אולפן ומתנדבים - לקט מ"בתוכנו"
המחזור הראשון של האולפן במשקנו סיים את תקופת שהותו במשקנו וכבר נראים הניצנים הראשונים של המחזור השני. אודה, שנכנסתי בספקות מסוימים לעבודת ההוראה באולפן. רבות שמעתי בקורסים שהשתתפתי בהם על אופן הלימודים באולפן אך, בכל זאת, לא יכולתי לתאר באופן מעשי, שאנשים אשר לא ידעו צורת אות עברית ידעו את השפה לאחר מחצית השנה. אבל משך העבודה ובעיקר עם סיום האולפן נוכחתי שאותם האנשים אשר באו מתוך כוונה ללמוד עברית רכשו אותה במשך זמן זה. אם כי יש לציין שבמקרים רבים היה מתח הלימודים ירוד, ואפשר היה להספיק הרבה יותר במעט מאמץ יתר של הלומדים. עצם צורת החיים והשלוב בין העבודה והלימודים הוסיפו קושי מסוים להסתגל לעבודה הגופנית, דבר אשר התבטא במקרים מסוימים במחלות קלות והיעדרות מהעבודה, אך בעיקר באי-הכנת שיעורי הבית ולעתים גם אי-השתתפות בערבי ההווי (ריקודים ושירה) וזה גרם, כמובן, לעיכוב מסוים בהתקדמות בלימודים.
במחזור הראשון היו תלמידים מ-25 ארצות ובכתתי בלבד היו יוצאי 17 ארצות. עצם הכרת האנשים והשיחות איתם היו מעניינות מאוד ואתן דוגמאות מספר.
כאשר למדנו לאחר חודשיים בערך, על צורות ההתיישבות בארץ, שמענו במשך יומיים תמימים תיאורים מחיי החקלאים בארצות שונות של העולם. מהמשטר הפיאודלי השורר עדיין בתורכיה אל צורת החיים הנחשלת של עובדי האדמה בהודו ובפרס ועד חיי החקלאי החרוץ בשוויצריה והפרמר הקפיטליסט באמריקה, העובד ע"י פועליו ועד חיי הסובחוז והקולחוז בברה"מ והמשטר החקלאי המתוכנן והמנוצל ע"י הממשלה בארצות הדמוקרטיה העממית.
וכל זאת באוצר של לא יותר מ-500 מילים, במשפטים קטועים אבל ברמה אינטלקטואלית גבוהה. מכאן יכולנו לעבור בקלות אל צורות ההתיישבות הישראליות השונות מכולן: המושב, המושב השיתופי וכמובן הקיבוץ.
בצורה דומה עברנו על נושאים שונים כמו שיכון. מסתבר שמאז סוף מלחמת העולם בונים ברוב חלקי העולם שיכונים כדוגמת שיכוני הוותיקים אצלנו, וכמעט שאין בעולם בניה פרטית פרט לעשירים מובהקים. אך כל התלמידים הודו שאין כמפעל שיכון העולים בכל הארצות.
וכן על תנאי המשטר אשר הוא דמוקרטי בכל הארצות אך שונה תכלית שינוי בכל ארץ וארץ. ומכאן לדמוקרטיה שלנו על מפלגותיה עם כל החסרונות והיתרונות. למדנו פרקי היסטוריה, תולדות עמנו מימי האבות, מלכות ישראל, הגלויות וקיבוץ הגלויות. ומעניין שמספר גדול מהתלמידים לא הכיר את מקור מחצבתו ויצא מכאן בהרגשת גאוה, לעצם היותו יהודי.
בידיעת הארץ למדנו את הגיאוגרפיה ותולדות היישוב העברי בארץ, פרקי גבורה ומאבק ולא מעט הוסיף הטיול אשר בו בקרנו בחלקה הצפוני של הארץ, בעמק, בגליל ובכרמל.
