היכולת להקפיא את אותן סיטואציות יצרה את ז'אנר צילום הרחוב והפכה אותו לאחד מהז'אנרים המעניינים ביותר בעולם הצילום.
מבחינת הצילום, תפיסת רגעים כאלה שונה מאוד משאר הז'אנרים שבצילום. בעוד צלם הנוף ימצא את עצמו לבד מול נוף עוצר נשימה באמצע שומקום ועם זמן רב לתכנן את התמונות שלו, צלם הרחוב יימצא את עצמו באזור הומה אדם סביב אנשים שונים וינסה למצוא סיטואציות ולחבר ביניהן בעוד הזמן שלו קצוב ברמות של אלפית שנייה.
צילום רחוב הוא תחום מאתגר מאוד שדורש מאיתנו לדעת לראות, להתבונן, לבחון ולהיות תמיד מוכנים לצעד הבא.
בספרה "הצילום כראי התקופה", כותבת הסופרת סוזן סונטאג כי "לאחר שהמאורע נשלם, התמונה תמשיך להתקיים, ותעניק לאירוע סוג של אלמוות וחשיבות שבלעדיה הוא לא היה זוכה בו".
בכל אופן, יתכן שלפחות בהתחלה אתם בכל זאת תחששו לצלם אנשים ללא רשות וזה בסדר. במקרה כזה אתם יכולים לבחור בגישה אחרת ופשוט לבקש רשות מהמצולמים שלכם לצלם אותם. זה אולי "יגנוב" לכם מהטבעיות של הנושא שלכם, אבל זו אחלה שיטה להתחבר למצולמים שלכם, להכיר אותם ולצלם פורטרטים נהדרים.
אם אתם עדיין לא מרגישים בנח, אבל בכל זאת רוצים לצאת החוצה ולנסות לצלם צילומי רחוב, תתחילו עם מצבים פשוטים בסביבה שלכם לפני שאתם "נכנסים אל עובי הקורה". אתם יכולים גם להאזין למוסיקה באזניות בזמן שאתם מצלמים. זה גם ירים לכם את מצב הרוח וגם תרגישו שאתם מנותקים מהסביבה וצופים עליה.
אם בכל 'נתפסתם על חם', פשוט תמשיכו לצלם את מה שקורה מסביבכם, כאילו האדם שתפס אתכם לא ממש עניין אתכם. בפועל, כשמדובר בחששות, רוב הזמן מדובר בתחושות פנימיות שלנו. אל תשכחו שהאנשים ברחוב חוששים לדבר איתכם בדיוק באותה מידה שאתם חוששים לצלם אותם. יותר מזה – סביר להניח שהם יעמידו פנים שהם לא ראו אתכם בכלל.
אני בעד לא לעבור את אורך המוקד 85 מ"מ (על מצלמת פריים מלא) ורוב הזמן לצלם דווקא עם 50 מ"מ, 35 מ"מ או אפילו אורכי מוקד קצרים יותר.
"אם התמונות שלכם לא טובות מספיק, אתם כנראה לא קרובים מספיק".
לעומת זאת, עדשת טלה תדחוס את הפרספקטיבה, תטשטש את הסביבה ותעלים ממנה פרטים שעשויים להיות מעניינים. מה גם שהנושא ייראה רחוק יותר ולא תהיה את התחושה של הנוכחות בתוך הסיפור. לפעמים זה דווקא יכול להיות נחמד, אבל רוב הזמן אעדיף לצלם עם 50 מ"מ ומטה ולפעמים גם עם 20 מ"מ.
אם נודה בזה, עומק שדה רדוד זו דרך מעולה להפוך תמונות פשוטות לתמונות מוצלחות, אבל בצילום רחוב אנחנו לא מחפשים את הדרכים 'לרמות' ולמעשה צילום רחוב זה המקום המדהים הזה שמזכיר לנו הרבה פעמים שאנחנו יכולים לצלם תמונות טובות גם עם צמצמים סגורים ועומק שדה גדול.
