקום שלו: מקצוע התרגום הסימולטני נחשב למקצוע שגורם, או לפחות מסמל, קטיעה של שורשים לשוניים ושל הקשר הבסיסי, המהותי ביותר בין אדם לשפתו. בנוסף לכך הוא מחייב תנועה מתמדת של העוסקים בו ממקום למקום, מכנס בינלאומי אחד למשנהו. ניידות כפויה זו משאירה את העוסק בתרגום סימולטני מנוכר ובודד בין שפות ומקומות: "הוא תועה מאולם לאולם… מסוחרר מרוב עייפות ורעב, משעות רבות כל כך של בדידות…".
אבל ברגע קשה זה של תלישות ובדידות טוטלית, "הוא רואה… תמונה כהה שמיד נראית לו שונה מכל תמונה אחרת בעולם: גבר צעיר רוכב על סוס לבן, בלילה, חבוש כובע בעל מראה טטארי, על רקע גבעה שמסתמנת עליה במעורפל צורת מגדל או ארמון…" (עמ' 370). הציור הזה משיב אותו בבת אחת אל זיכרונות הילדות ואל ההתחלות והשורשים. אל סרט שראה בילדותו ובו "הארמון בהרי הקרפטים" של הנסיך דרקולה ואל "הארמון של תלך ולא תחזור…" מן הסיפור הספרדי העממי, שאותו שמע בילדותו בעיירת הולדתו מאחינה.
ציור "הפרש הפולני" הוא אחד מן העוגנים שמחזיקים את הסיפור ואת המספר, דמותה של נדיה היא העוגן השני. הספר נפתח בתיאור ימים מופלאים של שכרון אהבה, ונסגר בהמתנה לפגישה עם נדיה. בין לבין תיאורי הפגישות משתרע הספר כולו: ספר העשוי מעגלים־מעגלים של סיפורים ושל זיכרונות, שכולם שזורים זה בזה וזה לצד זה ונעים קדימה ואחורה לאורך חוט הזמן המתפתל. במרכזם הגיאוגרפי של הזיכרונות נמצאת העיר מאחינה – עיר הולדתו של הגיבור, מקום מושבה של משפחתו והמקום שממנו הוא הולך ושב כל חייו.
מאחינה, כמו ערים מקבילות במיתולוגיות אישיות ("מאה שנים של בדידות" של מארקס הוא הדוגמה הראשונה העולה בזיכרון, וגם ברצלונה ב"צילה של הרוח" מאת קרלוס רואיס סאפון, ליבק של "בית בודנברוק" מאת תומאס מאן וברלין בספרות הגרמנית בשנות ה־1930־40), היא המיקרוקוסמוס שבאמצעותו ניתן לקלוט ולתאר את המהלכים הגדולים של ההיסטוריה.
סצנת האהבה הארוכה, האיטית והמהורהרת שפותחת את הספר דורשת קריאה איטית כמוה. מכאן גולש הסיפור אחורה והרחק מכאן בזמן, אל זיכרונות ותיאורים. הגיבור זוכר את הנופים של ילדותו, את מקצב שגרת חייה של העיירה הכפרית מאחינה: הערב היורד והפרות שחוזרות מן המרעה, המשוגעת המקומית, הנשים שנושאות את הגחלים שבהן יבעירו את העצים בתנורים של בתיהן.
אחר כך, לאט־לאט, עולים ומתגלים מתוך התמונה הרחבה, הכללית, קווי המתאר של דמויות ספציפיות, שמות ופנים: "הדמות המתאחרת שראיתי… היא עכשיו סבי מנואל החוזר אחרי שנה של שבי… אני שומע קול אשה… סבתי ליאונור שקוראת מן המרפסת לדודי לואיס…". כך ממשיכים הזיכרונות להתגלגל עד שהם נעצרים על הקצין גלאס. זה "שהועלה זה עתה בדרגה" ושהגיע למאחינה אחרי ש"דיכא בכוחות עצמו את המרי הצבאי". הקצין גלאס זכה אז במוניטין אחרי שהרג את הסגן מסטאיה "ואחר כך אמר, בלי לצעוק, שכן מעולם לא הרים את קולו: אם יש עוד בוגד שיצעד לפנים".