היו שיחות מעניינות וסוערות בדבר עליה ב' והמעפילים. זהו פרק קשה, עטוף צללים ואורות. ניסיתי להכניסם לאווירה של היישוב בתקופת ההעפלה עם המאבק וההבלגה גם יחד. לא קל היה הדבר לתאר את מצב הדברים באופן אובייקטיבי מתוך פרספקטיבה של העשור הראשון למדינת ישראל. היות והיו בין התלמידים גם מניצולי השואה הייתה הזדהות כמעט מלאה עם המעפילים והתעורר זעם וחרון נגד האנגלים בפעולות אלו (היו אף כאלה שנגבו בסתר את דמעותיהם). והנה לפתע קם התלמיד האנגלי והתחיל לדבר בזכות האנגלים. על זכות, כבעלי המנדט, לסגור את שערי הארץ. על הסכנה של ריגול, רווי הארץ ע"י יהודים וכל אותן הטענות ששמענו בשעתן מפי הבריטים עצמם. ניסיתי לערוך לי נאום הגנה נגדו המבסס את דעתנו במאבק, אבל לפני שסיים הוא את דבריו קמו לנגדו תלמידי הכיתה, בהם אותו בחור חניך התנועה שחונך על הציונות ואחריו רבים אחרים אשר הצלחנו במשך הזמן לעורר בהם את הנקודה היהודית. נתתי לוויכוח להתפתח, נהניתי מכושר הביטוי שפרץ באופן ספונטני, מפי רוב החברים אשר רגשו וגעשו כדי לסתור את עמדתו.
אף הבנות אשר אינן עוסקות בדרך כלל בפוליטיקה ובבעיות העומדות ברומו של עולם, נקטו עמדה והביעו את דעתן. תפקידי היה במקרה זה לרסן את שטף הדיבור העברי ולעתים לתרגם את רגשות אותם החברים אשר נבעו רק בדיבור עברי מגומגם.
האנגלי, ששוכנע במידת מה, הטיל את האשמה לא בעם הבריטי אלא במשרד החוץ הבריטי. הוויכוח נמשך גם בהפסקה, ובהפסקה אף הביאו את הטענה הקשה שע"י סגירת השערים שתפו הבריטים פעולה עם הנאצים והביאו במו ידיהם לרצח מיליוני יהודים.
"דעו שבאנגליה בוויכוחים מעין אלה מייצג אני את דעתכם ומתווכח באותו להט כמוכם עם מתנגדנו כדי לייצג את עמדת העם היהודי. אך כאן, רציתי להראות לכם את הצד השני של המטבע, כדי שאתם תדעו את עמדתם של האנגלים וכיצד הם מסבירים זאת".
היה זה אחד הרגעים הגדולים של הכיתה הזאת. רגע של התרוממות הרוח. חשתי הרגשת סיפוק עמוקה אשר גברה על האכזבה שהרגשתי רק רגעים ספורים קודם לכן, על שיש בכיתתי תלמיד אשר אינו מזדהה עם מאבק העם היהודי. היה בי סיפוק על רמת הכיתה ועל דרגתה הגבוהה בוויכוח אזרחי. ובטוחני שאם יצטרך אותו בחור לעמוד שוב בוויכוח עם האנגלים יידע באמת איך לייצג את עמדתנו.
ובצורה דומה עברנו על נושאים שונים עם התקדמות באוצר המילים מיום ליום. כאשר בבחינות הסיום היו נושאים שונים לחיבורים ואחד מהם: "כתוב מכתב לחבר בחו"ל השואל בעצתך אם לעלות ארצה". קמה אנחת רווחה בכיתה האומרת: "או, פרופגנדה, זה פשוט מאוד". ורובם כתבו מכתבים אשר היו יכולים להיאמר ולהיכתב ע"י כל שליח מישראל לגולה. כלומר עם סיום האולפן ראו הם את עצמם מעבר מזה של המתרס, כישראלי הפונים אל אחיהם בגולה. וזאת המטרה של האולפן. ואפשר לומר בפה מלא שהשגנו אותה.
כמובן שהיו גם מספר מקרים לא נעימים שאין להרבות את הדיבור עליהם, אבל הסיכום הוא מעודד: 5 חברים מצטרפים למשקנו, 5 זמניים, 2 ממשיכים באולפן החדש ו-4 עברו למשק צעיר. זהו סיכום שכל אולפן יכול להתגאות בו.
ב-1.5.60 סיים המחזור השלישי את לימודיו. המחזור הרביעי ייפתח, כנראה, בסוף מאי או התחלת יוני. מהו בשבילנו אולפן כזה? מדוע אנשים אלה באים בכלל לאולפן? האם האולפן כדאי לנו? שאלות אלה ועוד אחרות שומעים אנו מדי פעם, ולכן אנסה לתת הסבר.
