אף אחד לא יכול היה לפספס את אוריאן הרץ האילתית (38) בקרב משתתפי תחרות 'איש הברזל' המפרכת שנערכה בסוף השבוע באילת. מלבד הגוף החטוב והשרירי והשיער הבלונדיני, היא לבשה את בגדי הספורט הכי צבעוניים שמצאה, רק כדי להוסיף צבע ועניין. כזו היא אוריאן, מוצאת בכל דבר את הטוב ביותר. כך היא מספרת לי בכנות שהפעם הרכיבה על האופניים הייתה סיוט. "להגיד לך שנהניתי? ממש לא. אז אולי בתחרות הקודמת בעיר היה קור כלבים במעלה אילת והפעם היה נעים יותר, אבל כשהסתובבנו מסיירים לכיוון עין נטפים, נתקלנו בקיר של רוח. נאלצתי לרכב על הפלטה הקטנה ביותר, לדווש במהירות, ואף על פי כן הרגשתי שאני לא זזה לשום מקום. זה היה קשה". ואיך זה מסתדר עם התמונות המחויכות שלה על האופניים? כאן בדיוק תופסת האופטימיות שלה פיקוד: "בכל פעם שזיהיתי מצלמה בשטח, שכחתי לרגע את הקושי והרבצתי חיוך, נו באמת, הרי אחרי תחרות כזו נשארות התמונות ולמה שהן לא ייצאו יפות, צבעוניות ומחויכות?".
ולמרות הקושי על האופניים, חזרה אוריאן לעניינים בשלב הריצה, גומעת את 21 הקילומטרים ועוצרת את השעון על זמן של 6:38 שעות. אמנם תוצאה פחות טובה מזו שהשיגה באותה תחרות בשנה שעברה, אבל בהתחשב בנסיבות, היא לא יכלה לצפות לטוב יותר. תוסיפו לזה את גביע המקום השני כללי בקרב הנשים במקצה 'חצי איש הברזל' פלוס המקום השני בקטגוריית הגיל שלה (35-39), והנה לכם כל הסיבות לחיוך הגדול שהתנוסס על פרצופה.
"זו הייתה תחרות מאוד מוצלחת מבחינת הארגון", היא מסכמת השבוע, "אמנם התוצאות לא היו טובות הפעם לאף אחד, אבל עדיין התחרות הזו הביאה את כולם לקצה היכולת. מה שטוב במזג אוויר שהוא עובדה נתונה לכולם, ואם הוא מקשה על מישהו, הוא מקשה על כולם, כמו שהיה הפעם. אבל עזבי את מזג האוויר, בואי נדבר קצת על הפוש שהענף הזה מקבל. מי היה מאמין שכל כך הרבה אנשים יעשו תחרות קשה כמו 'איש הברזל', זה בהחלט מחמם את הלב. את מבינה שרק מאילת הייתה נציגות של כמעט 50 משתתפים, זה ראוי לכל פרגון. הסדרנים היו מקבוצת ה'אילתים' והחגיגה הייתה שלמה ומטורפת. לנו כאילתים יש את הפריבילגיה לא רק של מזג אוויר נהדר ברוב ימות השנה, מה שמאפשר לנו להתאמן בלי הפסקה, אלא גם העובדה שיותר ויותר תחרויות מתקיימות אצלנו. את יודעת כמה כסף זה חוסך וכאן המקום לפרגן ליעקב מלכה, ראש מחלקת אסל"ו בעירייה, שלא מפסיק לקדם את הדברים והרווח כולו שלנו, התושבים".
פיקוד בתחרות כזו קשה?
"זה הכל מתחיל ונגמר בכוח המנטלי. בתחרויות ארוכות כאלו אתה מתמודד בעיקר מול עצמך ובקשיים שלך, וזה מה שמנצח בסופו של דבר. ליווינו חבר'ה שלנו עד שעה 12 בלילה, שמחנו איתם, שפכנו עליהם שמפניה, כי מעבר להכל הם הגשימו לעצמם חלום. גלעד למשל סיים את התחרות אף על פי ולמרות הכל ועשה את זה כמו קרנף ממש, האושר הוא שהראש ניצח".
בשנה החולפת, עברה אוריאן כמה וכמה תמורות בחייה שהשפיעו ישירות על אימוניה, ככה זה כשאתה הופך תחביב ספורטיבי להרבה מעבר לסתם תחביב, כי כמו שאוריאן מסבירה: "עם האוכל בא התיאבון".
