בשנים האחרונות גוברת הפופולריזציה של המוסיקה המזרחית. זמרים כמו אייל גולן, משה פרץ ואחרים, זוכים להצלחה אדירה. אך זמר מזרחי שהפך למיתוס בפנתאון התרבות הישראלית יש רק אחד – זוהר ארגוב. אין עוד זמר מזרחי שזכה לכזו הנצחה תרבותית בכתבות, ראיונות, הצגות, סרטים וספרים. הייחוד הזה מעלה את השאלה – למה דווקא הוא? איך הצליח זמר מזרחי שמת בשנות השמונים להישאר חקוק בלב הקונצנזוס הישראלי? והאם המיתוס הגדול הזה סביבו הוא חלק מההפתחות של החברה לקולות אחרים?
ט"ו בשבט מחזיר כל שנה לתודעה את המושג "הרכבה" – פעולה בה מחברים שני עצים שונים לכדי עץ אחד. לרוב עושים זאת כדי לתת לצמח תכונות טובות יותר. המשל החקלאי הזה צץ ועלה בראשי לאורך השיחה עם איש הרדיו, העיתונאי, היוצר והסטנדאפיסט ג'קי לוי.
נוטים לומר שהאקדמיה, לא פעם מייצרת תיאוריות המנותקות מן העולם, מסתגרות במגדל שן ללא כל קשר למציאות. לוי, במהותו, ממוסס את הטענה הזו. הוא חלומו הרטוב של הומי ק. באבא. אדם אשר ההיברידיות היא נר לרגליו ו"מרחב שלישי" הוא חלק אינטגרלי מזהותו. לוי נע בין עולמות ללא כל צורך או רצון להכריע ביניהם. הוא דתי שמשוקע בתרבות החילונית, מזרחי שמעורה בתרבות אשכנז ואוהב יידיש. רגע אחד הוא פנתר שחור זועם וברגע הבא הוא אבטיפוס של המסכות הלבנות של פרנץ פאנון.
"אני חצי מרוקאי-חצי תוניסאי, תוצר של מלחמת אזרחים" הוא אומר ומצביע על הסכסוך עתיק היומין בין העדות. הוא גדל בבת-ים ולאחר מכן בקרית אונו, בבית ששימר תרבות מזרחית אבל ביקש הטמעות בעולם האשכנזי-דתי. במשפחתו התפללו בבית כנסת של אשכנזים וגם את פרשת בר-המצווה קרא "באשכנזית". לצד הזהות הדתית בבית, התרבות החילונית תמיד היתה נוכחת. למשל, בערב שבת, אחרי ברכת המזון נהגו בני משפחת לוי לשיר משירי אלתרמן ונעמי שמר.