עולה או תייר, אשר בא לישראל ואשר ברצונו ללמוד עברית במהירות, מופנה ע"י הסוכנות היהודית לאולפנית, כאשר העולה או התייר גילו מעל 30 הוא נשלח לאולפן בעיר ושם משלם 320 ל"י בעד 5 חודשי לימוד (כולל לינה במקום, אוכל וכביסה). הוא לומד באולפן כזה 5 שעות ביום, ואחר הצהריים ובערב עוסק בשיעורי בית. מובן, שאולפן כזה, רמתו יכולה להיות הרבה יותר גבוהה מזו של אולפן בקיבוץ (באולפן רשמי נקרא אולפן כמו שלנו: אולפן עבודה) כי בקיבוץ חייב החניך לעבוד מחצית יום. לכן גם תקופת הלימודים בקיבוץ ארוכה בחודש מזמן הלימודים באולפן בעיר.
צעירים מתחת ל-30 (גם הכושר הגופני, כמובן, נלקח בחשבון ולחולניים מרשים להירשם באולפן בעיר) נשלחים לאולפן עבודה. הם מתחייבים ללמוד 6 חודשים ולסור למשמעת הקיבוץ בכל חייהם במשק. תייר או עולה מארצות אנגלוסקסיות (כולל צרפת ודרום אמריקה) היודע מראש את תאריך נסיעתו ארצה, ואשר חפצו בלימוד במסגרת האולפן, פונה בארצו אל בא-כוח הסוכנות היהודית וזה מודיע לו במקום את שם הקיבוץ בו ייפתח אולפן בתאריך הנקוב. (כמובן, אם דתי הוא האיש, הוא מופנה לקיבוץ דתי), כך שבדרך – כלל אנו יודעים את השמות ואת הפרטים האישיים של רוב החניכים כחודש לפני פיחת המחזור. קורה גם שתייר זה או אחר פונה ישר אלינו לאחר שהוא שוע, כי עתיד הוא להית באולפננו.
אצל עולה מסתדר כל הדבר הזה בארץ. הוא פונה לסוכנות היהודית וזו שולחת אותו, לפי התור שהיא קבעה, לאולפן.
עכשיו, לאחר ניסיון של 3 מחזורים גלינו שיש עוד סוג של אנשים - והם לעתים הרוב במחזור - הלא הם אותם תיירים שרואים במסגרת אולפן מין אכסניית נוער, אשר מבטיחה קיום ל-6 חודשים חינם אין כסף.
ובאמת, לו הממשלה הבריטית או הצרפתית, למשל, הייתה מארגנת אולפנים כאלה, הרי זה מאפשר ביקור נוח לצעירים הרוצים לראות ארצות אלה. הם צריכים רק לחסוך את דמי הנסיעה הלוך ושוב. הקיום בתוך הארץ מובטח לחצי שנה. ולאחר זאת נוסעים הביתה. במשך התקופה הזאת הספיקו דרך "טרמפים" לראות את הארץ לארכה ולרוחבה ועברו חוויה יפה וזולה.
ואזי לא ייפלא, כי אותם אנשים אין רוחם דווקא למשטר לימודים מתוח, ואחריותם בעבודה לא תהיה מן המעולות ביותר. ללמוד - כמובן נעים קצת ל"קשקש" עברית וגם יפה לצאת פה ושם לשדות המוריקים ולשבת תחת עץ רענן או לקטוף תפו"ז ישר מן העץ!
אך משמעת יחידה מפריעה. הם באו לראות את הארץ החדשה והמעניינת.
אך לא כן העולים או אותם התיירים שהנם רק תיירים למראית עין, אך באמת באו לכאן להשתקע, והאשרה היא רק... דלת אחורית במקרה שלא ימצאו את מקומם. כל אלה באו ללמוד את השפה בדרך המהירה ביותר והקצרה ביותר. כמובן שאלה הם הגורם המייצב את האולפן, הם הנותנים את הרוח בשיעור והם גם המזרזים את האחרים בדוגמתם הם לא לפגר.
חלק גדול של תלמידי האולפן באים ארצה ללא מטרה כלשהי, והכל זר להם: הארץ, השפה, הקיבוץ. אלה שלומדים בחו"ל על הקיבוץ ועל ארץ ישראל הם חניכי תנועות הנוער היהודיות. ובאמת, אחוז חניכי תנועות הנוער באולפנים אינו גדול.
