במקום לנצל את הרוב הימני בוועדה לבחירת שופטים כדי לאזן את מערכת המשפט, הח"כים והשרים מנמנמים ומאפשרים לבייניש לעשות כרצונה.
מעולם לא היתה ועדה לבחירת שופטים נוחה כל כך לימין. כל ארבעת נציגי המערכת הפוליטית בוועדה מגיעים מהצד הימני של המפה. שלושה מהם דתיים, אחד שומר מסורת. יחד עם נציג אחד אוהד של לשכת עורכי הדין, היתה זו אמורה להיות תקופה שתאזן אחת ולתמיד את מערכת השפיטה בישראל. אך למרות זאת, ההישגים עד עתה עלובים למדיי. רוח קרב עוד פיעמה בנציגינו בוועדה בעת המאבק על בחירת שופטי בית המשפט העליון, שם הם התמודדו עם דרישה לרוב מיוחס. אך דווקא במינויי שופטים לערכאות הנמוכות יותר, שם הרוב הדחוק שבידם מספיק, נראה שהם נותנים לנשיאה בייניש לעשות ככל העולה על רוחה.
בעוד פחות מחודש תתכנס הוועדה ותבחר לא פחות מעשרים ואחד שופטים חדשים, ובהם לא מעט שופטים לבתי המשפט המחוזיים. אם חברי הוועדה הנבחרים ימשיכו בתנומתם, ההשלכות ילוו אותנו עוד שנות דור. אם ייבחר למשל עו"ד דורי ספיבק לשופט, הרי שהוא צפוי לכהן במערכת כעשרים ושמונה שנה. ספיבק מנהל קליניקה משפטית לזכויות אדם באוניברסיטת תל אביב, היה יו"ר הנהלת האגודה לזכויות האזרח, וחבר ועדת ביקורת בעמותת שמאל אחרת - מרכז אדוה. עמיתתי עפרה לקס הביאה בעבר ציטוט של ספיבק שאמר כי "הגיע הזמן לומר שההתנחלויות עצמן מביאות להפרת זכויות אדם, מעצם קיומן בתוך האוכלוסייה הפלשתינית ודרך הכבישים העוקפים".
אך לפחות בחלק מהחזיתות הפסיד הרוב השמרני את הקרב עוד בטרם התכנסה הוועדה. המועמדת היחידה לבית המשפט לענייני משפחה במחוז דרום היא עורכת הדין רותם עייש. עו"ד עייש זכתה להישג בולט כשהצליחה לשכנע את בית משפט השלום בתל אביב להעביר סכסוך של זוג חד-מיני לבית משפט לענייני משפחה. המשמעות המעשית היא הכרה של בית המשפט בזוגיות שכזו כתא משפחתי. לבית משפט השלום במחוז צפון עומדים לבחירה חמישה מועמדים: הרשם נעמן אדריס, הרשמת ג'מילה ג'בארין, עו"ד אמאל חמיס, עו"ד מרואן טאהא והרשמת אינעאם שרקאוי. כולם, כך מסתבר, משפטנים מצוינים. מכל מקום, הסינון המקדים של הנהלת בתי המשפט לא הצליח למצוא לתפקיד ולו מועמד יהודי אחד.
פעם-פעמיים בשנה מתבקשת מערכת השפיטה בישראל להתבזות מעט, להרכין ראש, לעצום עיניים, ולדחות את עתירות האסיר שמגישים האחים יגאל וחגי עמיר. הפעם הוטלה המשימה על כתפיו של השופט אברהם טל, סגן נשיאת בית המשפט המחוזי במרכז.
על יגאל עמיר, רוצח ראש הממשלה נגזרו מאסר עולם ועוד ארבע עשרה שנים. את שארית חייו הוא יבלה, כך נראה וכך ראוי, מאחורי סורג ובריח. אך הנהלת בתי הסוהר לא הסתפקה בעונש שגזר בית המשפט, וגזרה על עמיר בידוד שנמשך כבר כמעט חמש עשרה שנה. היא גם צמצמה מאוד את ביקורי המשפחה של האסיר המפורסם, מסרבת לאפשר לו לפגוש שניים מאחיו, ואפילו כמות הספרים שהוא מורשה להחזיק בתאו הולכת ומצטמצמת. כל שינוי לטובה במצבו של עמיר, יודעים שם, יזכה את שירות בתי הסוהר בתקשורת עוינת, וכזו לא חסרה לארגון. על כן פעם פעמיים בשנה מצטיידים אנשי השב"ס בחוות דעת חסויה של השב"כ, ובצעד בוטח נכנסים לאולמו של עוד שופט, שגם הוא אינו מעוניין בלינץ' תקשורתי. הדו"ח אומנם חסוי, אך מדברי השופטים אנו למדים כי השב"כ מבקש להשאיר את עמיר בבידוד כדי שלא תינתן לו הזדמנות להפיץ את משנתו, הפוגעת בביטחון המדינה.
