במיקומה של ״הגלריה החדשה״ של סדנאות האמנים בירושלים יש מהצהרה, אנחנו כאן. שלט רחב ממדים בצבעים בולטים מבהיר שבשער 22 של אצטדיון טדי יושב מוסד נוסף, זר במהותו לסביבתו. זה זמן רב שתכניות לשילוב גלריות ומרחבי תצוגה אלטרנטיביים יוצאות לפועל, מביאות את החללים האמנותיים לעיירות פיתוח, למפעלים סגורים, לשכונות בפריפריה או לכל פינה שמלטפת במצפון ומדגדגת בכיס.
את התוצאה תמיד יעטוף ממד של זרות: כזו שממנפת את השוני ומבליטה את המקום, לצד כזו המבטאת פער שלא תמיד מציע גישור. באצטדיון טדי, זרות הגלריה משרתת את המוצג בתוכה, במיוחד בתערוכה ״גיבורע״ (ובאנגלית ״B Side: a Heroine), שמוצגת בה בימים אלו ותינעל בשבוע הבא (18.3): בדומה לאנטי־גיבורות שמוצגות בתערוכה, גם הגלריה היא אנטי־גיבורה בסביבתה, קוראת תיגר על המרחב הספורטיבי הגברי שבו היא ממוקמת, העוסק כולו בגיבורים.
12 אמנים מציגים בתערוכה את דמות האנטי גיבורה, זו שאינה תואמת את הדימוי הרווח. ״אלו דמויות רבות עוצמה המסרבות להגשים את הציפיות המוסריות שהחברה הלבישה על המופת הנשי ודרכו על נשים בכלל. האנטי גיבורה היא דמות מורכבת, מנוכרת, אגרסיבית, הנושאת תכונות של דמויות נשיות חזקות ואימתניות מהעבר, כדוגמת אלות הגורל, המכשפות והאמזונות״, כותבות אוצרות התערוכה, קורנליה רנץ ותמר גיספאן־גרינברג.
בניסיון להבין את קווי המתאר של אותה דמות, כדאי להתחיל עם עבודתה של טינה ברה ״במיטה עם רוברט שטרן״. סדרת צילומים רחבת ידיים המוצגת לכל אורכו וגובהו של הקיר, מעלה את דמותה של מרילין מונרו כפי שאנו מכירים מצילומיה האיקוניים, שעליהם חתום שטרן. מה שנראה במבט ראשון מרילין, מתברר כאליזבת, אזרחית גרמניה בוגרת. את חייהן של השתיים קושר חוט: אליזבת נולדה בשנת מותה של השחקנית הידועה ומכאן היא ממשיכה את דמותה.
בצילומים מלאי הומור יוצרת ברה שחזור כמעט מדויק שלוקח את האיקונה הפיזית של מונרו צרת המותניים וחלקת העור, ומחליף אותה באנטי־איקונה שמגלמת אליזבת בגופה, במעמדה ובגילה. בתמונות נראית אליזבת שולחת נשיקות למצלמה, עירומה במיטתה או מדגמנת בגד ים על יד אגם. השימוש בכל האלמנטים ההירואיים של מונרו – הבלונד כמושג, הפגנת המיניות חסרת הרסן והנאתה מגופה – הוא המצע להגשת השינוי. מפורסמת־אנונימית, צעירה־מבוגרת, נשגבת־ארצית, כל היפוך מבוטא באמצעות מקורו. זו יצירה שלמה שמציגה את התזה ואת האנטי תזה כאחת.
מכל הקיבוצים היא בחרה לעשות את זה דווקא פה?
גיבורה נוספת שאינה תואמת את הדימוי הנשי הרווח היא ״מיס פיגי״ של רעיה ברוקנטל. בסרטון וידאו מובאת דמותה של גברת חזירה, שגזירת כיעורה גורמת לה לנהל דיאלוג תמידי עם הדימוי הנשי היפה שהיא לא תוכל לממש. פיגי מסבירה לצופים כיצד היא עושה כל שביכולתה כדי לנסות ולעמוד בחוקיו הנוקשים. על שולחן ליד מסך הטלוויזיה מוצגים כלים למחייתה כחזירה מטופחת, דוגמת חותמות ברזל לסימון בהמות ומחטי קעקוע חדות, כולם עטופים צבע כסף מבריק, מזכירים את כלי הטיפוח, התכשיטים והתמרוקים הנתפסים כהכרחיים לכל אישה כדי לעמוד בדימוי הרווח של נשיות.
