ישראל היא מקרה מיוחד בכל הקשור בעבודת זכויות אדם ודרכי המימון שלה. ראשית, מדובר בחברה מערבית במרחב לא מערבי, וחברות "גבוליות" כאלו הן תמיד ייחודיות. ישראל חברה בארגון ה-OECD , מורשתה הפוליטית ומדדיה הכלכליים קרובים יותר לאלו של מדינות באיחוד האירופי מאשר לכל אזור אחר בעולם. שאר המדינות במזרח התיכון, כולל פלסטינים שאינם אזרחים, הן חלק מ"הדרום" במונחים של מדדים כלכליים ויש להן מורשת פוליטית ומוסדות שקרובים יותר לשאר המדינות הפוסט-קולוניאליות.
שנית, ישראל אחראית על כיבוש ארוך שנים של חברה שאינה מערבית – הפלסטינים החיים בגדה המערבית , מזרח ירושלים ורצועת עזה. שלישית, שתי החברות, היהודית ישראלית והפלסטינית, נמצאות בסכסוך מתמשך שהסלים בעשורים האחרונים וכל כמה שנים הוביל לעוינות גוברת, פעולות חמושות והרג שלא אלפי בני אדם בשני הצדדים.
לעיתים קרובות נתפשת עבודת זכויות האדם – בייחוד בעיניו של הציבור בישראל, ”כצידוד באויב", ויותר מכל נתפסת הפעילות כבעלת גוון פוליטי. בשנים האחרונות, ארגוני זכויות האדם שיחקו תפקיד מרכזי בפעולת התיעוד של העוולות והפרות זכויות האדם הנגרמות כתוצאה ממשטר הכיבוש; אך בה בעת, גברה הביקורת נגדם והתגברו הניסיונות להגביל את מקורות המימון שלהם.
למען הדיון, מאמר זה יתמקד בארגוני זכויות אדם ישראלים הפועלים בשטחים הכבושים (הגדה המערבית, מזרח ירושלים ורצועת עזה).
לאחר פרוץ האינתיפאדה הראשונה בשנת 1987, האגודה למען זכויות האזרח בישראל (ACRI) החלה למקד את פועלה בשטחים הכבושים. בערך באותו הזמן, מספר פעילי זכויות אדם הקימו את ארגון "בצלם" – ארגון למען זכויות אדם המוקדש למעקב אחר הפרות זכויות אדם המתרחשות בגדה המערבית ורצועת עזה (בעת ההיא השטחים הללו היו בשליטה ישראלית). שני הארגונים תויגו בשיח הציבורי כ"ארגונים פרו-פלסטיניים" הפועלים בניגוד למדיניות הממשלה בישראל. הדעה הזו רווחה בקרב פוליטיקאים מהימין ומהשמאל של המפה הפוליטית, אפילו בקרב אלו שהתגאו בדמוקרטיה הישראלית והמקום המרכזי שיש לקהילת זכויות האדם בקרבה. ראש הממשלה לשעבר יצחק רבין אף כינה את האגודה לזכויות האזרח "האגודה למען זכויות החמאס".
קריסתו של תהליך אוסלו, האינתיפאדה השנייה (אוקטובר 2000) והעשור שהגיע בעקבותיהם, הביאו להקמתם של שורה של ארגונים ללא כוונת רווח המשתמשים בהסברה, עתירות לבית המשפט, קמפיינים ציבוריים וטקטיקות דומות, על מנת להעלות את הנושאים הללו על סדר היום ולהבליט את התנגדותם להשפעות הכיבוש על החברה הפלסטינית. היום מתמודדים הארגונים הללו בין היתר עם נושאים כמו: זכויותיהם החוקיות של הפלסטינים ("יש דין") האחריותיות של צבא הגנה לישראל לפעולותיו בשטחים ("שוברים שתיקה"; "בצלם"), הריסות בתים ("רבנים למען זכויות אדם"; הועד נגד הריסות בתים), עינויים ("הוועד הציבורי נגד עינויים בישראל"), חופש תנועה ("גישה"; "מחסום ווטש"), מעקב אחר התרחבות הבנייה בהתנחלויות ("שלום עכשיו"- תנועה חברתית שהפכה למלכ"ר), קידום דיאלוג ונושאים נוספים. ארגונים ישראלים הפועלים למען זכויות אדם נהפכו למקור מידע עבור פוליטיקאים מקומיים ובינלאומיים, עיתונאים ואנשי מקצוע נוספים העוסקים בסכסוך. הארגונים הללו נתפשים גם כחלק מהאופוזיציה הפוליטית בגלל עמדתם בנוגע לנושא החשוב ביותר השולט בפוליטיקה הישראלית בעשורים האחרונים.
מהיכן מגיע המימון?
