סיפורי "ככה זה" של קיפלינג תורגמו פעמים רבות לעברית, שמחתי להשתתף בחגיגה. בסיומו של כל סיפור הוסיף קיפלינג שיר מקסים (וקשה לתרגום) בו הוא מסכם בצורה פיוטית את הרעיון המרכזי שבסיפור, ומדגיש את הקשר הישיר שלו לחיינו כאן ועכשיו. כל הסיפורים והשירים שבספר רלבנטיים גם היום. אבל השירים לא תורגמו לעברית.
אני, בשמחה ובתענוג, תרגמתי גם אותם.
את הספר הוציאה לאור הוצאת יבנה במהדורה מהודרת. נוסף לציורים המקוריים של קיפלינג, עם דברי ההסבר המשעשעים שלו, נוספו ציורים צבעוניים בסגנון המזרח של הציירת ספיה סלטר, ילידת מצריים.
השירים: "איפה מתי ואיך", "ריצת הקנגורו הראשון", "טפי מציירת ציורים". "החתולה פוסי והכלב דינקי", ו "לא הייתה עוד מלכה כמו בלקיס" נמצאים באתר הזה גם במדור "שירים מתורגמים"
ככה. עד שלבסוף נשאר רק דג אחד קטן בכל הים. זה היה בינון קטנטון, והוא שחה בדיוק מאחורי האוזן הימנית של הלוויתן, כי שם נשאר תמיד מחוץ לאזור המסוכן. פעם הזדקף הלויתן, עמד על זנבו ואמר: "אני רעב".
חיית ים חשובה ונדיבה, האם כבר טעמת בן אדם?
המלח לקח את האולר שלו הביתה, והמשיך ללבוש את המכנסיים הכחולים כשהלך לטייל על חוף הים. אבל בלי הכתפיות, כי הלוא אתם זוכרים, הכתפיות נשארו אצל הלוויתן, הן מהדקות את הרשת שתקע הדייג החכם המחוכם שהיו לו תחבולות בלי סוף בלוע הלוויתן.
בציור הזה אפשר לראות את הלוויתן כשהוא בולע את המלח הממולח שיש לו תחבולות בלי סוף, וגם את הרפסודה שלו, את האולר ואת הכתפיות שאותן אסור לכם לשכוח.
בימים הגבוהים והרחוקים ההם, אהובים טובים שלי, לא היה לפיל חדק, היה לו רק אף שמנמן ושחרחר בגודל של נעל. הוא היה יכול להזיז אותו קצת מצד לצד, אבל לא היה יכול להרים בו דברים..
היה פיל, פיל קטן, פילון מלא סקרנות רעבה שאי אפשר להשביעה., זאת אומרת שהוא תמיד שאל המון שאלות. הוא גר באפריקה ומילא את כל אפריקה ב בסקרנות הרעבה שלו.
לבסוף נעשו הדברים כל כך סוערים, עד שכל בני משפחתו היקרים של הפילון הקטן התגנבו אחד אחד אל גדות נהר לימפופו הירוק-עמוק-ענק וחלקלק שכולו נטוע עצי קדחת לבקש מן התנין אפים חדשים, כאשר חזרו הם כבר לא היכו אותו, ומאז היום ההוא, אהובים טובים שלי, יש לכל הפילים שתראו, וגם לכל הפילים שלא תראו חדק ארוך, בדיוק כמו החדק של הפילון שהייתה לו סקרנות רעבה שאי אפשר להשביעה.
ו'למה', 'מה' ו'מי'.
אני מרשה לנוח.
משמונה ועד שתיים.
על כך ישנן דעות שונות.
בלי רגע מנוחה.
מרגע שהיא קמה.
שבעה מליונים 'למה?'.
פתיחת הסיפור "איך נכתב המכתב הראשון"
בימים קדומים מאד מאד, בתקופת האבן, היה איש ניאוליתי. הוא לא היה יוטי ולא אנגלי ולא דראוידי שיכול היה להיות בקלות, אהובים טובים שלי, הוא היה קדמוני וגר במערה קרירה, ולבש מעט מאד בגדים. הוא לא ידע לקרוא ולכתוב, ןגם לא רצה לדעת. תמיד היה מאושר, חוץ מהזמן שהיה רעב. שמו היה טגומיי.
ומאז אותו יום ועד היום הזה, (נדמה לי שטָפִי אשמה בזה) מעט מאד ילדות נהנות משעורי הקריאה והכתיבה, הן מעדיפות לצייר ציורים ולשחק עם אבא שלהן ממש כמו טָפִי.
אף אחד לא נשאר.
ועוד זורם לו הנהר.
חוזרות בתוך הסיפורים.
או מציירת ציורים.
ומאירות באור פלאים.
היא חפשיה. כל יום כמו חג לה.
כדי שאבא לא ידאג לה.
האהובה עליו מכל.
פתיחת הסיפור "החתול שהלך לבדו"
"שמעו, שימו לב והקשיבו היטב, כי זה מאורע שקרה ואירע והיה ונברא, אהובים טובים שלי, כאשר כל חיות הבית עוד היו חיות בר. הכלב היה כלב בר, הסוס היה סוס בר, הפרה הייתה פרת בר, הכבשה הייתה כבשת בר, והחזיר היה חזיר בר,פראי כמה שאפשר. חיות הבר הסתובבו לבדן ביערות הבר הרטובים. אבל הכי בר מכל חיות הבר היה חתור הבר. הוא הסתובב לו לבדו, וכל המקומות היו בשבילו אותו דבר."
"הוא החתול ההולך לבדו וכל המקומות הם בשבילו אותו דבר. הוא יוצא החוצה, אל יער הבר הרטוב, מטפס לו על עצי הבר הרטובים, או על גגות הבתים הרטובים, הולך לו לבדו, מנפנף בזנב הבר שלו ורק בדידותו איתו."
או לרטון מול האש החמה.
וחושבת רק על עצמה.
כי דינקי נחמד נורא.
ואני האיש במערה.
כשהרגליים שלה רטובות.
ראיתי את העקבות.
מנפנפת זנב ונוהמת בכעס.
שורטת ורצה לרחוב.
כי הוא החבר הכי טוב.
כאילו גם היא קצת אוהבת.
החוצה היא מתגנבת.
עם כל חתולי החצר.
כי הוא החבר-הכי-טוב-ביותר."
פתיחת הסיפור: "הפרפר שרקע ברגלו "
"זהו סיפור חדש ונפלא, אהובים טובים שלי, סיפור שונה מן הסיפורים האחרים, סיפור על המלך החכם מכל אדם, המלך שלמה בן דוד."
"ולכן אמרי לי גברת לבבי, איפה לקחת את כל החכמה הזאת?"
בלקיס המלכה, יפה וזקופה, הביטה אל תוך עיני המלך שלמה, הרכינה את ראשה, בדיוק כמו הפרפר, ואמרה: ראשית כל, מלכי, מאהבתי אליך, ושנית, מלכי הטוב, אני מכירה את הנשים."
והם עלו לארמון וחיו באושר ימים רבים מאד.
נכון שמלכה חכמה הייתה בלקיס?
בארץ הזאת, הגדולה.
כמו עם חברה שלה.
מאז שנברא העולם.
כאדם שמדבר עם אדם.
והוא – מלך ישראל.
כשיצאו לעולם לטייל.