תודה – קודם כל על ההודעה העצובה, כי ההזדהות היא לא מובנת מאליה במקומותינו, והאדישות למצבם של ילדים לא יהודים, גם בקרב אינטלקטואלים רק הולכת ומחמירה בשנים האחרונות.
תודה שהחזרת אותי לילדות (שמוליקיפוד ופלוטו כאן על המדף, ועוד כמה בני הדור שלהם). ניתוח מרתק, שמתי לב להבדלים בציורים אבל לא ייחסתי להם משמעות, מכיוון שהסגנון לא ריאליסטי אלא מאוד גרפי, ובסך הכל הוא אחיד (הסגנון). חידשת לי גם בכך שעד היום לא ידעתי שהיתה מאיירת. הייתי בטוחה שהמאייר הוא "כוש", כלומר ט. כרמי… למה שמה לא נזכר בספר? על הכריכה כתוב בפירוש: "כתב וצייר כוש".
האם כתב העת של בצלאל מופיע במהדורה מקוונת בלבד או שמא יש לו גירסה מודפסת?
ורד, רעיון הקבורה הגיע מיפן מטקס שינטו שבו נקברות בובות חולות אבל גם מבטא את התחושה שלנו שעוד פירור של תמימות מת ונקבר (קשה להגיד את זה בלי להישמע מלודרמטית. זה מאד מעיק ועצוב).
באשר לכוש, זה לא כינוי של ט. כרמי, זה בעצם כו"ש, ראשי התיבות של כ[רמי] וש[ושנה הימן].
גיל, כרגע זה מקוון בלבד אבל מדי פעם (נדמה לי) הם מוציאים גם גיליון-ספר. אם זה יקרה איידע כמובן.
ותודה גם על המידע בעניין הבובות היפניות. מאוד עצוב ומעיק ומדכא, בדיוק.
אני חוששת שלא נוכל להיות שם בהפגנה, אבל ברוחנו ודאי נהיה- אני והילד שלי.
1. שמוליקיפוד הוא אחד מספרי הילדים היותר מדכאים שהכרתי. האיורים נוסכים בקורא תחושה קשה לפיה גדי חלה במחלה סופנית.
שרי ממשלת ישראל (ודאי שלא השר לביטחון פנים) לקבוע אם יתקיים פסטיבל בובות לילדים במזרח ירושלים או לא. קיום פסטיבל בובות לילדים נדמה לי כטעם מספיק (אפילו טוב מכל אותם טעמים רגילים) להכרזת מדינה.
[זה הגן הקרוב, גן התות/ רק לבוא אליו עולה לי בבריאות– משפט קלאסי של גדי שגדל].
ופתאום פקד אותי חזיון: נניח משה יורד מהר סיני אחרי ארבעים יום ופונה לרדת למטה בחזרה. אין לו לוחות הברית. רק תות פשוט.
"תודה בעד התות" הוא אומר ומתרחק. נבלע בערפל.
שועיקי, אני מבינה מה שאתה אומר על שמוליקיפוד, אבל זוכרת היטב איך חוויתי אותו בילדות. כל כך אהבתי את הספר. הוא גרם לי אושר, ולא בגלל הסוף (שהוא עצוב מאד כפי שאני מראה). היום אני מבינה שהאושר היה קשור למורכבות, לאמת הלא מסוכרת, שהתפרשה לי כהכרה בי וברגשותי, ולהזמנה הנפלאה, הראשונה שקבלתי בחיי – לאוונגרד.
אני עם מרית:) ילדים/ות חווים סיפורים אחרת מהמבוגרים. יש כאן כמה נושאים שמדברים אל ילדים: מחלה, בדידות (בידוד), הבית, קשר עם חיה, פרידה מחבר. גם במבט לאחור אני אוהבת את הספר הזה, בגלל הסיפור וגם בזכות האיורים המקוריים מאוד.