רוב המימון עבור פעילות זכויות האדם בשטחים הפלסטינים הכבושים ואפילו בתוך ישראל מגיע ממקורות מימון זרים. הממשלה בישראל איננה תומכת בפעילות זכויות אדם בסוגיה הפלסטינית ותרומות מהמגזר העסקי ואזרחים פרטיים מוגבלות מאוד. חשוב לציין כי תרומות לארגונים ללא כוונת רווח מכל סוג שהוא בישראל הן נמוכות מאוד. יותר ממחצית מ-27 מיליארד הדולר שהועברו למלכ"רים ישראליים בשנת 2010 הגיעה מהממשלה ורק כ-1-3 אחוזים הגיעו מתרומות פרטיות. המגזר השלישי בישראל עדיין בחיתוליו, מה שאולי מסביר את היעדר התרבות הפילנטרופית.
כאשר ישראלים כן תורמים כסף למטרות של זכויות אדם, הם יעדיפו לתרום לקידום איכות הסביבה, צדק חברתי, זכויות להט"ב וסוגיות נוספות שאינן קשורות ישירות לסכסוך. האנשים העומדים בראשם של ארגונים למען זכויות אדם הודו בפניי בשיחות שקיימנו, כי הם מתקשים לגייס כסף מאזרחים בישראל בכל הנוגע לסוגיה הפלסטינית, בעיקר מכיוון שאלו תופסים את עבודתם כשירות האינטרסים של ה"צד השני בסכסוך". בקרב תורמים בינלאומיים, נאמר לי, זה בדיוק להיפך: הם נוטים לתרום יותר לארגונים שעוסקים בקידום השלום או הגנה על זכויותיהם של הפלסטינים הנמצאים תחת הכיבוש. התוצאה היא תפישת עבודת ארגוני זכויות האדם העוסקים בסוגיה הפלסטינית כהתערבות זרה בענייניה הפנימיים של ישראל. במילים אחרות, הצורך של הארגונים הללו להישען (בעיקר) על תרומות מחו"ל פוגע בדימוי שלהם והיכולת שלהם להתנהל בחופשיות. אך באותו הזמן, כל עוד ישראל נמצאת בסכסוך עם הפלסטינים, הסיכוי לתמיכה מקומית רחבה בארגוני זכויות האדם נותר נמוך.
רבים מארגוני זכויות האדם נתמכים בידי מענקים של ממשלות זרות, בהם האיחוד האירופי, USAID וקרנות ממשלתיות ותכניות שונות. ממשלות מסקנדינביה פעילות מאוד בסוגיה הפלסטינית; וישנן חמש קרנות פוליטיות גרמניות הפועלות בישראל, התומכות במגוון של סוגיות פוליטיות בישראל. מקור המימון העיקרי הנוסף עבור קהילת זכויות האדם הוא מתורמים פרטיים, מרביתם יהודים שחיים בתפוצות.
מאז הקמתה של ישראל, יהודי התפוצות תמכו במגוון פרויקטים ומוסדות – מתרומות לצבא, לאגודות ספורט ועד החברה האזרחית. קהילת זכויות האדם בישראל נסמכת יותר מכל מגזר אחר בחברה הישראלית על תמיכתה של יהדות התפוצות בעיקר בגלל היעדר תמיכה ממשלתית או כל מסגרת מימון מקומית אחרת.
בשנים האחרונות ישנו ניסיון מאורגן מצד הימין בישראל לתקוף ולהגביל את מקורות המימון עבור ארגוני זכויות האדם. זה נעשה בשתי דרכים: קידום חקיקה המטילה מגבלות על תמיכת מקורות זרים בארגונים ישראלים, וניהול קמפיין שמטרתו להרתיע תורמים, בייחוד (אך לא רק) מקרב יהדות התפוצות.
בינואר 2010, ארגון ללא כוונת רווח המזוהה עם הימין הפוליטי בשם "אם תרצו", השיק קמפיין מתוקשר נגד "הקרן החדשה לישראל" (NIF) – ארגוני ציוני ליברלי שתומך בפעילות זכויות אדם בישראל קרוב ל-30 שנה. לטענת פעילים ב"אם תרצו", ארגונים הנתמכים בידי הקרן החדשה לישראל עומדים מאחורי דו"ח גולדסטון שפורסם בשנת 2009 שהאשים את צה"ל בביצוע הפרות חמורות של זכויות אדם ואף פשעי מלחמה במהלך פלישתו לרצועת עזה בשנת 2008. להאשמות הללו היו השלכות חמורות על הדימוי של הקרן החדשה בעיני הציבור בישראל.
בשנים האחרונות, מספר ארגונים אחרים ללא כוונת רווח המזוהים עם הימין בישראל- שמקבלים גם הם מימון מידי גורמים בחו"ל, בעיקר תורמים ציוניים יהודים ונוצרים, החלו לפרסם דו"חות על "פעילויות אנטי ישראליות" המבוצעות בידי ארגוני זכויות אדם. ביניהם נכללו: התבטאויות כנגד מדיניות החוץ של ישראל במדינה זרה, התנגדות לציונות, תמיכה בחרם על מוסדות שתומכים בכיבוש או חרם על ישראל באופן כללי ושלל פעולות פוליטיות נוספות. מטרתם העיקרית של מרבית הדו"חות הללו היא לא הארגונים עצמם אלא הגורמים המסייעים במימונם.
