כבר כמה שעות כאב חד במקום שפעם נפער חתך עמוק בגבי כאשר הוטחתי בזוית ברזלית של שידה. כמו חץ הפולח בצד שמאל מן הגב השמאלי פנימה ולמטה עבר הבטן העליונה. מזל שאיני יושב על יד ההגה, אלא על גבי מושב נוסעים באוטובוס בין-עירוני, ורק נוסעת צעירה מביטה בי, מזדהה ומסוקרנת, כי זיהתה עוית של כאב חורצת את פניי. לא מנחשת כי מקור כאביי הוא אירוע חולף שאירע לפני כעשרים שנה ויותר, ופתאום אני שוב נתון בתוכו כמו קומקום המתחיל לרעוד משום שאינו יכול לשאת את הרתיחה.
אני יכול להעמיק לחדור אל הכאב ואל נסיבותיו, אני יכול לתאר לי שוב בפעם האינספור את הסיטואציה שבה שתתי דם ועוד דם, כמעט לא יכול לזוז לעוצם הכאב, ואיש לא חכך בדעתו לאספני אל הרופא או אל בית החולים, שידמם, שידמם, נעצור לו את הדם. העיקר שאיש לא יחשוד ושאיש לא יידע. ניעור בי משפט אחד מתוכי הקפוא, הוא חופר דרכו החוצה בקול אוב: אני יודע לשמור על גבו של כל-אדם. על גבי שלי איני יודע לשמור.
לפעמים נדמה לי כי לשלוף חיצים בלתי נראים הנעוצים בגבי הם דבר יום ביומו עבורי. הליכה ברחוב, תוך שריקה עליזה, היא מחזה בלתי-שכיח. הנערה שהבחינה קודם במסע הפנים מארשת לארשת, מבינה שמעט הוקל לי. איכפת לה. היא מבליעה חיוך קטן של קירבה בלתי-נראית ושל הבנה.
דרך חלון האוטובוס, מעל הכביש, בתווך שבין הכביש ובין הים (יום אפור), חולפת להקת חסידות. כמה עשרות בנות-כנף הנעות בכמה ראשי חץ, מתחלפים, מתמזגים, מתערבלים זה בזה, דומים לעתים לסוג של מצח חרוש קמטים, ששורות קמטיו משתנות חליפות כל הזמן. אני מניח כי מִבנה התעופה שלהן מבריח מהן והלאה את העופות הדורסים, שכן ניתן לדמות במבנה הזה משהו דמוי מניפת זנב של טווס או קורי עכביש, משהו הנותן מורא בלב הצופים בו, המעלה על הדעת מפני גודלו ולכידותו חשש להיתקל באיזה איתן טבע לא נודע, ולפיכך להתרחק, לשמור על מרחק.
אני חושב על עגורי איביקוס. על הליסטים שרצחו את המשורר איביקוס ואחר כך הודו ברצח הבלתי-מפוענח הואיל וחלפה סיעת עגורים גדולה מעל לכפרם. אפשר כי מה שחזו בו הפורעים היה מראה דומה מאוד לזה שהתגלה זה עתה לעיניי. הפחד מפני העונש המטפיסי, מפני יום הדין הנרקם להם ממרומים, הביאם לזעוק: "עגורי איביקוס הם הנוקמים!", ולהודות קבל-עם ועדה בפשעם.
אנשים יושבי-ערים לא נוטים בימינו לשאת עיניהם למרום כדי לחשב את תוצאותיהם— הם בוחרים ממשלות שיקבלו החלטות במקומם; נגרפים אחר דמויות כריזמטיות; נוהגים כמצוות מעצבי דעת הקהל. העגורים עדיין חולפים בשמים כקדם. יש הרבה איביקוסים, ואיש כבר אינו מזהה במסע חסידות בשמיים תנועה מטפיסית. ההיה אי-פעם איזה יחס שהוא בין איביקוס ובין העגורים? בין העגורים ובין גופתו של איביקוס המוטלת ביער?
שלושים יום קודם פטירתו של אדם מבשרות ציפורים את דבר פטירתו, כך מוסר ספר הזהר. היה איש אחד שלימד את התוכי שלו לדבר כדי שיוכל לבשר לו מראש את עת פטירתו. התוכי למד לדבר אבל מעולם לא הסכים להביא לאותו אדם את בשורת פטירתו, לא שלושים יום לפני, לא שבוע לפני; גם לא ביום הפטירה.
פעמים שואלת נפשי להיות צפור; פעמים הכאב הארור, האורך ודאי מעל עשרים שנה.
אז בסוף לקחו אותך לבית חולים?
קודם כל תפס אותי הציור, הוא כל כך יפה. אחר כך הזדהיתי עם הכאב… אותי הוא פילח כשהילד, אז בן שלוש או ארבע רץ למטה במדרגות להרים צעצוע שנפל לו מהמרפסת, ואני רצתי אחריו מבוהלת, עם סנדלי אצבע רגע אחרי שהשכנה שפכה מים… החלקתי ונפלתי על הגב, אירוע מכאיב שודאי עוד אזכר בו כמה וכמה פעמים בחיי… וציפורים הן עם מיוחד, יש האומרים שהן הדינוזאורים היחידים ששרדו. תמיד משמח להתבונן בהן. התכונה שאני מקנאה בה- היכולת שלא לחוש/לדעת גבולות. וגם- היכולת להתרומם מעל זיהום האוויר.
בהמשך הוא טוען כי בניגוד אלינו שהקשר שלנו עם הקוסמוס מתמקד בצפיה אופטית (כיום גם במעבורות חלל); זיקתם שלהם עמדה על חווויה פנימית ושיכרון.
מיכל יקרה, אין מה לומר, את יודעת לקלוע לליבם של דברים.
שזו שלימות רבה מאוד.
שאני מבין בהחלט מה עבר עליך.
העציב אותי לקרוא . יכול להיות שהכאב אינו רק פיזי ? לא יכולתי להתעלם מה"הוטחתי " ומכך שאם הבנתי נכון לא טופלת . בעצם הוא בטוח לא רק פיזי . שמחה עבורך ועבור כולנו שיש מילים צלילים צורות צבע שחובשים את פצעינו . רק טוב .
ציפי יקרה; אני יודע כי בחלקים מסויימים של הטקסט למעלה הלכתי בכוונת-מטשטש אחר הפואטי והזנחתי את הקונקרטי; לפיכך נמנעתי מלהיכנס אל פרטי האירוע (מי? מדוע? מה קרה אחר-כך).
בוודאי שהכאב אינו רק פיסי. אחרי עשרים שנה ויותר הוא בודאי אינו פיסי, אבל הוא גם הרבה יותר מזיכרון.