בסעיף 1 של חוק הגנת הפרטיות נקבע כי "לא יפגע אדם בפרטיות של זולתו ללא הסכמתו".
כמובן שישנם מקרים מסוימים שסיטואציה ברשות הרבים הופכת להיות פרטית כמו במקרים של תקיפה, תאונת דרכים וכדו'. כמו כן, סיטואציות שעלולות להתפרש כמביכות או פוגעניות עבור המצולמים, כמו במקרה התביעה של הצלם אלכס ליבק.
כמו שהבנתם, צילום רחוב הוא באמת אחד מהז'אנרים המעניינים ביותר אך יחד עם זאת, קו דק מפריד בין היסחפות לז'אנר לבין איבוד הראש בתוך ים של סיטואציות מביכות.
צילום ברכבת, בקניון, במסעדה וכד' הם כביכול "מקום ציבורי" אך הם לא כאלה בהכרך ואין להתעמת עם בעלי תפקיד האוסרים צילום במקומות שכאלה.
הפוסט מעניין ומוגש בצורה ברורה שעושה חשק לצאת לרחובות ו"לצוד" סצינות צילומיות.
צריך בהחלט לשים לב איך מציגים את האדם בתמונה. למשל התמונה של חסר הבית שמוטל על המדרכה, זו שבגללה זרקו עליך אבן, את התמונה הזו הייתי מוחקת ולא מפרסמת ברבים. בעיני היא מבזה את האדם שהגורל לא האיר לו פנים. זה נכון שלחסרי הבית ולדמויות שחיות בשוליים יש פרוטריטים מלאי הבעה, אבל צריך לקבל מהם רשות לצלם אותם. בעיני זה הא'-ב' של צילום אנשים.
תומר שלום, אני עוסק בין היתר בצילום רחוב, גם בארץ שוק נחלת בנימין, וגם בחו"ל, הייתי בפריס לפני כ 4 שנים במסע צילום כהומאז' לאנרי קרטייה בראסון, ויש לי כמה תפיסות מעניינות, האם אפשר להעלות אצלך?
כתבת "בנוגע לשיתוף תמונות שצולמו בשטח ציבורי (גם אם מדובר בפרסום שלא למטרות רווח), אם בתמונות לא ניתן לזהות את המצולמים אז מותר לשתף באופן חופשי. לעומת זאת, בתמונות שבהן מזהים את המצולמים חל איסור פרסום ללא אישור בכתב מהמצולמים שמאשרים לצלם לעשות שימוש רחב בתמונות. ניתן לעשות זאת גם על ידי צילום וידאו שבו המצולם מצהיר כי הוא מאשר לצלם להשתמש בתמונות."
היי תומר, בנוגע לפרסום אנשים בגירים שצולמו במרחב הציבורי – חוק הגנת הפרטיות קובע שאין לפרסם תצלומו של אדם ברבים "בנסיבות שבהן עלול הפרסום להשפילו או לבזותו". אני מקבל את דבריך ברוח "אם יש ספק – אין ספק" (למשל צילום של זוג שלא היו רוצים להיראות יחד…). כאן צריך להפגין רגישות. זה שונה כשמדובר בסתם עוברי אורח או בהתקהלות (שעשויה להיות מצולמת גם על-ידי העיתונות הכתובה והאלקטרונית, כולל וידיאו). כשיש איזשהו חשש קל שפרסום תמונה של מישהו עשוי לפגוע בו בצורה כלשהי, יש להימנע מכך. אבל אם אני לא טועה, *החוק היבש* מתייחס להשפלה או לביזוי (או לפגיעה בשם הטוב או בפרנסה). מה שאני מבקש לוודא (ולא מצאתי לכך התייחסות בחוק הגנת הפרטיות) הוא שחובת ההוכחה חלה על המצולם. כלומר, למשל במקרה כמו של אלכס ליבק, אלכס לא היה צריך להוכיח שלא נגרמה לאותו מצולם פגיעה כלשהי, אלא אותו מצולם היה צריך להוכיח שהוא נפגע (ואכן הוכיח).