פוסט זה הינו מסר עבור כל אחד ואחת מכם- עורו משנתכם.
הטעו אתכם. מישהו רימה אתכם. סיפר לכם סיפורי מעשיות, הבטיח לכם הבטחות שווא.
"אם רק יהיה לי ילד/בעל/כסף/בית/בריאות/מכונית חדשה אז חיי יסתדרו סוף סוף, אז ארגיש שלמה. אז אהיה מאושר. אז אוכל לנשום לרווחה."
לא נכון. אתם לא תהיו מאושרים. לפחות לא באופן הזה.
וכי למה? הרי זה כל כך הגיוני וטבעי. אם היום אני עצובה מחמת חסרון דבר אחד ועיקרי בחיי, הרי כאשר יושלם החסר אהיה מאושרת, סוף כל סוף יהיה לי טוב.
הנחה זו שגויה מיסודה שכן אינכם מבינים כי שורש עצבותכם אינו במשהו חיצוני החסר לכם כי אם במשהו פנימי החסר בכם.
כבר נאמר כי אין חכם כבעל הניסיון, ולי יש לא מעט ממנו.
יום אחר יום אני שומעת אנשים משוחחים עם אבא, משיחים את לבם באוזניו, מבקשים לחוש שלמים יותר, שמחים יותר. להרגיש טוב.
לרוב מדובר בבעיות קונקרטיות- משהו בחייהם נעדר או לא עובד נכון. דרכו של אבא היא לנסות ולפתור את הבעיה באופן פרקטי אך גם ובעיקר רוחנית מן השורש. אנשים מבקשים פרנסה, זוגיות, ילדים, רפואה.
למרבה ההפתעה, אצל הרבה אנשים גם אם מבוקשם התמלא ובדרך ניסית נענה להם היקום, תקופה קצרה לאחר הבשורה הטובה הם שבים אל עצבותם ולתחושת הריקנות והחסר בה היו.
אם אני שואלת מדוע עדיין לא טוב להם לרוב הם עונים לי במעין חצי התנצלות שוודאי הם שמחים כעת, אך יש בעיה אחרת שעדיין מדאיגה אותם ועניין אחר שטרם נפתר מטריד אותם.
בתחילה לא הבנתי את פשר העניין. "הכיצד?" שאלתי את עצמי. האדם הזה כל כך רצה בית חדש, הבחורה המקסימה הזו כל כך רצתה ילד, והם כל כך רצו להתחתן. וכעת משהתמלא מבוקשם עדיין ליבם אינו רגוע ושליו, מדוע?"
בהדרגה הפציעה בי ההבנה שכלל לא מדובר במה שליבם רצה או לא קיבל.
בור עמוק וריק פעור בתוכם והם אינם מודעים לקיומו כלל.
אתם מבינים, חי בתוככם פרזיט, טפיל קרצייתי במיוחד, והוא מוצץ את דמכם.
הבעיה היא שהוא אינו מורגש ולכן אינכם מסלקים אותו. הטפיל הזה משכנע אתכם לרדוף אחר כל מיני מטרות, הוא יושב על לוח לבכם ומספר לכם סיפורים ומבטיח הבטחות, לוחש באוזניכם ומבטיח שכל תחושות העצבות והריקנות שאתם חשים כרגע יכולות להיעלם באחת אם רק תרדפו אחרי מטרה זו או אחרת. רק תיכנסו לחופה או לחדר הלידה והופ- אתם בפסגת האוורסט.
מטרתו האמיתית של הטפיל היא להסיח את דעתכם ותשומת לבכם מהחסר האמיתי- הנשמה.
כל עוד לא תשימו לבכם אל הנשמה תמשיכו לרוץ ברחובות ולחפש אחר האושר והשמחה, והוא בינתיים ייהנה ממשאבים אינסופיים של דיכאון, ריקנות ויאוש, אנרגיות שהוא שואב מכם. כי זו פרנסתו, זהו מזונו- השחור התהומי הזה, התחושה שאני אף פעם לא אגיע למטרה, לעולם לא אקבל את מה ששלי באמת. לא אגיע אל המנוחה והנחלה, אל השמחה השלמה.