הו מרית, הו ורד, היתה כל כך מעט אמת מסוכרת בשנות חיי הראשונות, שיכולתי להיהפך שתיין אבסינת (טעם לענה). ואני מודה עד עצם היום הזה לכל מי שידע להוסיף קצת סוכר. זאת הסיבה שהספר הזה (הקראתי אותו לילדיי אלא מה) אינו נוסטלגי עבורי בשום פנים; הוא עשוי להיות נניח מזכרת לכך שגם כיום יש שם לא מעט ילדים בודדים, עזובים, דחויים, שהוריהם מתביישים בהם או לא ממש שמחים בהם לכתחילה. ובכלל ה"גדי חלה" הזה נדמה לי לפעמים כהסוואה של: אבא של גדי פוצץ אותו במכות כי עלה לו הסעיף, ועכשיו הוא נמצא בחדר לכמה ימים, כדי שלא ייראו דבר, ואחר כך יישלחו אותו לבית הספר עם פתק מחלה.
בסורוקה גם כיום רק 10% מן המקרים של התעללויות בילדים מדווחים. ובמיוחד, הכאות והתעללות רגשית אינה מדווחת והיא כנראה מצב נתון בכל רחוב במדינת ישראל (לא תמיד רואים את הילדים האלה).
רק שאין לי שום נוסטלגיה לשמוליקיפוד, רק תודה ושמחה של מפגש עם יצירת אמנות. נוסטלגיה מתקשרת אצלי לריכוך ולדוק מלנכולי של געגועים וכל העסק הזה עם צבעי האיפור של הזמן.
"גדי חלה: הוא שכב במיטה ואמר לעצמו: כמה עצוב לי. לחברים שלי אסור לבקר אותי. אני חולה – אני שוכב לבד במיטה. אין לי חברים. רק החמורים על הפיג'מה שלי. אבל אי אפשר לדבר איתם. כמה עצוב לי."
נכון, לכל אחד/ת משתקף משהו אחר… לי משתקפת סביבה יציבה רגשית, וההורים בחדר השני, כי זה מה שהיה כשקראתי את הסיפור בכיתה א'. וה"כמה עצוב לי" מזכיר לי שילד קטן יכול להיות לרגע עצוב מאוד כאילו סוף העולם הגיע, בגלל עניין שלמבוגרים נראה פעוט, ותוך כמה רגעים לשנות מצב רוח לכיוון השני ולהתגלגל מצחוק, שוב בגלל משהו קטן. הכל מאוד דרסטי אבל נתון לתהפוכות. רק למבוגרים כל כך קשה להשתחרר מדיכאון עמוק.
מנסיוני האישי כילדה בעבר וכאמא, המציאות לא עצובה, קורים בה דברים שמחים ודברים נוראים שילדים מתגברים עליהם יותר מהר ממבוגרים, מקבלים אותם בטבעיות רבה יותר. עד גבול מסוים כמובן (התעללות ששועי הזכיר זה סיפור אחר לגמרי).
ורד, אין לך מושג כמה את מבורכת. המציאות יכולה להיות נוראה ובודדה ומוחצת כשהמבוגרים מצטרפים לכוחות הדורסים. זה קורה כל הזמן, גם כשההורים לא רשעים. ואף אחד לא יודע ולא מבין ולא איכפת לו (לפי תחושת מי שזה קורה לו).
אני שונאת כשאומרים לי את המשפט הזה, אבל את לא דוגמא. הלוואי שהיית.
מרית, אולי גם גדי לא דוגמה, אבל המשפט הזה אומר משהו: "אני מבין, אני מבין אותך. לפעמים גם אבא ואמא שלי מחפשים אותי ודואגים לי." (כששמוליקיפוד מתוודה שהוא רוצה לחזור הביתה). יש אבא ואמא, הם פשוט מחוץ לסיפור הקטן הזה.
למעשה מושלכות תכונות של ילד על שמוליקיפוד- אשר התרחק מהבית, ועכשיו חייב לחזור הביתה להוריו, בעוד גדי כלוא בחדרו ומשתוקק לצאת החוצה.
ואגב, גם במשפחה שלי היו קונפליקטים, אבל תום הילדות עידן אותם.
מרית, עוד רגע ואפרוץ בבכי… כלומר, אין ספק שקריאתך את הסיפור מחברת בין גדי ובין מוכרת הגפרורים הקטנה.
