קוראת, כותבת, חולמת, לומדת, אמנית בהתהוות, קפואיריסטית.
נחנקת, אחת לחודש.
יורדים - על הילדים ומפספסים -..
קצרצר של בוקר על חיפוש תשובות לחוסר..
חומות. להרוס את אלו שנבנו סביבי.
גאה להיות כאן בזכותם (וכל המחשבות מתנקזות..
ואז כל החיים השתנו (על השינוי הגדול ביותר..
לומדת שוב לבשל, הפעם במטבח רזה.
קפיצה קטנה ליום כיפור- היום ולפני..
הבית התפוזי בן 15!
סליחה? איבדתי את הדרך. זה הבלוג של..
שנה לא נגמרת ככה סתם "פתאום"
70% = 100%- המשוואה והדרך אל פתרון בלתי..
כְּבָר לֹא הֲכִי קְטַנָּה..
עוד מאותו הדבר, מאת: טל קזרנובסקי -..
תלוי (רק בי)- הפיל הכחול - שיר ליום פעמיים..
לא רק אנשים יכולים!
נשים וחוקים "אסורים" - רשומה על עניין..
פשוט תכתבי את המוזה עצמה - יום הרשומה..
אהבה שמיים וריח הדרים, מאת: מירה..
"על החלון ישבתי"
בלוג בן שנתיים הוא כבר דבר גדול! - המתולתלת..
שאלו אם אני יכולה לענות על 39 שאלות ב30..
2012- הנה אני באה! (וגם שרביט סוף..
מיסחור או.. טוב מיצינו!
מלחמת המפרץ שלי- זיכרונות אחרי 19..
מתח גבוה בעריכת מייקל שייבון -..
העוזרת פיטרה אותנו!
תלוי באוויר/ ג`ייסון רייטמן- ביקורת סרט..
סליחה, אפשר קצת שקט בזמן הנסיעה?!
מה את כותבת שם כל-כך הרבה?
משחקו של המלאך/ מאת קרלוס רואיס סאפון -..
יש כדורים שלא משחקים איתם! (או – מה אתה..
חבלים וצלבים / מאת: איאן רנקין -..
נסו בלי ה"כאילו"!
השכן שלא ישן!
שיר לשבת בהקדשה ל - אבא / אביתר..
אין כמו בארץ!
חתונות או לא בנות?
שני אסימונים נפלו (עם מחשבה..
ועכשיו, לחופש האמיתי באמת (וקצת על יום..
מה אנחנו באמת מפספסים? (על גיבורי התרבות..
מההתחלה אל הסליחה (וחסרה לי בינהן..
אישה, אולי תהי יפה ותשתקי?
מישהו שומע אותי!
עם לחשוף שיניים! ("את מוכנה להשתתף..
מי מפחד מהחושך?
על פרשת דרכים (וקצת על ימיי..
מישהו מצא חיוך בודד?
דברים שאותי משמחים (רגעים שעושים..
כשהייתי ילדה קטנה (לא שהיום אני לא ), כל לילה לפני השינה ביקשתי מאבא ש"יבטל את החושך" וישאיר לי אור קטן בקצה המסדרון. נבהלתי מהצל הגדול ומהערפל שנח לי על המחשבות בכל לילה מחדש. פחדתי שיתעוררו בתוכו דברים אחרים, כאלה שממש לא רציתי לראות. או לשמוע.
הייתי בת יחידה כמעט עד גיל 8 והלילה היה מביא עימו את כל החלומות והפחדים על לבד. ורק לפעמים, לעיתים רחוקות מאד, התרגלתי אליו ואז כבר קיוויתי שלא יגמר.
אני זוכרת את השינוי כאילו היה אתמול. שכבתי במיטה, בדרכי למחוזות החלומות. מכורבלת בין שכבות, שתי שמיכות לפחות. נשיקת לילה טוב מאבא ועוד חיוך ועוד איזו בדיחה, כזו של אמצע הלילה ביני לבינו קבועה. ואז בפעם הראשונה, התווספה גם הבקשה. "תכבה את האור? הוא יפריע לי לחלום."
כמו כל אבא שדואג לבִיתו בשבע עיניים ומאתיים חושים, הוא הופתע, לא ציפה.. עדיין לא. אבל בכ"ז הוא מילא את הבקשה. הוא יצא וחיכה מחוץ לחדר עוד כמה רגעים, רק כדי להיות בטוח. ראיתי אותו שם, מביט בי בין הערפל, מצותת לשקט ששרר מבפנים.
הפעם הראשונה היתה חדשה ומוזרה, אפילו קצת מפחידה. אבל הרגשתי גיבורה. המחשבות התחילו לצאת ולקפוץ ולמלא אותי בכל אותן תחושות. רציתי להתגבר, להתבגר. להרגיש ילדה גדולה. בכל זאת, עוד מעט בת 8, ובקרוב תהיה לי אחות קטנה. נשמתי עמוק והבטתי לחושך ישר לתוך העיניים. הוא היה אינסופי. כיסיתי את עצמי טוב טוב, עם כיס לרגליים, "קְוִויבְּ" כמו שאבא קורא לו (עד היום אגב) ורק הראש בצבץ החוצה. את העיניים השארתי פקוחות. ככה התרגלתי לשקט. חשבתי על כל-כך הרבה דברים, ופתאום היה להכל מקום. וזמן אמיתי לחלום. חייכתי, הרגשתי בטוחה עם עצמי. התבגרתי, התגברתי על הפחד הכי גדול. והמכשפה כבר לא תקפוץ מתחת למיטה ותשתלט על החלומות. ואולי בעצם כבר אין מכשפות, רק פיות טובות. צללתי אל תוך הלילה, בטוחה וכבר לא מפחדת, מוכנה לשינה. עצמתי את העיניים והתכרבלתי בשמיכה. נעלתי את כל המחשבות הרעות אי שם מאחור והשארתי הפעם לעצמי את הזכות לבחור - על מה לחלום ולחשוב וידעתי שהחושך כבר עושה לי טוב.
עם הזמן, החושך הפך להיות החבר הכי טוב שאפשר. בתוכו הייתי אני באמת כמו שרציתי, חשופה אמיתית עם כל המחשבות וכל החלומות.
מאוחר יותר, כשכבר הייתי בוגרת יותר, שמרתי גם על אחותי הקטנה ממנו. חלקנו את אותו החדר ואחרי הכל.. כשמתחלקים בחושך, הוא כבר הרבה פחות שחור.
אז מי עוד מפחד מהחושך?
למכירה! בית עם נשמה.
את העבודה תשאירו לי רק בעבודה.
יש כדורים שלא משחקים איתם!
הבית התפוזי שלי בן 15!
שנה לא נגמרת ככה סתם "פתאום".