לפני שנתעסק במימד שמסמל המושג שמונה, צריכים אנו להבין את מהותו של המושג שבע. שהרי דבר ידוע הוא ומפורסם בידיעה בסיסית שהעולם בו אנו חיים, בנוי הוא במבנה מסודר של מערכות שמסתובבות סביב ציר השבע. שהרי תחילה ה' בורא את עולם בשישה ימים כאשר שובת הוא בשביעי, ובמערכת השמש הידועה לנו אנו יודעים על שבעת כוכבי הלכת שכנגדם יש את ימי השבוע, שהם שמש, ירח, נוגה, צדק, מאדים, כוכב, וארץ.
כנגד ימי השבוע גם יש את הששה ימים טובים מדאורייתא במהלך השנה, שהם יום טוב ראשון של פסח, אחרון של פסח, שבועות, יום טוב ראשון של ראש השנה, חג ראשון של סוכות, וחג אחרון של סוכות ואת יום הכיפורים כשביעי.
שבעת ימים מצות תאכל בחג הפסח ושבעת ימים בשנה תחוג את חג הסוכות כך שמהתורה יש את העניין של השבע של מיצוי הטבע באופן היותר מושלם. גם בשמחת חתן כלה יש את שבעת ימי המשתה ולחילופין יש גם את שבעת ימי האבל.
המהר"ל מבאר בספר תפארת ישראל בפרק המדבר על קדושת הזמנים שימי השמחה שמחת החג הינם שבעה בדווקא, ולמה? כי באביב שהוא זמן ימי חג הפסח וכן בזמן ימי חג הסוכות היום והלילה שווים באורכם וכאשר בטבע יש איזון בין יום ללילה ויש סינטזה טובה בין הכוחות השונים זה נותן את הבסיס והקרקע לשמחה. וכך גם האדם בשביל שתהיה שמחה בלבבו זקוק הוא לאיזון היותר מושלם בתוככי נפשו, וכאשר קיימת השלמות והאיזון בין הכוחות המתגוששות בלבבו פנימה או אז יש את השמחה.
כמו כן האישה הבאה להיטהר מטומאת נידתה, זקוקה היא להמתין שבעה ימים אחר תיטהר וכן ממתין הוא ה"טמא מת" לטהרתו, שבעה ימים.
כמו כן נפגשים אנו כל שנה במוצאי חג ראשון של פסח, בליל טז' בניסן בספירת העומר. אנו נפגשים במערכת של שבעה שבועות שבם מצווים אנו לספור, במערכת מיוחדת של ספירת ארבעים ותשעה יום שיביאו אותנו ואת האומה כולה אל היעד שמעבר. מגיעים אנו אפוא בסופה של הספירה ליום החמישים.הדה הוא דכתיב "תספרו חמישים יום"
היום החמישים הוא היום שמתחיל בו למעשה הצעד הראשון האלוקי במימד השמונה, הטהרה האופטימאלית מגיעה אלינו מלמעלה, מגיעה היא אלינו רק אחרי המאמץ והשתדלות שאותה עשינו בספירה היום יומית במשך ארבעים ותשעה יום , ורק לאחר המאמצים וההשתדלויות שלנו בספירת ארבעים ותשעה יום, אנו ראויים כעת לקבל את השפע הגדול של הטהרה, הטהרה של האומה הישראלית בכללותה שבאה ממנו יתברך בסוד החמישים. יתכן שרצון ה' הוא שנכין אנו את ליבנו ואת נפשינו ואת גופינו אל הטהרה במשך ארבעים ותשעה יום ואז בסופה של הספירה מתקיים בנו מקרא שכתוב "וזרקתי עליכם מים טהורים וטהרתם מכל טומאותיכם…אטהר אתכם"
הטהרה במקווה האלוקי מופיעה ובאה לידי ביטוי לאומה כולה רק במימד השמיני רק ביום החמישים שהוא תמציתו של המימד השמיני.
את ההיטהרות שלנו של ישראל את העבודה שנדרשת מאיתנו אנו עושים בכלים המעשיים עד כלות המימד השביעי, אך מכאן והילך אנו כבר מצפים ומחכים שיאיר לנו ה' ממרום את הטהרה במקווה האלוקי.
כדברי הנביא "וזרקתי עליכם מים טהורים וטהרתם…" הטהרה הזאת מופיעה אצל המקבלים, אנו עסוקים כל ימי השבעה, בטהרה, בכלי העבודה שברשותנו ולאחר שעשינו המוטל עלינו נטוהר באופן היותר רצוי מלמעלה, כדוגמת האישה שניטהרת מטומאתה. בשבעת ימי טהרה אלו זקוקה האישה לעשות ולשמור מכל טומאה עד אשר טובלת ומקבלת הטהרה מלמעלה, וכך תגיעה באופן היותר ראוי בליל השמיני לעת דודים.
ברמה הלאומית כל שנה ושנה נפגשים אנו עם ספירת העומר המשתרעת על פני שבעה שבועות.
דרך אגב ניתן כאן לציין, שספירת העומר יש לה מובן נוסף וחשוב. והוא ההזדככות.