אחרי שבשנה שעברה היא ורק היא הייתה אחראית על אימוניה והתאמנה בעיקר לבד, השנה היא קיבלה החלטה מקצועית והצטרפה לקבוצת 'הפועל ישרוטל ספורט קלאב' בניצוחו של המאמן אבי חיים. "להתאמן בחברת אנשים זה הרבה יותר נחמד, גם אם את מתאמנת בעיקר עם הגברים ומרגישה בין האחרונים", היא אומרת בחיוך. בשנה הזו היא גם השתתפה בכמות התחרויות הגדולה ביותר מאז נדבקה בחיידק הטריאתלון ו'איש הברזל' לפני כשלוש שנים וחתמה על לא פחות מחמש תחרויות בארץ, ביניהן תחרות חצי 'איש הברזל' בחיפה, כשהיא קוצרת את פירות עמלה וזוכה במקומות ראשונים שמיקמו אותה ברביעיית הנשים הפותחת בארץ.
ולמרות שהיא עצמה מודה כי השתפרה השנה באופן משמעותי, דווקא כמות האימונים פחתה השנה בעקבות גירושיה לאחר ארבע שנות נישואים. כאם חד הורית לילד מקסים בן ארבע, פתאום הבינה אוריאן שלא פשוט למצוא את הזמן לאימונים המפרכים, ממש כשם שלא פשוט למצוא בייביסיטר שתגיע אלייך הביתה בשעה חמש לפנות בוקר לשמור על הילד הישן. וכך התוודעה אוריאן לתופעת 'התמרונים', כשהיא מצליחה בסופו של דבר למצוא בייביסיטרית נאמנה וזוכה לעזרה ופרגון מצד הגרוש שלה ואימו, "ועל כך אני חייבת להם הרבה תודות. ברגע שהם הבינו שאני לא מתכוונת להיפטר מהחיידק הזה, הם היו שם לצדי ועשו כל שיכלו על מנת לעזור", היא מפרגנת ומודה, "אני נעזרת בכל מי שרק יכול לעזור לי. אבא שלי מגיע לפעמים לסופי שבוע מהמרכז ושומר על הילד כדי שאוכל לצאת לאימונים הארוכים, חברות עוזרות לי, וכן, לפעמים כשדברים לא מסתדרים, אני נאלצת לוותר על אימונים כי הבן שלי הוא לפני הכל". יחד עם האימונים, היא נאלצת לתמרן בין שתי העבודות שלה- מנהלת בריכה במלון 'דן פנורמה' בשעות הבוקר ומדריכת ספינינג וחוגים נמרצת בשעות הערב במועדון הכושר 'אנרג'י קלאב' במלון 'קלאב הוטל'. ואם שאלתם את עצמכם איך לאחר העבודות הלא קלות האלו עוד נשאר לאוריאן כוח להתעורר מוקדם בבוקר ולצאת לאימונים קשים שש פעמים בשבוע, היא תחייך אליכם את החיוך הכובש שלה ותספר לכם ש"כל החיים שלי הייתי מורגלת בעבודות פיזיות קשות שמן הסתם תמיד היו קשורות בספורט. אבל כשאתה עובד במה שאתה אוהב ועושה ספורט כמו שאתה רוצה, תמיד יש כוחות להכל".
בואי נודה על האמת, עד כמה הגירושים שלך קשורים לספורט התובעני הזה?
אוריאן מישירה אלי מבט ולא מנסה להתחמק מתשובה: "זה גרם הרבה, ואת יודעת מה, אפשר להבין בני זוג שלא מקבלים את זה. מדובר בענף ספורט מאוד תובעני ששואב אותך אליו, בייחוד אם אתה מגיע להישגים טובים, כי עם האוכל, בא התיאבון ואתה רוצה עוד. אין ספק שבן הזוג נפגע, אתה הולך לישון מוקדם ובעצם כל החיים שלך סובבים סביב הספורט, תוסיפי לזה את ההוצאות הגדולות, כך שאם בן הזוג לא בקטע הזה ומרגיש שזה בא על חשבונו, זה בהחלט זרז. אני גם יכולה להבין את הקושי בפרגון, ולמרות הכל זה לא הגורם היחיד שהביא בסופו של דבר לגירושים".
"אני מודה, זו התמכרות לכל דבר. לי זה עושה טוב לנפש עם הישגים או בלי הישגים. כל ההוויה של האימונים, ורק ספורטאים יכולים להבין את זה. אין כמו להתחיל יום עבודה בבוקר אחרי אימון, כשאתה חיוני ונמרץ. אז נכון, בכל בוקר כשהשעון המעורר מצלצל ברבע לחמש ואתה עוצר אותו, אתה שואל את עצמך למה בכלל אתה צריך את זה, וכן, גם לי זה קורה, על אחת כמה וכמה כשמדובר בחורף קר וחשוך, לדעת שאתה לא רק יוצא לאימון מתיש וקשה, אלא גם משלם על כך כסף לבייביסיטרית שמגיעה, אבל אז כשהיא נוקשת בדלת, ברור לך שאת יוצאת החוצה ועושה את זה אחרי הכל מתוך בחירה".
