קשור אותי, אהוב אותי: האם סאדו-מזוכיזם פותר את קשיי היחסים?
"50 גוונים של אפור" פותר את המסתורין הגדול מכל: מה נשים וגברים רוצים ביחד?
האם אי פעם היו לכם פנטזיות סאדו־מזוכיסטיות? אם אתם דומים לכותבת מאמר זה, לא רק שלא היו לכם כאלו, אתם אף חושבים על סאדו־מזוכיזם כעל ארץ אקזוטית ורחוקה מאוד. בהנחה שאני דומה לרוב האנשים עד כדי שעמום, מפתיע שהספר “50 גוונים של אפור” - רומן שבו בדס”מ ‏(באנגלית: קיצור ל”כבילה ומשמעת, שליטה וכניעה, סאדיזם ומזוכיזם”‏) הוא המוטיב המרכזי של הכרך הראשון של הטרילוגיה - זוכה להצלחה עולמית אדירה.
מבקרים רבים פתרו את החידה בקלות רבה מדי, כשטענו שזוהי תוצאה וגם הוכחה של כניסתו של הפורנו לתרבות המיינסטרים. מה שבעבר הוחבא במגזינים מתחת למיטה וכיום מוסתר במצב גלישה פרטית באינטרנט - הפך ללגיטימי.
אבל ז’אנר הפורנו הרך קיים בספרות כבר זמן רב, וטווח ההתנהגות המינית הלא־קונבנציונלית הוא רחב. לכן, הטיעון הזה לא מסביר מדוע הרומן הספציפי הזה, שבמרכזו יחסי בדס”מ, זכה להצלחה כה מסחררת. טרילוגיית “50 הגוונים” נמכרה ביותר מ–31 מיליון עותקים ברחבי העולם ‏(מתוכם 10 מיליון בארצות הברית, במשך שישה שבועות בלבד‏) והזכויות שלה נקנו ב–37 מדינות. הטרילוגיה נעלמה מהמדפים מהר יותר מספרי “הארי פוטר”. בישראל צפוי הספר לצאת בספטמבר ‏(הוצאת ידיעות ספרים‏).
שלא במפתיע, עורר הספר מחלוקות פמיניסטיות, בעיקר באנגליה ובארצות הברית, בנוגע לשאלה אם הכנעה וצייתנות היא פנטזיה אלימה נגד נשים או אם היא מבטאת כמיהה לצאת מהמשטור של התקינות הפוליטית.
כסוציולוגית של התרבות, אני רוצה להשהות את השאלה הפוליטית לרגע. הפוליטיקה של הספר כל כך אמביוולנטית שקשה להגיד עליה משהו ודאי: ניתן לפרש את היחסים בין שתי הדמויות כניצחון שלה נגדו ובאותה מידה, ניתן לפרש את הספר כהשפלה חוזרת של נשים. שאלה מעניינת הרבה יותר, היא אילו פנטזיות קולקטיביות, מנסה הספר לייצג.
רבי מכר הם לרוב חידה. בדרך כלל, איש לא חוזה את הצלחתם; אך ברגע שהם פורצים, נדמה שהצלחתם היתה בלתי נמנעת. איך אנחנו יכולים להסביר עכשיו את העובדה שרב המכר העולמי החדש “50 גוונים של אפור”, לא רק הצליח, אלא זכה בהצלחה זו למרות החזרות הבלתי־נסבלות, שפה דלה של מתבגרים, שימוש נרחב בנוסחאות שחוקות ושבלוניות ודמויות פלקטיות מבחינה פסיכולוגית, ובקיצור, פגמים עמוקים שיש בו כיצירה ספרותית?
עבור הסוציולוגיה, רב מכר מוגדר לפי יכולתו להתחבר לחוויה החברתית שלנו בשלוש דרכים לפחות: הוא מכיל כמה אלמנטים מוכרים מאוד מהחוויות החברתיות שלנו; הוא עוסק באופן נסתר או גלוי באלמנט מבלבל ומעיק של אותה חוויה תרבותית וחברתית; והוא מציע פתרון סימבולי מדומיין למבוכה הזאת.