פעם-פעמיים בשנה השופטים מוצאים את הרציונל שמציג השב"כ כסביר. אף אחד לא שואל היאך מתירים לאלפי אסירים ביטחוניים ערבים לשהות בחברותא ולהפיץ את משנתם. לאותם אסירים, אגב, מתיר השב"ס להגות ולהפיץ את משנתם ברזולוציה מדויקת. האסירים מאורגנים ומשוכנים בתאים על פי חלוקה של ארגוני טרור. כל ארגון ואנשיו, כל ארגון ומשנתו.
"גישתה של שיטת המשפט הישראלית באשר לתכלית מאסרו של אדם, היא כי זו מתמצית בשלילת חירותו האישית של האדם, תוך הגבלת חופש תנועתו. לפי גישה זו, גם כאשר אדם נאסר, שמורה לו כל זכות אדם הנתונה לו", כתב שופט ביהמ"ש העליון יורם דנציגר יומיים לאחר שהשופט טל התיר לשב"ס להמשיך ולהתעלל בעמיר. השופט דנציגר אף ציטט את נשיא בית המשפט העליון בדימוס, אהרון ברק, שכתב כי "בהיכנסו אל הכלא מקפח אדם את חירותו, אך אינו מקפח את כבודו". אך לא על עמיר כתב זאת השופט דנציגר אלה על עמריה.
עלי עמריה וחברו סמיר סרסאוי, שני אזרחי ישראל, הטילו רימון יד אל תוך קהל אנשים במדרחוב ברחוב לנדאו בחיפה, ופצעו עשרות. מאהר יונס חטף ורצח חייל צה"ל בשנות השמונים. השלושה ערערו לבית המשפט העליון על פסיקה של בית המשפט המחוזי, שדחה את בקשתם להורות לשב"ס לאפשר להם ביקורי קרובים ממדרגה שנייה. השופט טל דחה בקשה זהה של יגאל עמיר, בטענה כי על פי הפקודה השב"ס אינו חייב לאפשר מפגש כזה, וכי השב"כ תומך באיסור. שופטי העליון כתבו כי כשהחוק מאפשר לשב"ס להעניק ביקור מעין זה לעמריה על השב"ס לשקול זאת בכובד ראש. וגם התנגדות השב"כ אמורה להיתמך, לכל הפחות בראיות נסיבתיות משכנעות.
גם אם ראשכם ורובכם בדברים שברומו של עולם, הרי הגלגלים של כולנו מונחים על הכביש, ושם מתחוללת מהפכה. משרד התחבורה פרסם השבוע כי בקרוב יאומצו סטנדרטים חדשים למהירויות בכבישי ישראל, עליהם שקדו בשנתיים האחרונות צוות מומחים שמינה המשרד.
ככלל, המליץ הצוות להעלות את המהירות המותרת בכבישים מהירים שאיכותם טובה, ולהוריד את המהירות המותרת בכבישים מוצלחים פחות. כך למשל, המהירות המותרת בקטעי כביש מישוריים בכביש מספר אחת תעלה ל-110 קמ"ש. בנתיבי איילון ובכביש מספר שתיים תעלה המהירות המותרת ל-100 קמ"ש. בדרך בין עירונית חד מסלולית תורד המהירות המותרת ל-70 קמ"ש בלבד.
המשרד הנחה את משטרת ישראל לאכוף את החוק רק בחריגה של יותר מ-10 אחוזים מעל המהירות המותרת. אך האכיפה תיעשה בעזרת רשת המצלמות החדישות שהחלו להיפרש ברחבי הארץ - רשת שקשה יהיה לחמוק ממנה. סעו כחוק.