האלגוריתם שמזהה ציורים של ג'קסון פולוק (כן, בטח).
התמונות של ג'קסון פולוק הן לדעת רבים מהמורכבות ביותר שצויירו אי פעם. בגלל המחיר האסטרונומי שלהן (ציור בודד נמכר בשנה שעברה ב-140 מיליון דולר), הן גם מהוות מוקד משיכה לנוכלים וזייפנים למינהם. כדי להתמודד עם בעיית הזיופים, החליט הפיסיקאי וחובב האמנות ריצ'ארד טיילר לרתום את הטכנולוגיה לטובת עולם האמנות (או עולם סוחרי האמנות, למען הדיוק), ופיתח תוכנה שמבוססת על מודלים מתמטיים סבוכים, אשר תוכל להבדיל בנקל בין עבודה מקורית של פולוק לבין זיוף נלוז.
טיילר השתמש בעבודתו בניתוח פרקטלים (צורות אשר חלקיהן הפנימיים דומים לצורה המקורית), וטען שהמודל המתמטי שפיתח מסוגל להבחין בפרקטלים ייחודיים ובלתי ניתנים לזיוף, שהאדם היחיד המסוגל לייצר אותם הוא "ואך גוך האמריקאי". את עבודתו הוא סיכם במאמר אותו פירסם בכתב העת Nature, הנחשב לספינת הדגל של כתבי העת המדעיים. מאז פרסום המאמר תפסה תאוריית הפרקטלים של טיילר תאוצה, והיוותה בסיס למחקרים וניתוחים נוספים של יצירותיו של פולוק. טיילר עצמו פירסם סידרת מאמרים בנושא, הוזמן להרצות בכנסים, ואף פרסם מספר ספרים שעסקו בפרקטלים בציוריו של פולוק.
כאשר אלכס מייטר, בנו של ידיד טוב של פולוק, מצא כמה עשרות ציורים ישנים במחסן בית אביו, נקרא טיילר לדגל על מנת להכריע בדבר האותנטיות של הממצאים. טיילר הפעיל את תוכנת. המחשב שלו, אשר קבעה ללא היסוס שמדובר בזיוף.
אולם בין אלה שקראו בשקיקה את מאמריו של טיילר היתה גם קת'רין ג'ונס–סמית', סטודנטית לאסטרופיסיקה מאוניברסיטת "קייס ווסטרן". ג'ונס סמית', חובבת אמנות בעצמה, החליטה להתעמק באלגוריתמים שפיתח טיילר ולנסות אותם. להפתעתה, היא גילתה שאם היא מציירת בעצמה ציור פשוט אשר נראה כמו "ציור שאימו הגאה של ילד בן 3 מדביקה על דלת המקרר", האלגוריתם של טיילר מודיע נחרצות שמדובר בעבודה מקורית של ג'קסון פולוק. אבל לא מדובר רק בציור אחד. כל ציור שהיא ציירה זוהה על ידי האלגוריתם כיצירה אותנטית של פולוק. ג'ונס–סמית' מיהרה לדווח על כך במאמר משלה שהתפרסם באותו כתב עת. במאמר היא הדגימה איך ציור פשוט שאותו ציירה בעצמה, ואף העניקה לו את הכותרת המתגרה "Untitled 5", מזוהה כציור של פולוק. טיילר, מצידו, מסרב עד היום לחשוף באופן מוחלט את היישומים של השיטות אותן פיתח.
אז מי באמת אחראי במקרה של תרמית מדעית?
בשנת 2001 פרסמה המדענית לינדה באק, זוכת זוכת פרס נובל לשנת 2004, מאמר שהופיע בכתב העת היוקרתי Nature. לרוע מזלה, במשך מספר שנים לא הצליח איש לשחזר את התוצאות שפורסמו במאמר, מה שהביא לבסוף למסקנה שמדובר בתרמית. לפני מספר חודשים נגנז המאמר סופית מהארכיון הדיגיטלי של כתב העת (למרות שהוא צוטט כבר מספר ניכר של פעמים במאמרים אחרים), מעשה שנחשב לנדיר וקיצוני בחומרתו. לא נעים.
הצעד הקיצוני, בנוסף לעובדה שמדובר במדענית בכירה באונ' הרווארד וזוכת פרס נובל, כמובן עוררו עניין בתקשורת. אולם, מישום מה, כל כלי התקשורת (עד כמה שבדקתי אני) בחרו באופן מפתיע מאוד להציג את באק דווקא בתור קורבן. לא ברור אם מדובר בתמימות, או שמישהו החליט לפרסם את ההודעה לעיתונות מטעם הרווארד כלשונה, אבל מה שברור הוא שאף אחד מכלי התקשורת שדיווח על כך לא טרח לשאול כמה שאלות נוקבות ומתבקשות. על פי ההודעה לעיתונות של הרווארד, האשם בתקרית הוא פוסט–דוקטורנט לשעבר, אשר לטענתם אחראי לפרסום ולממצאים הבלתי נכונים. על פי גירסה זו, הפוסט דוקטורנט הונה את באק על ידי הצגת ממצאים שגויים. לאחר כמה שנים, כאשר ניסתה לשחזר את הניסוי, היא גילתה שמדובר במעשה הונאה ומיד פעלה לדווח על כך ולהסיר את המאמר.