וכעת הזמן להתעורר. קומו משנתכם והתחילו ללכת בדרך חדשה-ישנה.
"הכירו בי, הכירו ביופיכם הפנימי האמיתי, הקשיבו אל לבכם ולא אל דמיונותיכם. הנכם שלמים כפי שהנכם, חיו כאן והרגע כי זה כל מה שיש.
המתרחש הוא כעת, העכשיו הוא המתנה האמיתית, וכל מה שמעבר לו אינו חשוב כרגע."
חברים יקרים, המסר הזה הוא מתנה אישית ממני לכל אחד ואחת מכם. אהבו את עצמכם ברגע זה, ללא חרטה על האתמול, ללא חשש ודאגה מן המחר.
הרגע הזה שהנכם נמצאים בו הוא מרכז עולמכם והוא נפלא, יקר ערך וחסר תחליף.
אל תטרידו את עצמכם במה שאתם צריכים ורוצים, היו שלווים. אפשרו ליקום לנהל את דרכיו המושלמות והטוב ימצא דרכו אליכם בנחת ובשמחה.
מותר לכם לרצות עוד, מצווה עליכם לשאוף ליותר, אך לא במחיר של עצבות ויאוש או מחשבות פסימיות שלא רואות מעבר למה שאין.
זה נכון שכשחיים בהווה המח פחות עסוק, הראש פחות כואב-פיזית ויש יותר זמן (ממש!) אבל את יודעת, למלא את החלל (כבר עשו מזה אפילו סרט…) זו מלאכה איטית, בלתי מתפשרת, וכמעט סיזיפית. יום אחד אני מרגישה מלאה בהודיה ושמחה ולמחרת מחלחלת שוב אדמה עצובה אל הבור.. וזה קורה לי לפעמים דוקא אחרי השיחות עם אבא (?) הוא כנראה מזכיר לי את הילדה הפנימית ולכמה אהבה היא זקוקה ושוב אפשר למדוד שם את העומק.. הוא אמנם ניזון הבור הזה מחומרים של עבר ועתיד אבל האשליה היא שהוא קיים כאן ועכשיו ועוצמתו עלולה אפילו לעמעם את המשפט האוהב: הנכם שלמים כפי שהנכם, חיו כאן והרגע כי זה כל מה שיש.
בסופו של יום אני פשוט לומדת להכיר בקיומו ולתת מקום לעצב.. הכי מצחיק שהטריק שלו הוא לגרום לי לשכוח שאני יכולה גם לשמוח.. טוטאליות מסוכנת..
any way, אוהבת אותך אפרת על הלב הטוב שלך, ועל העוז לומר את האמת!
לא משנה מה קרה לי היום או אתמול – אם זה קשור באופן מדוייק למה שאת משתפת או רק מזכיר באופן עקיף. תמיד – מילה אחת, שתיים או כולן מדברות אליי ועושות את הכיוונון המיוחד והמתאים.
ליעל שכתבה שם למעלה..
כל כך התרגשתי לקרוא את מילותייך.
יש בהן משהו שנכנס פנימה ישר.
יעל, למלא את הבור אינו העבודה שלך, ולכן את חווה את זה כמשהו סיזיפי שלא נגמר- זה אינו מקומך.
תפקידך הוא לטפח את הילדה ואת עצמך, למלא את ימייך ברגעים של שמחה והגשמת חלומות קטנים כגדולים. הבור הזה אינו יציר כפייך ולכן גם אין לך את היכולת לרפאו. רק רופא כל בשר יכול לעשות זאת, ואת היא שצריכה לפתוח לו השער מבפנים ולאפשר לו לרפא.
התמקדי בטוב שביכולתך לעשות עם עצמך וראי שמחה תמיד.
תודה לי אהובה, זו כוונתי- להיטיב.
אמן, אפרת היקרה, תודה, חידשת לי! בפשטות מאירת עיניים!
יום שמח לכולכן!
באמת שמסתכלים מהצד על ההתנהגות שלנו, מבינים שאנו מנהלים את השגרה שלנו מהמקום הלא נכון.
מה שכתבת כאן ואיך שכתבת את זה, נכנס לי ממש כמו חץ בתוך הלב.