ל”50 גוונים” יש מבנה של רומן מאוד קונבנציונלי ‏(שמזכיר מאוד את הרומן הגותי של המאה ה–19‏). הסיפור מתרחש בסיאטל ומתמקד באנסטסיה סטיל, תלמידה בקולג’, עדיין בתולה, הפוגשת בכריסטיאן גריי, צעיר מושך ומצליח. בפעם הראשונה בחייה, היא חווה תשוקה מינית חזקה ומוצאת בו פרטנר יוצא דופן ליחסי מין. ואכן, משהו מבדיל אותו מגברים אחרים: הוא מוכן להיכנס איתה למערכת יחסים מלאה, רק אם תחתום על חוזה שבו היא מסכימה מרצונה להיות ה”צייתנית” שלו. כלומר, רק אם תסכים לחטוף מכות ולהיכבל, להשפיל את עיניה בנוכחותו, לישון כמספר השעות שהוא יקבע לה ולאכול וללבוש רק את מה שיבחר עבורה. בנוסף לחוזה הזה, היא גם מתבקשת לחתום על הסכם סודיות המונע ממנה לגלות לאיש את אופי יחסיהם ‏(בפועל, אנסטסיה חותמת רק על הסכם הסודיות‏).
לנוכח האלמנטים האלו, הספר מייצג תערובת מושלמת של רומן הטרוסקסואלי קונבנציונלי מאוד עם מערכת יחסים ארוטית טעונה מאוד שבמרכזה חוזה בדס”מ. זוהי טריטוריה מוכרת. מאז המאה ה–18, ובאופן ברור יותר מאז המאה ה–19, רומנים רומנטיים ביטאו את חיפושן של נשים אחר אהבה תוך שימוש בנוסחה מהנה, במסגרתה הגיבורה - אמיצה, ישירה, חכמה - פוגשת גבר מושך אך אפל ומאיים, שבהמשך חושף את אהבתו ומוכנותו להתמסר אליה. ג’יין אייר של שרלוט ברונטה או רבקה של דפנה דה מוריאה הן דוגמאות מייצגות.
הרומן הגותי עוסק בחוויה מוכרת לנשים: הניסיון לפענח את הריחוק, הקשיחות ואף האכזריות של גבר המעביר מסרים סותרים לגבי הרגשות שלו. החרדה הנובעת מחוויה זו נפתרת בתורה באופן סימבולי על ידי הגילוי כי לאותו גבר מתוסבך היה סוד אפל ‏(לדוגמה, אשה משוגעת בעליית גג כמו ב”ג’יין אייר”‏). ברגע שנגלה, הסוד הוא הסבר להתנהגותו של הגבר וחושף את התמסרותו הטוטאלית אל האשה. ב”50 גוונים” נעשה שימוש בנוסחה הזאת, והוא מוסיף גיוון מודרני על ידי מיקום הסוד האפל של כריסטיאן גריי בילדות טראומטית ובהיסטוריה של התעללות.
הספר צועד גם בשטח מוכר נוסף, כשהוא מעלה את השאלה הכה־אובססיבית בימינו, באשר לתפקיד שאמור להיות למיניות משוחררת בחייהן של נשים. זוהי שאלה שהפופולריות שלה גברה בשל סדרות טלוויזיה כמו “סקס והעיר הגדולה” ולאחרונה “בנות” - הסדרה הפופולרית של HBO. מיניות על צורותיה השונות הפכה לנושא מוכר גם באמצעות התהליך, שמבקרים רבים הגדירו אותו כ”פורניפיקציה” ‏(Pornification‏) של התרבות, או כניסתו של הפורנו למיינסטרים בתרבות. הפורניפיקציה כוללת את המסחור ‏(קו־מודיפיקציה‏) של המין ואת הלגיטימציה של המיניות לשם עצמה, כמקור עונג של האינדיבידואל.
שלוש "בנות הזהב" דנות ב"50 גוונים של אפור"
בספר נעשה שימוש בחיפוש המוכר אחר אהבה וסקס טוב, כדי לעסוק בסוגיה המרכזית והאינסופית שמעסיקה פסיכולוגים, סוציולוגים, אמנים, סופרים ואת כלל האוכלוסייה: מה גברים ונשים רוצים כשהם ביחד?