מכל הסיפור הזה?
"אני עושה את המקסימום כדי שהוא לא ייפגע מהעיסוקים שלי. בבקרים אני חוזרת הביתה לפני שהוא מתעורר, כך שהוא לא נפגע בכלל. גם האימונים שלי לא באים על חשבון הזמן שלנו ביחד, ואם יש אימונים ארוכים, אני מנסה לנתב אותם לימים שהוא אצל אבא שלו. אני גם לא מגיעה הביתה אחרי אימון קשה ומתפחלצת על הספה, כי ברור לי שיש לי בן שצריך אותי וזה לא אמור לבוא על חשבונו. אז נכון שעכשיו אחרי הגירושים יש לו קצת יותר זמן בייביסיטר, אבל זה נובע בעיקר בגלל שתי העבודות בהן אני עובדת, לזה אין ברירה, כי אם רוצים לשמור על רמת חיים מסוימת, זה מחויב המציאות. חוץ מזה שאני אוהבת ונהנית בעבודות שלי. אני חושבת שאמא מרוצה היא אמא טובה יותר, אני לא חושבת שזה נכון לבטל את עצמך בגלל שהפכת להיות הורה. נכון שהמיקום שלך בחשיבות יורד והילד הופך להיות במקום הראשון, אבל עדיין צריך לדעת לעשות את הבלאנס. חוץ מזה שיש כאן עניין של בגרות. בואי לא נאבד את הראש, הרי לאולימפיאדת ריו 2016 אני כבר לא אגיע, מה לעשות, אז הכל צריך להלקח בפרופורציות. אני כן רוצה למנף את ההישגים שלי. לדעת שהיום אני ברביעייה הפותחת בארץ, עושה לי טוב, אבל החיים באים לפני הכל".
הפן הכספי לא פחות חשוב, איך את מסתדרת עם כל ההוצאות?
"ברגע שבאו ההישגים, הייתי חייבת למצוא ספונסרים. דובי כהן מ'נגב' עומד לצדי ומסייע כלכלית בהוצאות שונות וזה בהחלט נותן רוח גבית, חברת HIGH5 תוספי מזון מסייעת לי בכל נושא התוספים שזה לא פחות חשוב ועולה הרבה כסף, חברת 'ספידו' הייתה הראשונה שעמדה לצדי ועזרה לי עם ציוד, הם כמו משפחה שלי וכמובן, אבי חיים, המאמן, שנמצא תמיד בשבילי ועוזר לי עם ההתאמות האישיות שלי, כי עם כל מה שיש לי לעשות במשך היום, לא תמיד מצליח לי להגיע לאימונים הקבוצתיים והוא בונה לי את תוכנית האימונים ומלווה אותי".
זה בהחלט נשמע לא פשוט.
"אשקר אם אומר שזה נעים לחזור לבית ריק, אשקר אם אומר שלא נעים שיש מישהו שתומך בך, מפרגן ומעודד, המילה הטובה מבן הזוג מאוד עוזרת, אבל עובדה שלמרות הכל, אפשר גם בלעדיה. זו הדרך שבחרתי לעצמי, אני עומדת מאחוריה ולי זה עושה טוב. אני מאוד שלמה עם כל ההחלטות שקיבלתי בשנה האחרונה. אני אומרת שעל דברים שגורמים לך אושר אסור לך לוותר ויהי מה. אתה רואה סביבך אנשים צעירים פתאום נפטרים ומבין שבחיים שלנו אסור לדחות, אסור לוותר, אלא לנצל כל רגע וליהנות באמת מהחיים כי אי אפשר לדעת מה הם מזמנים".
עד איפה, עד כמה ועד מתי?
"לעסוק בספורט מן הסתם אעסוק כל החיים, כל עוד זה יתאפשר, יתכן שבתקופות מסויימות המינון ישתנה. היום אני בתקופה חזקה יותר ובהחלט יתכן שמתי שהוא הווליום יירד. השנה הקרובה מזמנת לי לא מעט תחרויות ואתגרים, ואני מקווה לעמוד בכולם בהצלחה ולהמשיך להשתפר. ב'איש הברזל' הבא באילת מן הסתם אשתתף, במקצה המלא, בחצי המרחק העיקר שאהייה".