וכאן הייתה צריכה לבוא השפעתו של הקיבוץ, השפעת בני גילם. לשמחתי אוכל לציין, שבני משקנו התייחסו כבר אל מחזור ג' ביתר הבנה. לא הייתה זו תמונה נדירה כאשר ראית בני האולפן או בנות האולפן בחברת צעירי משקנו.אך כל זמן שלא יישאר מכל אולפן אחוז מסוים במשק כמועמדים - אין המפעל הזה ממלא את ייעודו.
במחזור זה היו כמעט כולם דוברי אנגלית, דבר אשר מפריע מאוד להתקדמות בעברית, כי בכל שעות היום דיברו החניכים ביניהם אך ורק אנגלית. לא כן באולפנים הקודמים, בהם היו חניכים מעורבים, ובכדי להבין איש את רעהו לא היה מנוס אלא להשתמש בשפה החדשה המשותפת - עברית. אנו מקווים שבמחזור הבא נזכה שוב ליוצאי הרבה ארצות, בעלי לשונות שונות.
ספרי הלימוד אינם מתאימים לתלמידים, אלה שהם ברובם בוגרי בתי ספר תיכוניים או אולי אפילו גבוהים. הספרים חוברו בשביל עולים מארצות נחשלות, ולכן הגישה בהם היא כמעט פרימיטיבית, אולם היות ואין ספרים אחרים - הנמצאים הנם הטובים ביותר.
מצבנו הגיאוגרפי, הוא בין חיפה לתל-אביב, על-יד נתניה וחדרה, מפריע לא במעט לחיים סדירים באולפן. התלמידים מגלים חיש-מהר את קשרי המכוניות ואזי מתחילה התנודה בכל רגע של פנאי. והרי אין הם ילדים ואין המשק או המורה אחראי לשלומם בשעות הפנאי.
החניכים מקבלים במשק -.4 ל"י לחודש דמי כיס, אספקה קטנה, כביסה ותיקונים, תיקוני נעליים, בגדי עבודה, סיגריות ודמי דואר בסכום של 1.20 ל"י לחודש. נוסף על כך הם מקבלים יום חופשה בחודש מלבד השבתות. כדי לכסות את מסי קו"ח (יש עוד מספר פרטים אשר אינם מעניינים את כולם).
במחזור האחרון הייתה לנו הפתעה נעימה לראות כיצד השתנו זרים אלה והיו ליותר קרובים לעמם וארצם. חלק גדול, אשר בא בהחלטה לחזור, החליט להישאר ולקרוא לקרובי משפחתם לישראל, במטרה להשתקע כאן. הצלחנו לנטוע בהם מעט מאהבת המולדת ואפילו התנ"ך לא נשאר להם ספר חתום או "ספר תפילות", כי הם הספיקו לדפדף בו ולקרוא בו פרקים מסיפורי האבות וחלק מן המגילות, והם הרגישו את הקשר החי בין התנ"ך לבין הארץ. ומה שיותר חשוב, חשו את השתייכותם לכל הארץ הזאת ולכל הנעשה בה. מובן הייתה בכך משום הגזמה לו אמרתי, שהם כבר יודעים עברית, אולם בסיס רציני רכשו להם אצלנו.
תקופת הלימודים של האולפן היא, כידוע, מחצית שנה. תקופה זו קצרה מאוד ביחס לדברים שעל התלמיד ללמוד, כי לא רק את ידיעת השפה עליו לרכוש, אותה אפשר למעשה ללמוד בית-ספר לשפות, אלא העיקר הוא בהכנת הלומד לחיים ארץ. מגמתנו היא שבסיום האולפן יראה התלמיד את עצמו כישראלי לכל, שירגיש את עצמו כחוליה בכלל היישוב, שיחשוב על הנעשה בארץ במושג "אנחנו", כלומר: כל פרט (כולל עצמו) הנו חלק מן הכלל. מושג זה בהלך מחשבות אינו מן הדרים הקלים וקשה להחדירו ללב התלמיד. לאחר חינוך של שנים בארצות זרות.
תלמיד אולפן, הבוגר במחשבותיו, שדרגת השכלתו גבוהה למדי, בא אלינו במטען ערכים אשר רכש במשך תקופת לימודיו והתפתחותו בגולה. רבים מתלמידי האולפן היו רחוקים, מאונס או מרצון, מחיי התרבות העברית, והתנכרו להווי היהודי כעם.
