על סלעי הכורכר, ממש בסמוך לקו החוף מופיע הקריתמון שתפרחותיו הצהובות מזכירות את אלו של השומר (מכאן שמו האנגלי "שומר הים"). טעם העלים הפטרוזילאי משהו, מסגיר את משפחתם של כל השלושה - משפחת הסוככיים.לקריתמון, עתיר הבשומת, היסטוריה מטבחית ארוכת ימים כירק חי, מבושל, מוחמץ או כבוש. יורדי הים הקדומים לקחו איתם, למסעותיהם ארוכי הימים, עלי קריתמון כמקור לויטמין C הדרוש לשמירה על בריאות החניכים.
שובל ארוך של מסורות רפואיות מייחס לצמח שימושים רבים כמו: שיפור התיאבון, סם משתן, מחזק ומעורר ואפילו קוטל חיידקים ומזיקים. לפי אמונה עממית הצמח יעיל לפורר אבני כליה ומרה מאחר והוא גדל בסלעים וסודק אותם בשורשיו.
הקריתמון מגלה עמידות רבה לרסס מי המלח. העלים מצוידים בשכבת מגן שומנית עבה הגורמת לטיפות להחליק על פני העלה וכך נמנעת הרטבתם. לעלים הצעירים טעם עדין ביותר והם שטוחים, עם התבגרותם הם צוברים מלח ונעשים בשרניים - בהתאם לכך נעשה טעמם תקיף יותר. העלים הבוגרים מאדימים ונושרים כמחסני מלח וכך מתפטר הצמח מחומר מזיק זה. הקריתמון אינו זקוק למלח לצורך התפתחותו ומשגשג היטב בלעדיו.
תפרחת הקריתמון מרובת פרחים המייצרים צוף רב הגלוי לכל דיכפין. בארץ נצפו דבורים קטנות וזבובים כמבקרי הפרח. באיי מערב הים מהתיכון נחשבות לטאות חובבות צוף כמאביקות – תופעה שאיננה מוכרת בארץ ונחשבת כאופיינית לאיים.