לגבי אוונגרד ושמוליק קיפוד. כמו שכתבתי באחד הפוסטים הקודמים שהוקדשו על ידך ליצור הקוצני, יש בסיפור כמה וכמה יסודות של תיאטרון אבסורד. כלומר, חדרו של הילד מנותק. לא ברור היכן-הוא. לא ברור אם יש הורים. לא ברור אם זו התרחשות קונקרטית או הרהורי ליבו של הילד. לא ברור כיצד ניתן לפרוץ את מעגל הבדידות. כמו שכתר כתבתי אפשר לקרוא ליצירה הזאת "מחכים לגדי".
את מכירה אותי מספיק כדי לדעת שהייתי רוצה שהמחזה הזה יהפוך ל-"מחייכים לגדי", אך אז דומני כי סמואל בקט יישפוך עליי דלי.
ונכון ששמוליקיפוד הלך והלך והלך, אבל הרי ספר הוא דלתות מסתובבות, ועד מהרה מגיע שוב העמוד הראשון..
ורד, הכול כתוב במאמר.
האומנם מדובר בשני גיבורים נפרדים? בין גדי לשמוליקיפוד יש קווי דמיון רבים; שניהם עצובים ובודדים, או לפחות היו, לפני שנפגשו. גדי היה עצוב ובודד כי לא היו לו חברים, ושמוליק מעיד על עצמו שגם הוא היה בודד וחיפש חבר. לשניהם יש קוצים על הראש, שניהם אוהבים תותים (שאותם הם אוכלים בשיתוף מוחלט: גדי אוכל מחצית מכל תות וזורק את המחצית השנייה לשמוליק). ההורים של שניהם מחפשים אותם ודואגים להם לפעמים. וככל שמצטברים קווי הדמיון הופך שמוליק לתמונת ראי של גדי, מעין כפיל חייתי וחבר דמיוני, והביקור כולו הופך לַפנטזיה של גדי (ומכאן גם הקרדיט המוזר שניתן לו בפתיחה: "ראה: גדי", כלומר, חזה ודמיין).
עד כאן הציטוט. אם שמוליקיפוד היה ספר ילדים "נורמלי" הוא לא היה מסתיים בהתרחקות של שמוליק אלא באמא של גדי שנכנסת מלאת אהבה או באבא שלו או בשניהם. המספר היה אומר שהם באו והמאיירת היתה מראה אותם ולו ברמז. קונפליקטים יש תמיד, לא רק בילדות, אבל אני חושדת שמה שעידן את ילדותך היה אהבה וכבוד והכלה הורית. תום הילדות לא מועיל כשהם לא בסביבה (לפעמים הוא אפילו הופך בקסם רע לחולשה). תשאלי את שועי ואותי ואת חיית הבדיל ואת נורית זרחי (שתיהן מהתגובה הבאה).
ובאמת, כל יום שמים לב למשהו חדש. לפעמים זה דבר מכאיב אבל גם זאת שמחה.
חיית הבדיל, דלתות מסתובבות. איזו מחשבה יפה ומנחמת (אכן, סיפורים יכולים להציל 🙂 ).
נכון, הכל כתוב, וכתוב יפה.
ילדוּת מַכָּה פעם אחת ונעלמת בחשיכה.
תתקרבי, אומרת הילדה, יש לי אִתָּךְ חשבון.
אינך יודעת שילדוּת היא ללא חשבון?
זה כמו להדביק את שברי הזמן ברֹק.
העצים הם רק הפוגה ביער.
מי שבאה זה עתה.
עוברת אורח כאן, מציצה לפעמים ונהנית מתעכבת ומגיבה לעתים נדירות, ומביאה, אויה, משהו מהמציאות – גדי לא היה ילד בודד ( בנם של המחבר והמאיירת). אחותי, למשל היתה חברה שלו אז, כשהיה חולה. אבל כשילדים היו חולים, ונורא פחדו מהידבקויות והסתבכויות – היו מבודדים את הילדים לעתים לתקופות ארוכות. בלי טלביזיה, מעט אם בכלל בידור אחר. שעות של דמיונות, תחושה שאין עולם, רק בדידות מזהרת בחדר והורים דאוגים.דווקא הדאגה הגדולה של ההורים, הנבטת ונקלטת על ידי הילד, היא אולי זו היוצרת תחושה של כאב, קושי, פחד.