ישנם ערכים יהודיים, כמו חגים, שנקלטו בשנות הילדות ונגנזו בתת ההכרה של האדם. עתה מוטל עלינו לעוררם ולהשתית את חינוכנו עליהם.
ומאידך ישנם תלמידים הבאים מבית יהודי מסורתי ואף דתי. היודעים את התורה על בוריה, אך אינם מבינים את הקשר הנפשי העמוק שלנו אל מקורות העם שיסודו בתורה. הם רואים אותנו כסוטים מדרך היהדות, ואף אותם לא קל לחנך לישראלים, מבלי לערער את הערכים הדתיים העמוקים הטמונים בנפשם.
ולעומת כל אלה עומד התייר המשקיף מן הצד, אינו מזהה את עצמו עם חברת הנקלטים והקולטים, ומשתדל לשקול את מידת כדאיותו האישית בכל הבעיות ורק במאמץ רב הוא יכול לכלול את עצמו במושג "אנחנו".
אלה הן אך מעט מן הבעיות העומדות בפנינו בכיתת אולפן, אשר מעולם אינה הומוגנית מבחינה זו. תפקיד החינוך באולפן חשוב לאין ערוך מתפקיד הלימוד.
כדי להמחיש את השינוי בהלך המחשבה, כתוצאה של תקופת ארבעה חודשים באולפן, ברצוני להביא בפניכם חיבור אשר נכתב ע"י תלמידה לאחר טיול לגליל. ערכים השתנו, חדשים נקנו, וכבר נראית לעין האישיות החדשה הישראלית.
עדיין מורגש חוסר הגיבוש, אבל זאת יעשה הזמן וניסיון החיים בארץ. ובטוחני, שאילולי האולפן, אף אם הייתה לומדת לדבר עברית, היה עובר זמן רב הרבה יותר עד לשינוי הערכים ולביטוי "אני גאה".
אגב, חיבור זה נכתב לאחר כ-4 חודשים ויכול לשמש דוגמא ליכולת הביטוי בשלב זה.
ארץ ישראל הייתה בשבילי רק טלאי אחד על כדור העולם. לא ידעתי שום דבר מהארץ הזאת, כי לא היה לי אף פעם קשר איתה. אין לי קרובים פה. שמעתי רק 2-3 סיפורים שסבא שלי סיפר לי.
גדלתי בארץ קומוניסטית עם רעיונות ואידאולוגיה של עולם סוציאליסטי. לא רציתי לבוא הנה מפני ששום דבר לא משך את לבי, אבל ההורים שלי רצו לבוא לארץ ישראל ובאתי איתם.
עכשיו, אחרי ארבעה חודשים ואחרי הטיול היפה והמעניין שעשינו, קיבלתי כמה מושגים מההיסטוריה והגיאוגרפיה של הארץ.
עכשיו אני גאה שאני בארץ ישראל. מ ד ו ע?
אני גאה להיות בת לעם שלחם שנים על שנים בשביל להגן על האדמה וכדי לחיות את החיים שהוא שאף אליהם.
איך לא אשמח כאשר אני שומעת שבמלחמת 1948-49 לחם וניצח עם קטן, בן 500 אלף איש, את הערבים שבאו משבע ארצות, בדומה לכתוב התנ"ך על דוד שניצח את גלית.
איך לא אהיה גאה, כאשר אני שומעת על קרבות של צעירים, כמו למשל הארבעה-עשר שנפלו בגשר הזיו, שאחרי הרבה ניצחונות (באותו לילה הרסו הרבה גשרים) הם מתו ואף אחד לא ידע איך, או כאשר אני שומעת שירושלים הייתה הרבה זמן מנותקת, אבל בכל זאת עמדה נגד האויב, או כאשר אני שומעת שבחור אחד זרק בקבוק מולוטוב על טנק של סורים (זה היה בדגניה) וכולם ברחו מפחד, או כאשר אני שומעת כיצד לחמו היהודים מצפת כשהם הוקפו משלושה צדדים על-ידי הערבים, או כאשר זוכרים שלפני שנים רבות, ב-1920, טרומפלדור עם עוד 7 חברים נפל בקרב נגד ערבים עם אפנדי בראשם. - נפלו הרבה יהודים, חבל, אבל העם היהודי ניצח.
