כשמגיעים זמני השמחה, כמה מעיינות של שמחה נפתחים לפני עדת ישורון ומהם שואבים בששון אפילו פשוטי עם. אין זאת אלא שברגעים אלו נמוגים כל ההסתרים, נסים הצללים, הבנים מתייחדים עם אביהם שבשמים ואין לך שמחה גדולה מזו.
אכן, פיסגת שמחתם של ישראל הינה לבטח בשמחת תורה. אם כל חג הסוכות מוגדר כ"זמן שמחתנו", הרי היום השמיני שבו הוא השמחה שבשמחה. מנהגם של ישראל לסיים ביום זה את קריאת התורה, וענין זה טעון הסבר: מהו הקשר שבין השמחה של היום השמיני לבין התורה?
השמחה הינה דרך רצויה בעבודת ה' ובדרכי קנין השלימות, מעלה יתירה לה כאשר היא מופנית לעסק התורה.
כשאדם מצוי בעצבון הריהו כבסוגר מבחינה נפשית, וכושר קליטתו בזמן זה נפגם. מאידך, כאשר אדם שרוי בשמחה נפתחים כלי נפשו, והוא מסוגל לקלוט ולהכיל הרבה יותר מאשר במצבים רגילים. השמחה היא המרחיבה את כושר הקליטה והקיבול.
משמגיע הזמן שבו ישראל שמחים ושמחתם גוברת והולכת, הם מפנים אותה אל התורה. פתיחות הלב הנוצרת על ידי השמחה מנוצלת על ידם עד תום לדביקות בקב"ה ולבקשה ממנו שיפתח לבנו בתורתו.
יש גם צד נוסף למטבע זו. כשם שיפה לשמחה כשהיא מופנית אל התורה, כך גם התורה מצידה, כמו מבקשת שהעסק בה יהיה מתוך שמחה.
ה"כוזרי" כותב שגם השמחה עשויה להיות כלי שדרכו יושפע על האדם בשפע קודש אלוקי. אולם מתוך דברי חז"ל מתבאר הרבה מעבר לכך, שהשמחה היא האמצעי היחיד להשראת השכינה.
כך אמרו חז"ל (שבת ל', ב') שאין השכינה שורה לא מתוך עצבות ולא מתוך עצלות, ולא מתוך שחוק ולא מתוך קלות ראש, ולא מתוך שיחה ולא מתוך דברים בטלים, אלא מתוך שמחה של מצוה, שנאמר ( מלכים ב', ג', ט"ו): "ועתה קחו לי מנגן, והיה כנגן המנגן ותהי עליו יד ה'".
לא במקרה צמודים הם זה לזה. העיון מלמדנו שאכן חג הסוכות ושמחתו הינם הקדמה מצויינת לשמחתה של תורה.
במועד חג הסוכות חל זמן האסיף. בפרק זה יכול האדם לשמוח בברכה שהביא אל ביתו מן הגורן ומן היקב. והנה, מכל חמודות תבל שנתברך בהם, בוחר היהודי לנטוש את ביתו וקניניו החומריים ולעבור לחסות בצילה של השכינה.
צל הקודש של השכינה המסומל בסוכה, חביב על ישראל יותר מכל פלטרין מעשה אנוש. יסודה של הסוכה בענני הכבוד שחפפו והגנו על ישראל בראשית היותם לעם סגולה, ואף כיום חופת כבוד זו גנוזה בסוכה, ולכן בצילה חומדים ישראל לשכון.
ההתכנסות אל תחת כנפי השכינה מובילה לבקשת האחיזה הבלתי פוסקת בתורה. זוהי התוצאה הישירה שהיתה בשעתו, וזו גם התוצאה של ישיבתנו בסוכה. לפיכך עובר היהודי הישר מצל הסוכה לשמחתה של תורה, המבשרת כאמור דביקות ואחיזה בה.