בקיר הנגדי מובאת ביוגרפיה: הילה לולו לין, אמנית יוצאת קיבוץ משמר העמק, חוזרת אליו לפעולה אמנותית ולמפגש חזיתי של אישיותה החריגה עם הנורמות הקיבוציות. ביצירת הווידאו התיעודית, לין מתהלכת ברחבת הדשא של חדר האוכל לבושה חליפת לטקס ממולאת אבנים ועטויה מסיכה מאיימת מראה. ״מכל הקיבוצים היא בחרה לעשות את זה דווקא פה?״, נשמעת תגובה של אחת הנשים כלפי נוכחותה הלא מרוסנת של האמנית אל מול סדר היום הקיבוצי.
תגובות כאלו ליוו את לין בחייה הקיבוציים גם כילדה, שאותן היא מספרת כאבני יסוד בסיפורה לכל אורך העבודה. דמות האנטי גיבורה שמגלמת לין מתבטאת בכמה הבטים; בדמותה האינדיבידואלית והייחודית אל מול ההומוגניות והשמרנות של החברה הקיבוצית – מיקרוקוסמוס לחברה רחבה יותר – ובאמנות האישית שלה, שאינה עוסקת כלל בנופי עמק יזרעאל, העמק האהוב בקאנון האמנותי הישראלי, במיוחד על ציירים גברים. לולו לין קוראת תיגר על סיפור ילדותה, סיפור הכל־ישראלי, ששורשיו כה עמוקים שלא פלא שהיא מזעזעת את הנהנים מפירותיו.
״נדמה לי שאנחנו בקלות רבה מדי יוצרים צורה נוספת של סימבוליות בעייתית כשאנחנו ממסגרים דמויות וביוגרפיות כאנטי גיבורות״ אומרת נינו ביניאשוילי, שעבודתה ״תעלומות דיוניסוס״ היא אחת היחידות שאינן מייצרות ייצוג החלטי ולרוב פיזי של הדמות המובילה את התערוכה, אלא משתמשת בהוויה שהיא מממשת; ערעור על התפיסות הרווחות. לפי ביניאשוילי, נראה שדימוי האנטי גיבורה הוא עצמו כבר דימוי רווח. ״הרבה פעמים, האנטי־גיבורה היא עדיין גיבורה, ואנחנו מגדירים אותה כאנטי־גיבורה משום שלא הכירו בה ככזו ולא משום שהיא אכן *אנטי* גיבורה״, היא אומרת. ״זה לא אומר שההכרה בגבורה של נשים אינה חשובה, אבל צריך להיות קצת יותר ניואנס וחשיבה לגבי מה אנחנו מסמנים ואיך״, היא מחדדת.
ביניאשוילי מצביעה על המילה ״אנטי״ ולא בכדי. נראה ש״גיבורע״ מצליחה לברוא ולהמית דימוי בעת ובעונה אחת – היא מלמדת אותנו שישנה גיבורה אחרת, מתנגדת, בעלת מאפיינים ברורים משלה. לאורך התערוכה היא מקבלת פנים, ביוגרפיות, ונאמר שהיא לא לבד, יש הרבה ממנה. בהינתן לה כל אלו, הולכת והופכת האנטי תזה לתזה בפני עצמה, כזו שהנורמה לא חסה גם עליה. מכאן, נשארת השאלה: מי היא הגיבורה, מי היא האנטי־גיבורה, ומה בכל זאת ההבדל בין השתיים.
יום חמישי 14.3 בשעה 19:00: מפגש (באנגלית) בנושא ״גיבורע: על מגדר באמנות, חלק שני״. משתתפים: ד״ר טוביאס אברכט־הרטמן, מרצה להיסטוריה חברה ותרבות גרמניה במרכז DAAD ללימודים גרמניים; פרופ׳ טינה ברה, אמנית ופרופסור באקדמיה לאמנויות יפות, לייפציג, גרמניה; נינו בניאשווילי, אמנית המשתתפת בתערוכה; קורנליה רנץ, אוצרת התערוכה.
יום שני 18.3 בשעה 20:00, אירוע נעילת התערוכה: הקרנת הסרט MATANGI / MAYA / M.I.A, זוכה פרס חבר המושבעים בפסטיבל סאנדנס 2018.