עד כאן זה אולי נשמע משכנע, אבל הנקודה "הפעוטה" שהם בחרו שלא להתייחס אליה היא העובדה שבאק היתה רשומה ככותבת המובילה במאמר. כידוע, הכותב המוביל הוא זה שקוצר את הכבוד והתהילה מפרסום התגלית. הדבר מתבטא בגרנטים שמנים, הזמנות להרצות בכנסים וכיבודים נוספים. באק חפצה ככל הנראה בתהילה בלבד, וכאשר העסק השתבש ויצא מכלל שליטה היא מיהרה להטיל את האחריות על אדם אחר. יש לציין שהפרט הבלתי מדוייק שהתגלה הוא הנושא המרכזי בו עוסק המאמר. העובדה שהכותב המוביל במאמר טרח לבצע את הניסוי בפעם הראשונה רק כמה שנים לאחר שפרסם אותו (ההודעה מטעם הרווארד לא ציינה את הסיבה ליוזמה הפתאומית הזאת) מעוררת הרגשת אי נוחות. אם אדם אחר הוא זה שביצע את המחקר, איך זה שבאק מופיעה במאמר ככותבת המובילה? האם היא ניצלה את מעמדה כדי לתבוע לעצמה אשראי על מחקרים שלא היא ביצעה? האם באותו אופן היא גם ביצעה את המחקרים שזיכו אותה בפרס הנובל? את זה כלי התקשורת שכחו לשאול.
בשנים האחרונות, כמעט כל מאמר אקדמי שמגיע לדפוס מתפרסם גם באופן אלקטרוני באתר של כתב העת בו הוא מופיע, ונגיש דרך הרשת עבור המנויים. אלא שלפני כמה חודשים קיבלו הרשויות האמריקאיות החלטה דרמטית למדי, לפיה נאסר על מדענים העובדים במכונים הלאומיים לבריאות (NIH) או ממומנים על ידיהם לפרסם מאמרים באופן שאינו מאפשר גישה חופשית לכל גולש אינטרנט באשר הוא, ללא צורך ברכישת מנוי לכתב העת בו הוא מופיע. משמעות ההחלטה היא שמרבית כתבי העת המדעיים הפכו מוקצים עבור עשרות אלפי המדענים בתחום הרפואה ומדעי החיים הממומנים מכספי משלם המיסים האמריקאי. בטווח הקצר מי שנפגע הם החוקרים עצמם, אבל חשוב לזכור ש NIH הוא גוף המחקר הגדול בעולם, ובהחלט יש בכוחו לרמוס את המוציאים לאור ולהכתיב כללי משחק חדשים.
בתגובה לכך התאחדו בתי ההוצאה לאור ושכרו לעצמם לוביסט רב פעלים על מנת שייבחש בענייניהם בוושינגטון הבירה. NIH לא נשארו חייבים, והטילו לזירה נשק בלתי קונבנציונאלי – איום במחיקת כתבי עת שאינם מאפשרים גישה חופשית מאינדקס PubMed (הגוגל של עולם הרפואה ומדעי החיים) הנמצא תחת אחריותה. בינתיים גם אוניברסיטת הרווארד גימגמה איזו הודעת תמיכה עמומה ב NIH, ונראה כי מדיניות הגישה החופשית תופסת תאוצה.
אבל בזמן שהתותחים עדיין רועמים, מוציאים לאור משמעותיים כבר התחילו לפתוח את כתבי העת שלהם לציבור הרחב, תוך גביית תשלום עבור הפרסום מהחוקרים שמפרסמים בהם (בדרך כלל בין 1000 ל 4000 דולר למאמר בודד). ואם כבר פותחים את המאמרים עבור כל גולש, אין דבר מתבקש יותר מאשר לאפשר לגולשים להביע את התרשמותם מהתכנים אותם קראו זה עתה, אלמנט המוכר היטב לגולש הישראלי בשם "טוקבק". החלוצה המשמעותית בתחום היא ההוצאה לאור הנחשבת PLoS, אשר השיקה את כתב העת PLoS ONE. המיוחד ב PLoS ONE הוא שהליך השיפוט המדעי בו הוא מזורז במיוחד בהשוואה לכתבי העת המדעיים המסורתיים. את שאר עבודת השיפוט מבצעים הגולשים, אשר מוזמנים לבטא את התרשמותם מהמאמרים באמצעות טוקבקים.
מכיוון שבכל זאת מדובר בפורום אקדמי, לא מוצאים שם בדרך כלל את התגובות המוכרות כמו "אני ראשון!!!!!!11" או נאצות למינהן. אז מה כן יש שם? קודם כל ניתן למצוא את הערות השופטים שבדקו את המאמר בשלב שלפני הפרסום. למרות שבדרך כלל מדובר בדו"ח קצר בהרבה מהמקובל, עדיין מעניין לראות את תהליך השיפוט באופן שקוף. נוכחות הגולשים בשלב זה היא מאכזבת למדי, אבל יש לזכור שמדובר במיזם חדש שמבקש לשנות תהליכים שהשתמרו במשך עשרות רבות של שנים, ולכן אך טבעי לצפות שהשינוי יתבצע לאורך זמן.