היחסים המתפתחים בין כריסטיאן ואנסטסיה מציגים את תשוקותיהם הממוגדרות השונות: “אני לא עושה את הקטע של החבֵר־חֲבֵרה” הוא אומר שוב ושוב, וכן: “אני לא עושה אהבה... אני מזיין חזק”. מצד שני, היא מוטרדת מתשוקתה הרבה אליו, ונאבקת כדי להבין ולמצוא היגיון בריחוק ובמצבי הרוח המשתנים שלו, וגם בספקות העצמיים שלה ובהפתעה שהיא חשה כי חושקים בה. “הריחוק הפתאומי שלו משתק אותי”, היא חושבת. “הוא רוצה אותי?” היא תוהה.
אבל כל אחד מהם רוצה אותו דבר: שהאחר יחשוק בהם בדיוק כפי שהם רוצים וחושקים בו. “אני צריכה שהוא ירצה אותי כמו שאני רוצה”, אומרת לעצמה אנסטסיה ללא הרף, בעוד שהוא אומר כל הזמן: “אני רוצה שתרצי לרצות אותי”.
כל אחד רוצה להישאר חופשי, וכל אחד רוצה לשעבד את רצונו ותשוקתו של האחר. זוהי בדיוק הקושיה שהוגדרה על ידי הפילוסוף פרידריך הגל בדיאלקטיקת האדון והעבד שלו: אני זקוק בו בזמן לצייתנות שלך ולאוטונומיה שלך, כדי שלצייתנות שלך יהיה ערך. סביב הקושיה הזאת נעות מערכות יחסים מיניות ורומנטיות בעת המודרנית - לעתים קרובות ללא תקנה.
זו גם הסיבה שיחסים רומנטיים הפכו למלאי אביוולנטיות ‏(גדושים בתשוקות ורגשות סותרים‏), חסרי ודאות ‏(אנחנו לעולם לא יודעים מה החוקים שלהם או מה יהיו תוצאותיהם‏) וחסרי החלטיות ‏(ניצבים בין המזדמן והמחויב, המכאיב והמענג, הבטוח והחרד‏).
כל הסוגיות הנצחיות האלה נפתרות ב”50 גוונים” על ידי חוזה סאדו־מזוכיסטי שבתחילה נראה, באופן מטעה, כמכשול בפני אהבה. זהו, בעיני, מקור ההצלחה של הרומן - העובדה שהוא מציע את המוטיב של היחסים הסאדו־מזוכיסטיים כפתרון לסיבוכים ולחוסר הביטחון שבאהבה. הוא עושה זאת בכמה דרכים: בהגדרתם, יחסי הבדס”מ כוללים כאב ועונג ברורים, ולפיכך מנטרלים את האמביוולנטיות שבמערכות יחסים שנעות בין כאב לעונג באופן עמום.
שנית, אחד הקשיים הגדולים ביותר של מערכות היחסים בעידן המודרני הוא הוויתור על האוטונומיה של היחיד למען האחר, משום שבעשותנו זאת, תחושת הכבוד העצמי שלנו תמיד בסכנה. חוזה הבדס”מ עושה את הבלתי אפשרי מבחינה לוגית ופסיכולוגית: הוא גורם לאדם לוותר מרצון על רצונו האישי ועל האוטונומיה שלו למען אחר. במובן זה, הוא פותר את הבעיה של ויתור על האוטונומיה.
בנוסף, השוויון שקודם ב–40 שנה של פמיניזם, דורש משא ומתן מתמשך ובלתי פוסק. חוזה הבדס”מ שם קץ למיקוח המתמיד בכך שהוא יוצר ומקפיא עמדות ותפקידים קריקטוריסטיים ומוגזמים. למעשה, יחסים סאדו־מזוכיסטיים הופכים אי שוויון למתקבל ‏(לכאורה‏), מכיוון שמניחים שהוא מוסכם, מעוגן בחוזה ומענג.
לבסוף, סאדו־מזוכיזם יכול להתקיים רק בין שני אנשים שסומכים לחלוטין זה על זה. הפרטנר הדומיננטי מפסיק להכאיב לפרטנר הכנוע ברגע שהוא או היא אומרים את מילת הקוד. במובן זה, בדס”מ הוא היישום הלכה למעשה של המצרך הנדיר ביחסים המיניים המודרניים: אמון.
