שלומי היא אחת מעיירות הפיתוח שקמו בגליל העליון. כמוה בגליל קמו קריית שמונה, חצור הגלילית, מגדל העמק, מעלות. בשלומי מה שמעניין זה דווקא אזור התעשייה, שם מסתתרים שרידיה של אל-באסה.
היכן גרים היום אנשי אל-באסה? במחנות פליטים בלבנון, במישיגן שבארה"ב, בגרמניה, שוודיה, דנמרק, בריטניה, רוסיה, אוסטרליה, קנדה, לוב, וגם מזרעה – כפר השוכן בשטח ישראל סמוך לגבול עם לבנון, בכפר יאסיף, עכו ובעוד כל מיני מקומות בישראל ומחוצה לה.
"שני ההורים שלי הם ילידי אל באסה והסיפור הזה הוא רק אחד מעשרות ששמעתי מסבא והסבתא שלי ששרדו את הטיהור של 'ההגנה'. סבתי מצד אמי היתה נערה בזמן שחיילים ישראלים נכנסו לאל-באסה והורו לכל הצעירים לעמוד בשורה והוצאו להורג מול אחת הכנסיות. סבתי צפתה בהוצאתם להורג של שניים מאחיה, אחד בן 21 והשני בן 22 שרק נישא לאחרונה, שניהם הוצאו להורג על ידי ההגנה. הורו לה לאחר מכן לקבור אותם ולעזוב את הכפר. רכובה על גמל היא יצאה ללבנון שם מאוחר יותר הוא הצטרפה לאביה. אשתו ההרה של אח אחר של סבתי שנטבח גם הוא, נמלטה והסתתרה במערה. מאוחר יותר היא עברה להתגורר בנצרת וילדה את בנה.
זה רק אחד הסיפורים שיש לי על הכפר והוא ללא ספק הכי כואב. יש עוד הרבה סיפורים אחרים על צבועים, נחשים, הומור הכפר… עם זאת, עלינו להבהיר כי מעולם לא יצאנו מהכפר מתוך רצון משלנו, רק מתוך פחד. אנו חותרים לשלום עם ישראל, אבל רק שלום אשר יתקן את העוולות שהם ביצעו נגדנו".
לכתבה המלאה בבלוג "חלון אחורי" - ועוד הרבה תמונות ופרטים.
טלי איזנר 12.04.2016 האם עדות לא נחשבת לפחות צד בסיפור? כמה עדויות נדרשות כדי להחשב הוכחה?
כאן מובא קטע מתוך הבלוג של מיכאל יעקובסון, וסיפור ההרג מסופר בו כעדות, לא כתוצאה של מחקר. אם יש מקורות נוספים לסיפור של אל-בסה, בהחלט נשמח להפנות אליהם ואף לפרסם.
מיכאל, אשמח אם תוכל לספר איך פגשת את העד המצוטט בכתבה, או מאיזה מקור הציטוט.
עדות היא "סיפור"
"על-פי מקורות ישראליים וידיעה של 'יונייטד פרס', נכבש הכפר ב-14 במאי 1948 במהלך מבצע בן עמי, בו כבשה חטיבת כרמלי את עכו והגליל המערבי. לפי 'ספר תולדות ההגנה' נסו תושבי הכפר עם הופעתם של הכוחות היהודים, אך עדי ראיה מסרו להיסטוריון הפלסטיני נאפד' נזאל גרסה שונה, לפיה רבים מהנשים והילדים פונו טרם המתקפה. לדבריהם, הכוחות הכובשים הורו לנותרים בכפר, רובם זקנים, להתאסף ליד הכנסייה, ושם הם ירו למוות בכמה מהם והורו לאחרים לקבור אותם. ההיסטוריון הישראלי בני מוריס לא מזכיר אירוע זה, וטוען שרוב תושבי הכפר התפנו לפני כיבושו, והיתר נסו במהלך המתקפה. הוא מוסיף שחלק מהם קיבלו הוראה או "המלצה" לנוע צפונה ללבנון, ושכמאה כפריים אחרים, בעיקר זקנים ונוצרים, הועברו לכפר אל-מזרעה. לפי נזאל, מספר כפריים נהרגו כאשר ניסו לחזור לכפר כדי להציל את רכושם."