והייתי במקלט שבסוגריים המרובעים. חלק ממני עדיין שם.
"לא לטעום מהמיץ פטל!"
"על מה ולמה", התמרמרנו.
מיד ניגשו אלינו כמה צדיקים עבדקנים זעופי פנים וצווחו: "האם אינכם רואים? והלוא זה מיץ פטל הארנב!?"
"לא יכול להיות", מלמלנו, "מיץ פטל הוא צפרדע". וחלק הוסיפו בשקט, "שטויות, זה לא נכון, מיץ פטל הוא יתוש". "קיפוד!" קרא אריה מקצה השורה. "חזיר?!" שאלה ג'ירפה (ומיד נגררה אל מחוץ למחנה).
וכך יצא שבעודנו מתדיינים ומפלפלים בהלכות מיץ פטל, ירד משה מן ההר, השקיף על עדת ישראל הקדושה והנה היתה כולה לעדר של חיות פרווה עם עיניים ורודות קטנות מתוקות. "מצחקים להם ומתרבים כשפנים", מלמל בשפתיים חשוקות (כמו רבים אחרים גם הוא החליף ארנבים בשפנים), ומיד שיבר את הלוחות.
חיית הבדיל, אתה תמיד מוזמן על מקלטיך האפלים וכוכביך הזורחים.
אומה ת'ורמן והצבא הבוליביאני (זה שסגר על קיד וקסידי) אבל אני כבר לא מצליח לזכור היכן זה היה, וגם הגוגל לא עוזר לי.
החיים הם כמו צפרדע!" (את הלחן קצת קשה למסור).
אני מקווה שלא תיפנה לאגודה לשלום הילד. הוא מבסוט אני חושב. רוב הזמן.
חוץ מזה שהוא הזהיר איזה אמא בגינה בשבוע שעבר (קרובת משפחה) שזה שאני משחק עם הבן התינוק שלה עם ג'ירפת צעצוע מצפצפת על הדשא, מלמדת על הרצון שלי לאמץ את ג'ירפת הצעצוע המצפצפת לעצמי. הואיל והאמא מכירה אותי לא מאתמול תקף אותה צחוק גדול.
פעם קנתה לי ידידה ברווזוני גומי לאמבטיה לכבוד היום הולדת, אבל הילדים לקחו לי אותם לפני שהסתפקתי להשתכשך במחיצתם. לפחות היתה שם כוונה טובה מאוד.
יכול להיות ראיַת העולם….
היא עָרֹמה וילדה לרגלי העץ.
רובצים לצִלָה הנמר, השור.
שלוש יונים לשור, דם ונוצות.
אף לא יונים השור: אותָך הם רוצים.
עפה בשמים אפלים, עמוקים כקרָבַיִם.
כַּדיו על הדף הזה.
שִנַיִם נושכות גבעול עשב.
כִּנצרים בגוף העץ.
הביטי בשמים ובקעקוע כוכביהם הירֹק.
והילד הקט שהייתי שמע אוֹרדֵעַ, דמיין צפרדע.
מכאן ועד השיר "יופי טופי/החיים הם כמו צפרדע" הדרך קצרה במיוחד.
חוץ מזה, מישהו כאן מכיר את סדרת ספרי "צפרדע" מאת מקס פלטהאוס?
עמו אזעק ואשווע.
וכמה הפתיעו והצהילו אותי אי אז בשיעור ספרות בתיכון.
מרית, אלה לא דמעות של עלבון זו נשימת ארצות החום שמתקררת על העור והופכת לקצף הזה ש "מבעבע וניגר כמים/ ולא מן הארץ ולא מן השמים"….
"בלהיטות טיפס קרפד אל מושב הנהג, תפס את ההגה בכפותיו, הקשיב בענווה מדומה להוראות שניתנו לו, והתניע את המכונית.
…הקרפד התחיל להגביר את המהירות, תחילה במעט, ואז יותר ויותר.
הוא שמע את קריאות ההתראה של האדונים: "זהירות, כובסת!" אבל הן רק הרגיזו אותו, והוא התחיל לאבד את ראשו.
