לפניי התנגדות לביצוע שטר, ובקשה להארכת מועד להגשת ההתנגדות. שתי הבקשות, שהוגשו כחטיבה אחת, נשמעו לפניי במסגרת דיון שהתקיים ביום 6.9.2015, וקבעתי כי החלטתי תינתן בשתי הבקשות גם יחד. יוער, כי על פי החלטתי מיום 20.4.2015, עוכבו הליכי ההוצאה לפועל בתיק לאחר שסך של 10,000 ₪ הופקד בקופת בית המשפט.
לאחר שעיינתי בחומר שבתיק ושמעתי את עדותה של המבקשת ואת עדות אביה, הגעתי לכלל מסקנה שיש לדחות את הבקשה להארכת מועד להגשת התנגדות. ממילא, גם ההתנגדות עצמה תידחה. להלן יובאו נימוקיי להחלטה זו.
כבר בפתח הדברים אבהיר, כי אני ער, כמובן, למגמת הפסיקה בכלל, ולעמדה העקרונית הברורה של בית המשפט המחוזי בתל-אביב – יפו בשבתו כבית משפט לערעורים אזרחיים - המעדיפה את זכות הגישה לערכאות על פני עמידה דווקנית על מועדים וסדרי דין. על פי רוב, אני מוצא לנכון להצטרף למגמה הנוהגת בעניין זה, וזאת מאחר שמקובלת עליי, ככלל, הגישה כי ראוי לברר הליכים לגופם, ולרפא מחדלים דיוניים ככל שכאלה קיימים בבפסיקת הוצאות בשיעור מתאים.
אם בחרתי לנהוג אחרת במקרה זה, הרי זה משום שהמבקשת דכאן הרחיקה לכת בזלזול בהליך המשפטי, עד כדי כך שהיא לא מצאה לנכון להציג לפני בית המשפט טעם כלשהו לאיחור בהגשת ההתנגדות – גם האיחור שאין המבקשת עצמה חולקת עליו – ודומה כי היא ראתה את הבקשה להארכת מועד כמעין שלב אוטומטי, בדרך לבירור ההליך לגופו. לזלזול כזה בהליך, להתעלמות בוטה ומובהקת מהוראות דין מחייבות – אני סבור שבית המשפט אינו רשאי לתת יד. אף שהפרוצדורה אינה מיטת סדום, אני סבור שעל בית המשפט להיזהר שלא להפוך אותה ל"מיטת מים". וגם אם הפרוצדורה נדרשת לסגת מפני המהות, הרי גם בפרוצדורה מהות משל עצמה.
בענייננו, על פי נתוני לשכת ההוצאה לפועל, הומצאה האזהרה למבקשת ביום 10.8.2014 (וראו לעניין זה מוצג מש/1). משכך, מוטל על המבקשת הנטל לסתור את חזקת המסירה. אלא שהמבקשת לא עשתה כן, ואף לא התקרבה לעשות כן. לא הוצגה כל ראיה שלפיה הרישום ברישומי לשכת ההוצאה לפועל אינו נכון, ופרט לאמירה סתמית בתצהיר (בסעיף 11 לתצהיר התמיכה בהתנגדות) שלפיה האזהרה הומצאה למבקשת לראשונה ב-19.2.2015, אין כל ניסיון להתמודד עם חזקת המסירה. די היה בכך כדי להביא לדחיית הבקשה להארכת מועד.
"יצוין, כי קיום העיקולים לא נעלם מעיניה של המבקשת, אולם היא סברה בטעות כי מקורם בתיק הוצאה לפועל אחר, אשר נפתח נגדה בעבר ונסגר לאחרונה"
"הנה כי כן, עד זה לא מכבר, לא ידעתי דבר וחצי דבר אודות קיומו של תיק ההוצאה לפועל, בעוד המשיב פועל באין מפריע כנגד רכושי" (וראו גם סעיפים 11 ו-12 לתצהיר האמור).
האם ידעה המבקשת על קיומם של הליכי העיקול, אך סברה בטעות כי מקורם בתיק אחר – שפרטיו, כמובן, לא נמסרו במסגרת הבקשה? או שמא גילתה את דבר העיקולים רק לאחר מסירת האזהרה? אי-התאמה זו אף היא מטילה צל כבד על הבקשה כולה, ובוודאי על ההיבטים העובדתיים שבה.
זאת ועוד. הבקשה להארכת מועד אינה נתמכת בתצהיר, וזאת בניגוד לדין. אם בתחילה סברתי, שהיעדרו של תצהיר הוא טעות, ושמא התרשלות של עורך הדין שטיפל בתיק – סתירה זו בין הגרסאות, זו המופיעה בבקשה להארכת מועד וזו המופיעה בתצהיר התומך בהתנגדות – מעוררות חשש כבד, שלא בכדי לא הוגש תצהיר לתמיכה בבקשה להארכת מועד, ותכליתו של מחדל זה הייתה למנוע מצב של סתירה עובדתית בין שני תצהירים.