בחווה החקלאית המושכרת התגורר המנהיג הבהאי כשנתיים, עד שעבר לביתו החדש באדמות אחוזת אל-באהג'ה , שרכשו מאמיניו ליד בוסתן הגליל, את שטחי החקלאות המשיך לעבד האפנדי בידי אריסים ופלאחים ערביים, עד מלחמת העולם הראשונה שלאחריה הוחרמה החווה בידי שלטונות המנדט כדין רכוש נטוש של נתין אויב.
הבריגדיר אנגוס ג'ון מקניל ,שרת בצבא הבריטי במלחמותיו בסודן ובמלחמת הבורים, השתתף בכבוש ארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה ,שלאחריה פרש מהצבא והחליט להישאר בארץ ישראל ולשרת בשרות הציבורי ונתמנה למפקד הז'דרמיה המשטרתית בארץ.
רעייתו ליליאן ,ששמה הקודם היה ליליאן ווהן ברון ,שאלו היו נישואיה השלישיים, לקציני צבא אך בניגוד לנישואים הקודמים, החזיקו נישואים אלו למעלה מארבעים שנה, כאשר נישאה ליליאן לבריגדיר אנגוס ג'ון מקניל בתחילת המאה העשרים ,החליטו השנים להמשיך ולהתגורר בארץ ישראל .
לאחר מלחמת העולם הראשונה שבה נכבשה ארץ ישראל, החליטו הבריטים להקים גוף אזרחי משטרתי שנקרא הז'נדרמריה הבריטית, כוח משטרתי שהורכב מחיילים וקצינים בריטיים שפרשו מהצבא שטיפלו בנושאי בטחון ומודיעין בארץ ישראל, אלא שבשנת 1926 החליט הממשל הבריטי לארגן מחדש את הכוח המשטרתי ,כוח הז'נדרמריה ,יועד לעבור לעבר המזרחי של הירדן ולהפוך לכוח צבאי שנקרא הלגיון הערבי.
בשלב הזה החליט הבריגדיר לפרוש,וקיבל על עצמו את ניהול חוות השבחת עדרי הבקר בארץ ישראל, בתוספת למגדלים הטמפלרים ומשקי היהודים במושבות ובהתיישבות העובדת, השלטון המנדטורי ראה לעצמו כתפקיד לשבח את הבקר שגודל בידי מגדלים מהמגזר הערבי, בחוות ההשבחה שהייתה ליד עכו ,גודלו בעלי חיים כמו פרות שוורים חזירים,סוסים ויתר חיות הבית בשנת 1931 פרש מפעילות ציבורית ועבר למגורים בחוות האפנדי שליד הכפר הערבי מזרעה .
הבית והחווה החקלאית נמסרו בשנת 1932 ,לידיו של בריגדיר קולונל אנגוס ג'ון מקניל ,ראש הז'נדמריה לשעבר במשטרה הבריטית, שבלשון המעטה לא אהב יהודים ואת הרעיון הציוני, למרות זאת יצר קשרים סבירים של חיים משותפים בכפר הערבי מזרעה לבין אנשי ההגנה אולי בזכות ישיבתו על (השיבר) בנקודה אמת המים שהוליכה מים ממעיינות כברי לכוון העיר עכו בהמשך דרך אמת המים הרומאית שליד קבוץ לוחמי הגטאות .
יש הטוענים כי רעייתו הנכה ליליאן של הברגדיר קולונל אנגוס ג'ון מקניל ,הייתה שייכת לכת הבהאית, בתקופת מגוריהם במבנה שיפצה והגדילה ליליאן את המבנה ,שהייה במקורו אוריינטאלי והוסיפה לו אלמנטים אירופאיים כולל קו טלפון ,ליליאן אף טיפחה את הגינה והגן מסביב לבית האגדות של זקני מזרעה מתארים אותה מהלכת בין ערוגות המבנה כאשר היא נתמכת בידי המטפלות שלה.
כן גרה משפחת מקניל חיי פנסיונרים והשתתפו בפעילות חברתית בריטית רחבה של אירוח והתארחות, השתתפו במגביות לטובות בתי חולים, ומגביות שנערכו בתקופת מלחמת העולם השנייה ,בני המשפחה קשרו קשרים טובים עם שכניהם מהכפר הערבי מזרעה,ובזכות קשרים אלו שלו גם עם חברי ההגנה לא גורשו תושביו של הכפר בסוף מלחמת השחרור.
בסוף תקופת שלטון המנדט שנת 1949 נפטרה ליליאן ונקברה בחיפה, בעלה הבריגדיר עזב לאחר מותה לקפריסין שם נפטר ונקבר שם, בתקופה מלחמת העצמאות פנו חברי ההגנה לבעלי המקום בבקשה לחסום או לפוצץ את האמה, כדי למנוע מעבר זרימת המים לתושבי עכו, בעת הלחימה לכיבוש העיר, אנשי ההגנה קיבלו את האישור לחסימה ובתמורה סיפקו מים למבנה בתוספת תוצרת חקלאית של חלב וגבינות.
בעת המשא ומתן שנערך לאחר מלחמת העצמאות בשנות החמישים לקבלת אדמות החוות הבהאיות באזור קבוץ מעגן ועין גב ,ניתן שטח זה בעכו (שהיה רכוש נטוש בידי הממונה על נכסי נפקדים) כחלק מהעסקה בתמורה לאדמתם בעמק הירדן.
כיום כרכוש בהאי הבית משומר ומוקף גינה עם שבילי חצץ כמו ביתר גני הכת, שער הכניסה למבנה כולל ריקוע של פרח הכולל 19 עלים המסמן את המספר הקדוש של הבהאים, בחזית המבנה גן מטופח מוקף ברושים גבהיי צמרת וביניהם שבילי חצץ, בחצר האחורית שדרת עצי אראוקריה, בוסתן אבוקדו, עצי נוי, בריכת מים לרחצה מלבנית עם מדרגות ,אשר אין בה מים ונוף פתוח אל מרחבי הגליל.
כיום מתגוררים במקום מתנדבים כיוון שחוקת הדת מאפשרת להיות חברי כת הבהאים ולא להיות תושבים בישראל , בתוך המבנה כיום ריהוט מאותם ימים ואין בו סממני דת והוא אינו משמש לתפילות, המבנה פשוט נשמר כרכוש הכת ללא כל מטרה, אין כניסת מבקרים לתוך המבנה והיא מותרת רק לחברי הכת.
קומת האירוח שבה מוצבים מזרונים וספות ישיבה ,חדרו של בהא אללה מירזא חוסיין-עלי שבו התגורר כשנתיים, שוחזר בידי הבהאים , ניתן לראות את מצעו, חפציו ובגדיו וסנדליו,על קירות החדר תלויים מכתבים שכתב ומאמרים,עוד על הקיר תלויה תמונתו של הנביא וסמלי הדת הבהאית.
ליד קיר הבית עוברת אמת המים לעיר עכו שקיבלה את מימיה ממעיינות כברי, האמה ממשיכה וחוברת לאמת המים הרומאית ליד קבוץ לוחמי הגטאות ,בתקופה מלחמת העצמאות פנו חברי ההגנה לבעלת המקום בבקשה לחסום או לפוצץ את האמה ,כדי למנוע מעבר זרימת המים לתושבי עכו , בעת הלחימה על העיר ,אנשי ההגנה קיבלו את האישור ובתמורה סיפקו מים למבנה בתוספת תוצרת חקלאית של חלב וגבינות.