על רקע זה, מתברר שהיחסים ההטרוסקסואליים הרגילים שלנו הם אלו שהפכו לקוויריים: מסובכים וחמקמקים, בלתי ניתנים לחיזוי ולשליטה. הם דורשים תחכום רב ביכולת שלנו לשחק תפקידים רבים, לשאת ולתת ללא הרף על גבולות ולמצוא היגיון באמביוולנטיות שלנו ושל האחר. אם היחסים הקונבנציונליים הפכו לקוויריים, אזי הרומנטיקה בין גריי וסטיל רומזת כי בדס”מ מקיים את ההבטחה לביטול הקוויריות הזאת בכך שהוא נותן לנו גישה לאקסטזה ארוטית ללא חרדה הנובעת מאמביוולנטיות וחוסר ודאות.
אם כך, האם בדס”מ הוא האוטופיה האפשרית היחידה שנותרה ליחסי אהבה הטרוסקסואליים? אני רוצה לקוות שזו לא האוטופיה היחידה ושלא נוותר על השאיפה הפמיניסטית לבנות מערכות יחסים המבוססות על שוויון, גם אם השוויון מכאיב לעתים יותר ממכות.
בין "רובינזון קרוזו" ל"50 גוונים של אפור"
העובדה שרומן מז’אנר הפורנו הרך, העוסק בהיטמעות האינטנסיבית של שני אנשים זה בזה יכול להפוך לרב מכר ברמה בינלאומית, מספקת לנו הצצה לשינויים האדירים שהתחוללו בערכים בתרבות המערבית ב–300 השנים האחרונות - כאלה שהיו משמעותיים לא פחות מהמצאת החשמל או מנוכחות המים הזורמים במשק הבית.
אם אנחנו רוצים לבחון הבדלים שכאלו, אנחנו יכולים לחשוב על המרחק שמפריד בין שני רבי מכר שנכתבו באנגלית: “רובינזון קרוזו” שיצא לאור בלונדון בשנת 1719, והודפס שוב 16 פעמים בתוך פחות מארבעה חודשים, ו”50 גוונים של אפור” - רומן רומנטי־ארוטי שהגיע לראש טבלת רבי המכר של “ניו יורק טיימס” וזכה להצלחה פנומנלית ברמה בינלאומית. 300 שנים ותהום של הבדלים תרבותיים מפרידים בין שני רבי המכר הללו, ומצביעים על השינוי בתרבות ובחברה.
“רובינזון קרוזו”, הוא רומן שנקרא על שם הגיבור בו, גבר המייצג את הערכים המוצקים של מעמד הביניים של הסוחרים, המוכוון לעבודה ולקיום מחויבויות. רומן זה תיאר את ההתעוררות הדתית וההתבוננות הפנימית של אדם שמצא את עצמו באי בודד. הספר כלל ערכים של עבודה ושינוי עצמי, ולא התמקד ברגשות ואף לא במערכות יחסים חברתיות. מערכת היחסים המרכזית ברומן היא הידידות הנרקמת בין רובינזון ובין ששת, ומדובר ביחסים של שליטה קולוניאלית, יותר מאשר קשר שוויוני והדדי. ביחסו של רובינזון לעולם, מושלים השליטה והשררה, הן על האדמה והן על תושביה הילידים.
הרומן כלל גם כמה ניתוחים האופייניים למאה ה–18 של היחסים בין הטבע לחברה, והעונג שבקריאתו נובע ברובו מההתחקות אחר רובינזון המשתלט על הטבע באמצעות הבנתו הפרה־מדעית את חוקי הטבע. הרומן חסר תוכן ארוטי או סנטימנטלי, ואם יש בו אהבה ותשוקה כלשהי, היא נמצאת בחילופי כספים, הפקה וחקלאות וגם במסחר בינלאומי ובמודעות העצמית שפיתחה אירופה כאזור הנעלה על אזורים אחרים. לפיכך, זהו רומן של ציוויליזציה הנהיית מודעת לעצמה כשליטת העולם.