הקצין גלאס חוזר שוב ושוב בזיכרונותיו של הגיבור: הוא האיש אשר החדר שבו מתַנים נדיה והגיבור אהבים, והציור "הפרש הפולני", התלוי שם על הקיר, היו שייכים לו. "אני רואה אותו קרב… כמעט נעמד דום ושולח את ימינו אל הרקה, כאילו לא חלפו שלושים ושבע שנה מאז פשט את המדים, ואין לו עוד מולדת ורפובליקה לשמור להן אמונים…". במשפט הזה, המרוכז והמצומצם, כאילו נפרשת לפנינו ההיסטוריה כולה: מסבא מנואל שעוד הספיק להשתתף בקרבות על המלוכה הספרדית מבית בורבון בראשית המאה העשרים, דרך המרידות והרפובליקה ומלחמת האזרחים ועד ימינו.
וכמו הקצין גלאס, שפעם היה קצין צעיר ושש־אלי־הֶדֶק ושמופיע שוב כעבור שנים רבות "כפוף מעט, במעיל ובכובע, עם סרט במקום עניבה"; וכמו הסבא מנואל, שבסוף הספר הוא זקן עלוב בבית אבות שמנוהל על ידי הנזירות – כך גם הזיכרון עובר שינויים ותמורות. מלכתחילה הוא אינו דומה לחוויות הישירות, ובחלוף הזמן הוא הולך ומאבד מכוחו ומרעננותו: "אני ממשיך להיזכר, אבל זה כבר לא אותו דבר… איני מריח את החורף ואת הגשם העומד לרדת… איני מצטמרר מאושר או מפחד, איני רואה את כיכר המגדל… אני מדמה לי שאני שומע את גלגלי הכרכרה של דון מרקוריו… אבל זה לא נכון. עכשיו זו לא השעה במאחינה, ולא רק משום שאני נמצא ביבשת אחרת…אלא משום שבשעונים האלה אי אפשר למדוד זמן שהתקיים אך ורק בעיר ההיא… בכל העברים והעתידים שהיו נחוצים כדי שאהיה עכשיו מי שאני… (ו)כדי שנדיה תתרחש בחיי…".
ספרו של מולינה הוא מארג של כמה מרכיבים משולבים זה בזה: במישור של היחיד – הוא סיפור ביוגרפי וסיפור אהבתו של הגיבור, מנואל, לנָדיה. במישור הרחב יותר – הוא סיפורה המיתולוגי־באופיו של העיירה מאחינה ושל אנשיה, שבאמצעותם משתקפת ההיסטוריה של ארצם, ספרד, במאה העשרים. מעבר לכל אלה הוא מסה פיוטית על המציאות ועל מהות הזיכרון והזיכרונות. הסיפור הולך ומתהווה כדרכם של אסוציאציות וזיכרונות, כשמראה או צליל או חפץ כלשהו מעורר זיכרון, וזיכרון אחד סוחף אחריו זיכרונות נוספים.
הקפיצות הרכות, המעברים מסיפור לסיפור, מדמות לדמות ומזמן לזמן יוצרים מתח אצל הקורא וסקרנות לגשר על הקיטוע, לפענח את התשבץ העשיר של דמויות, קטעי־אירועים ורמזים, ולטוות אותם לסיפור מאוחד והמשכי. ואכן, בדרכו המיוחדת שוזר מוניוס מולינה מתוך אותו מתח ואותו מגוון של רגעים, מקומות ודמויות תמונה מלוכדת אחת של חברה מורכבת ורבת־צדדים. חברה שהיא לעתים שסועה ומדממת אך בסופו של דבר חברה אחת המשכית של ספרד במאה הקודמת.
כתיבתו של מוניוס מולינה וסגנונו המפותל היוו בוודאי אתגר לא פשוט לתרגום, ולעתים נחוצות קריאה שנייה ושלישית כדי להבין את כוונת הדברים. תרגומה המעולה של טל ניצן, שהוא, כרגיל, יפה ונעים לעין ולאוזן, מאפשר גם לקוראי עברית ליהנות מכתיבתו הפיוטית של מוניוס מולינה לאורכו של הרומן המורכב והלא פשוט הזה.
פורסמה ב-24 בינואר 2014, ב-ביקורת ספרים, גיליון משפטים תשע"ד - 859, סיפורת ותויגה ב-אנטוניו מוניוס מולינה, ספרד, תרגום. סמן בסימניה את קישור ישיר.	השארת תגובה.