ספירת העומר- כמו היית אומר תיקון החומר מוטל על האדם לזכך את החומר. "ספירת" כמו "ספיר גזרתם יחד מאירות" זו ביטוי של ציווי "אשר קידשנו במצוותיו וציוונו על ספירת העומר" זה צו שמחייב את האדם להאיר ולזכך כמו אתה אומר ספיר שמאיר.
ו"עומר" דומה מאוד למילה חומר, לאותו חומר שהוא מאכל בהמות. שהם הבהמות כמובן חומריים הם ומאכלם הוא בעיקר, שעורים. השעורים הם הינם תבואה קשה שאין האדם מסוגל לעכלה, לעומת החיטה הקלה יותר לעיכול שמקריבים ממנה בחג השבועות. אך תחילת הדרך היא הקרבת העומר מן השעורים ביום טז ניסן.
מי שבאמת חומרי בתחילתו של תהליך, בתחילתו של תהליך הספירה ספירת העומר, הוא האדם. הנה רק כעת יצא הוא ממצרים נמצא הוא כרגע רק בשלב הראשון בתחתיתו של הסולם, עליו מוטל כעת להתרומם ולעלות בשלביו של הסולם בארבעים ותשעה שלביו, אל עבר הטהרה המחכה והמצפה לו אי שם למעלה. שואף הוא כל העת לצאת ממצב של חומר וחומריות אל מצב של רוחניות טהרה וקדושה.
בנוסף לתהליך שעוברת האומה כל שנה ושנה בטהרתה, עוד נוסף על כך הוא שאחת לשבע שנים נכנסת האדמה בציווי ה' למצב של שמיטה לאחר ששת שנות עבודת האדמה מצד האדם.
עוד נוסף על כך הוא שנת היובל. היובל שהוא שנת החמישים לאחר שעברו להם שבע השמיטות כך שגם מערכת זו בנויה על מערכת של ארבעים ותשעה שנים, שהם למעשה שבע שמיטות. נראה לומר כך: שהנתונים כאן בעולמנו הם על ציר השבע מסתובבים, אך בנקודה זו בדיוק נכנס האדם ומתדבק ברצון האלוקי ונדרש הוא לפעול, האדם כעת מתחיל את פעולתו על אותו בסיס התחלתי, בסיס השבע. כאשר המימד שמעבר הוא מימד השמונה.
הפעולה שמעבר לשבע מעבר לטבע היא כבר פעולה שיש לה משמעות אלוקית. האדם מצווה וביכולתו להתרומם מעל למערכת השבע הנתונה הזו, ולפעול בה את הפעולה המיוחדת בעשותו לשכלול העולם בתוך מימד השמונה כדוגמת הברית המילה שמתבצעת לא לפני היום השמיני.
שהלוא הרי ה' יכול היה לברוא את הבן מהול כבר מרחם אימו, אך מכיוון שרצה ה' יתברך לרומם את האדם בעשיית מצוותיו, וכדי לרוממו מעל הטבע צווה אותו למול הבן, באופן אקטיבי בעשיית מצוותיו ואו אז לנטוע בלבבו ולקבוע בנפשו של הרך הנימול את המימד שמעבר. את המימד שיש ביכולתו של היהודי להתרומם ולקדש עצמו, ולהיות במקום שהוא מעל ומעבר לחוקיות השבע שבטבע.
את המימד שמעבר לעולם הטבע, אל העולם הטבעי אליו נכנס הוא רק לפני שמונה ימים. ואכן מלין את הבן לאחר שבעת הימים שלמים, ורק בסיומם של שבעת הימים הללו לאחר שנשלמו שבעת ימי הטבע כאשר גם צריכה לעבור על הרך הנולד שבת קודש, או אז ביום השמיני להולדתו מלין אותו ככתוב:"וביום השמיני ימול בשר עורלתו".
יודעים אנו את המשנה במסכת סוכה בפרק ד: "שההלל והשמחה שמונה", דהיינו, בימי חג הסוכות שמחים אנו ומהללים אנו את ה' שמונה ימים בדווקא, גם חג החנוכה כידוע משתרע על שמונה ימים בו אנו מודים ומהללים את ה' שמונה ימים ולא בכדי.
למה שמונה?הדלקת הנרות בחג החנוכה שמונה ימים יש בה מסר שהוא מעבר לכל הפירושים הרבים שיש, יש בה מסר של המשכיות של מימד שמעל לסדר הטבע הרגיל, אנו בחנוכה נמצאים במימד שמעבר לטבע הרגיל כי אנו צריכים שהאורות הללו היוצאים מן מנורת שבעת הקנים תפיץ את האור למרחקי הזמן ולמרחקי המקום.
כאשר מרחקי הזמן הם לכל ימות השנה ומרחקי המקום זה אל המקום שלמטה מעשרה ששם נמצאים גם היהודים שכנראה רחוקים הם מהקדושה יש לנו מדליקי החנוכיה את הציווי ומתוך כך את האפשרות את הרצון ואת היכולת להאיר להם במחשכים היותר חשוכים. ובזה שאנו מניחים החנוכיה שם בפתח מצד שמאל ומבחוץ וגם למטה מעשרה כי שם מתברר עד היכן מגיעה האורה.
כך שאין מצב שאין ליהודי אפשרות להיות מחובר לאותו אור קדוש הזורח על האומה כל זה כדי ליתן מסר עד היכן צריכים ויכולים האורות האלו להגיע ולהופיע.