לעומתו, “50 גוונים של אפור” מתיישב בשטחים רחוקים מאוד. הוא מתמקד כמעט אך ורק באהבה, אינטימיות וסקס. הוא לא עוסק בכיבוש ארצות אלא בכיבוש רגשות; הנושא הוא לא מודעותה של אירופה אלא התבגרותה של תלמידת קולג’ צעירה. הוא עוסק בגילוי עצמי, אך לא כזה שאופיו דתי, אלא מיני ובין־אישי. הספר רחוק מלייצג את המוסר הקונבנציונלי והרשמי, אלא מציג את הפרקטיקות המיניות החשאיות של זוג צעיר שנכנס לעולם הבדס”מ. יחסי השליטה בין השניים אינם מובנים מאליהם אלא מצויים במשא ומתן מתמשך, ובסופו של דבר מוכרעים על ידי האשה.
כלומר, בשעה ש”רובינזון קרוזו” עסק בלימוד והוראה של אוטוריטה הורית, רב המכר החדש עוסק בצלקות האמיתיות והסימבוליות שמותירה אחריה ילדות טראומטית עם הורים גרועים.
ובאופן כללי יותר: אם רובינזון ייצג את ניצחון השקפת העולם האירופית לגבי מוסר, עבודה והסתמכות על העצמי, שבה הגבר במרכז, “50 גוונים” מייצג את הניצחון האולטימטיבי של השקפת העולם הנשית בתרבות, העוסקת באהבה ומיניות, ברגשות, באפשרות ‏(או בחוסר האפשרות‏) של יצירת קשרים מתמשכים עם גבר באופן שוויוני.
חוזה בדס”מ - יש בכלל דבר כזה?
חוזה יחסי השולט־נשלטת בין כריסטיאן גריי לאנסטסיה סטיל לא יפיל אתכם על הרצפה, אם חתמתם אי פעם על חוזה עם משכיר דירה נצלני או מעסיקה קפיטליסטית. אולם תוקפו של החוזה הזה הוא כנראה רק במסגרת משחקי הכוח בין הצדדים החותמים, ואין לו תוקף משפטי.
“חוות הדעת שלי כמשפטן היא שלפי החוק באופן כללי ולפי פסיקה אנגלית ישנה שעוסקת ביחסים סאדו־מזוכיסטיים, הסכמת הקורבן לא מהווה טענת הגנה, באופן עקרוני”, מסביר עו”ד ארי שמאי. “החוק אוסר על תקיפה במילים ‘כל התוקף אדם שלא כדין’, ועל יש לשאול, מה זה ‘כדין’? יכול להיות שיהיה שופט ליברלי שיאמר שהסכמת הקורבן היא כן טענת הגנה. מאידך, אם יהיה פה שלטון שמרני וחשוך, הוא יוכל להסתייע בעיקרון שהסכמת הקורבן אינה טענת הגנה, ולאסור לגמרי פעילות כזאת.
“סביר להניח שהמדינה לא תתערב במקרה של קיום יחסים סאדו־מזוכיסטיים רגילים שבהם לא נגרמה תוצאה חמורה, אבל תהיה תוצאה קיצונית כמו נכות או מוות, הסכמת הקורבן לא תהווה מכשול בפני התביעה להגיש כתב אישום. וממילא, אין צורך בחוזה במקרה שלא תהיה תוצאה קשה, ובמקרה שתהיה תוצאה קשה שתובא לפני הרשויות - אי אפשר להשתמש בו”.
“כחברה, אנחנו לא רוצים לעודד שימוש במין כטובין סחירים ‏(ראו לדוגמה את החוקים נגד זנות‏), ועל כן חוזים לא יכולים להשתמש במין כתמורה למשהו”, כותבת עו”ד דין כץ, בעלת בלוג על משפט וסלבריטאים באתר FindLaw.com. “חוזים שמפרים מדיניות ציבורית לא ייאכפו בבית משפט, וזה כולל חוזי מין”. לדבריה, כשמגיע חוזה כזה לפני בית המשפט, הוא יכול לבטל רק את הסעיפים הבעייתיים, או לפסול את החוזה כולו.
לסיום, ממליץ שמאי: “היזהרו בתוצאות, אל תגזימו”, וכץ מוסיפה: “בואו נשים את החוזה הזה ברשימת ‘אל תנסו את זה בבית’”. כאמור, סטיל קיבלה כנראה ייעוץ טוב, ובחרה שלא לחתום על החוזה.