…שריקת האויר המכה בפניו, המהום המנוע, וניתוריה הקלים של המכונית הכו בשכרון את מוחו הרופס. "כובסת, זה מה שאתם חושבים!" צעק בחוסר מעצורים. "מה פתאום! אני הקרפד, חוטף המכוניות, פורץ בתי הכלא, הקרפד אלוף הבריחות! שבו בשקט, ותלמדו פעם אחת ולתמיד מה זאת נהיגה אמיתית…!"
חיית ה, אין מה להעלב. אני כמעט לא קוראת שירה. לפעמים קשה להאמין בגלל כמה שירים ושורות שאני מסתובבת איתם כמו ילדה עם השמיכי שלה. אבל הפלא הוא הפוך, כשמישהי מופיעה לעצמה ונעלמת ומנסה להדביק את שברי הזמן ברוק ואני פתאום שומעת אותה ורואה אותה בתוכי.
צטטתי פעמיים את אבן גבירול באיזה קובץ שאני עובד עליו).
אני רע לצפרדע/עמו אזעק ואשווע— כאשר אהפוך לאמן באנג'ו (או יוקלילי, מה שיבוא קודם) זה הטקסט הראשון שאלחין– רק אח"כ אמצא את האקורדים של: יופי טופי, החיים הם כמו צפרדע.
אבל השלט של עיר האושר עוד מהבהב בפלורסנטית. אני מבין את המילים אבל לא את התחביר. האם הוא אומר לך ואל תחזור? או אל תלך, חזור?
…פעם בהודו ראיתי סדהו, עולה רגל, לבוש כמו האל האנומן- פנים צבועות צהוב, אזור חלציים וזנב ארוך מתעקל מאחור. כזה אני עכשיו, כלומר, פחות כמו סדהו או האנומן ויותר כמו קוף. פשוט קוף, וגם אני יוצא לחופשי, אני הולך לארצות הזהב – מופז ופרוויים.
בהנחה שאוכל לדלג בקלילות כזו, כמו האנומן [שאותו אני מעריץ כקוף וכאדם שהייתי,] מעל מצרים ןמעל עשנה המיתמר. שכן מצרים נמצאת בדיוק באמצע הדרך למופז ולפרוויים.
לך לשלום וחזור בשלום (מקווה שלא תתקל בזהב שחוט).
קוף, האם אתה אחיין של חיית הבדיל? (קוף עוטה זהב פרוויים, זוהי התקדמות לתחום המתכות האצילות).
לו יורשה לי להציע לך כינוי נוסף "קוף המחט" שכן דרושה מחט וקוף של מחט לטוות קש לזהב, בטח ובטח מעיל זהב פרוויים.
אלא אם כן ניחנת במגע מידאס כמו גולדפינגר של ג'יימס בונד. בונד השיב לו בסוף מידאס כנגד מידאס.
בכלל דומני כי בתקופת חז"ל היה ודאי איזה תנא קדמון שניחן במגע מידאס וכל הספרים שבהם היה נוגע הפכו לזהב. מאז החלו היראים לשמור נגיעה. בכל זאת, חראם על הספרייה.
שועי, אין בינינו שום קרבת משפחה, אני מכחיש, אלא אם אתה מחשיב את היותי גם כן צאצא של חיית החושך מחד גיסא, ומגיסה השני מדרגה שלישית של דודניתי ששודכה פעם לחייל הבדיל אך ברחה ערב האירוסין עם מוכרת גפרורים והברווזון שלה. אז כן, אנחנו אחים-למחצה. הצד שלי ירש את הנטייה לשבת בחושך על ענף ולעשן גפרורים, הצד שלה מעדיף מדליות ארד ומצעדים צבאיים. וזה על רגל אחת!
ואת קין לא לסחוט. לפחות לא עד הסוף"
שועי. פתאום הבנתי שלמידאס יש 2. צדדים: מידאס הדין ומידאס הרחמים.
מידאס הדין הופכת כל דבר לזהב והתוצאה-מרחק נגיעה. אבל מידאס הרחמים הופכת כל דבר למגע ומכיון שכך, אין מרחק. ובפרוויים בפרט כל זהב הוא מגע..
מוריד את כובעי, כך רואים טוב יותר את פרצוף הקופיף המחויך שלי.