בשנת 2010, חברי כנסת ממפלגות הימין קידמו הצעות חוק שמטרתן להגביל ממשלות זרות מהעברת מימון לארגוני זכויות אדם באמצעות הטלת מיסוי גבוה על תרומתם או על ידי הגבלת אופני התמיכה. ראש הממשלה בנימין נתניהו חשש מביקורת בינלאומית למהלך ופעל כדי למנוע את החקיקה. עם זאת, בחודשים האחרונים הצעות חוק דומות הוגשו בידי חברי כנסת מהימין.
קשה מאוד להעריך את השפעת הפעולות הללו על עבודתה של קהילת ארגוני זכויות האדם. כמה ארגונים בהם, הקרן החדשה לישראל, זכו למעשה לגידול בתמיכה הכספית המגיעה מצד תורמים פרטיים, בייחוד לאחר הגידופים החריפים ביותר שנאלצו לספוג (תמונות מסוימות שפרסם ארגון "אם תרצו" שכלל תעמולה ימנית אנטישמית, דרבנה תורמים קטנים להגדיל את היקף התמיכה שלהם באמצעות הגדלת תרומתם). באותה העת, תורמים וגופים מממנים הקשיחו את העקרונות המנחים לפעילות זכויות האדם והם מנהלים מעקב צמוד יותר אחר פעילויות ההסברה והפעילות הפוליטית. בקרב הארגונים והמממנים כאחד, גובר החשש מפני השמעת הצהרות או קידום מהלכים שעשויים לחשוף אותם להתקפות נוספות.
אמנם הם לא יודו בכך בפומבי, אך נוצר הרושם כי תורמים מסוימים מהוססים יותר כעת מלגלות מעורבות בסכסוך הישראלי-פלסטיני. ייתכן וזוהי התוצאה של התחושה כי יש הנצחה של הסטטוס קוו וכי ההשקעה אינה נושאת פרי במובנים של שינוי והישגים, אך העוינות שהם חשים משחקת תפקיד אף היא, בייחוד בקרב תורמים מארה"ב. לפחות מקור מימון מרכזי אחד היושב בארה"ב ביטל לחלוטין את התמיכה שלו בתכנית העוסקת בסוגיות זכויות אדם בישראל. קרן אחרת, שהשיקה תכנית פיילוט עם מספר ארגוני זכויות אדם החליטה לבטל את היוזמה ברגע האחרון; השמועות שנסובו אודות סיבות הביטול הצביעו על כך שמקורן בחשש מההשלכות הפוליטיות ולחץ פוליטי שהופעל עליהם.
ישנם גם התפתחויות נוספות אשר מציבות אתגרים בפני קהילת ארגוני זכויות האדם בישראל. אחדים מתארים את השינוי הזה כמשבר פוטנציאלי העומד בפני ארגוני זכויות האדם בישראל. אחרים טוענים כי מדובר בעניין בר חלוף. דור חדש של תורמים יהודים מפנים את תשומת ליבם לסוגיות זכויות אדם בעלות מאפיינים גלובליים ולא נצמדים לעניינים הקשורים בעולם היהודי או בישראל. ממשלות וקרנות המגלות עניין מיוחד בנעשה במזרח התיכון מתמקדות כעת באביב הערבי ובניית הדמוקרטיה בחלקים אחרים של האזור, חלקם חשים כי זה יקר או קשה מדי להשפיע על הסוגיה הפלסטינית. אחת מהקרנות החשובות ביותר הפועלות באזור החליטה להימנע מהתחייבויות לפרויקטים חדשים בישראל בעתיד הקרוב.
למרות סבב חדש של שיחות במשא ומתן בין הישראלים והפלסטינים, פתרון לסכסוך נראה רחוק מאי פעם. מגמות רבות שנרשמות בשטח – החל מהרחבת הבנייה בהתנחלויות ועד הירידה בתמיכה בדו-קיום ושלום בשני הצדדים – מדאיגות מאוד. בשנים האחרונות הצופים מן הצד מגלים עניין מחודש בהיבטים של הסכסוך הקשורים בזכויות אדם ולא רק בתהליך הדיפלומטי. באמצעות טכניקות חדשניות, מחויבות וסטנדרטים מקצועיים גבוהים, תופסת קהילת ארגוני זכויות האדם בישראל תפקיד חשוב בשיח הזה. אף על פי כן, אותה קהילה בדיוק נמצאת בצומת דרכים, היא ניצבת בפני לחצים פנימיים ומתקפות בלתי פוסקות. היא מסתכנת באיבוד התמיכה הבינלאומית שלה בעת בה היא זקוקה לה יותר מכל. זהו רגע מכונן הדורש חשיבה מחודשת ואפילו מאמץ מחודש לנסות ולפנות אל הקהילה המקומית בישראל על מנת לקבל תמיכה פוליטית וכלכלית.