יש הרבה משלים על יהודים שלחמו בקרבות נגד האויבים של ישראל ומתו בשביל ארצנו. הם לא בינינו, אבל הם חיים בלב שלנו. אנחנו לא נשכח אותם, תמיד נזכור אותם.
כך העם העברי קיבל את עצמאותו, את השקט והשלום, וכך היהודים התחילו לבנות את הארץ ואת המדינה.
באו ובאים הרבה עולים חדשים. צריך לבנות שכונות חדשות וערים חדשות. רואים מקומות, שבהם לא היה שום דבר, נהפכים לשיכונים חדשים, גנים, בתי-ספר ובתי-חולים. מצפון עד דרום, ממזרח עד מערב מתפתחת הארץ, מעבדים את הקרקע ובונים, כגן גדול ויפה.
אני אוהבת את הארץ. זאת ארץ יפה והכול נעשה בה בידי יהודים. בהחלט אני גאה שאני יהודייה, שאני בארצי ואעזור בגדולה ובפתוחה.עכשיו אני יכולה להגיד בקול רם "טוב לחיות בארצנו".
ללמוד בלי כסף העברית.
למה כולם מתכוונים.
המחזור הנוכחי הוא ה-39 במניין. קרוב ל-20 שנה נו אנחנו מקיימים אולפן, מחזור אחרי מחזור. מי בכלל עוד זוכר תקופה בה לא עבדו חברי אולפן בחדר האוכל (ומוסה נוהג בהם) ובמטבח, בהקמות וברפת ובענפים אחרים? איך היו צעירנו משתלמים באנגלית בלעדיהם? הם נהפכו לתופעה קבועה בנוף קיבוצנו - ובכל זאת לא נפסקו אצלנו עד היום הרהורים וערעורים סביב המסגרת הזאת. יש הכרח מפעם לפעם לבדוק את יחסנו לאולפן ולחבריו, לבחון מה אנחנו רוצים מהם - ולא פחות, מה בעצם הם, הצעירים והצעירות האלה, מצפים מאתנו. הרבה השתנה במשך 20 השנים האלה. ההרכב האנושי, הרמה, הציפיות הן היום אחרות ואיתן שונה תפקיד האולפן.
בימים הרחוקים של גאות העלייה, תפקידו העיקרי של האולפן היה להקנות לעולה את יסודות השפה כדי שיוכל במהירות האפשרית למצוא את מקומו בארץ ולהסתדר בעבודה. הצעירים - רובם מארצות אנגלו-סקסיות - הבאים בשנים האחרונות אלינו, אינם (עדיין?) עולים, אינם רואים באולפן בראש וראשונה בית-ספר המכשיר לעתיד. עבורם לימוד השפה אינה מטרה לעצמה. הם נוער יהודי חילוני. לא חסר להם כלום בבית, חוץ מדבר אחד, שבעיני הערים והטובים ביניהם הוא העיקר: הסבר למהות יהדותם. הם מחפשים בארץ את החברה היהודית כדי להבין את עצמם, את המיוחד המבדיל ביניהם ובין חבריהם וחברותיהם הלא-יהודים באוניברסיטאות, כאשר הדת אבדה, לשני הצדדים, את חשיבותה. הם מחפשים הזדהות.
שהותם בארץ, באולפן, בקיבוץ הוא עבורם ניסיון, ניסיון והרפתקה. אנחנו, צוות האולפן, ובמידה לא פחותה, חברתנו הקיבוצית כולה, יכולים לקרב אותם לארץ, להוסיף משהו להזדהות איתה. לשם כך השיעורים בעברית - שפת הארץ ותרבותה - השיחות על חגים, היסטוריה ואירועים אקטואליים, לשם כך הטיולים. עשויה להיות זאת עבודה חינוכית-לאומית רצינית מאוד. כמו כל עבודה חינוכית, גם פה יהיו תמיד אכזבות ונדרש הרבה רצון טוב, אבל הסיכוי להצלחה - ותהיה חלקית כמה שתהיה - אינו קשור רק (-ואפילו אולי לא בעיקר- )בחברי הצוות. במידה מכריעה קובעת האוירה בקיבוץ, הנכונות של כלל החברים.
קיבוץ גבעת-חיים הוא המפגש הראשון של האולפניסט עם הארץ, ביתו הראשון בארץ ובקיבוץ ובאופן טבעי ההתרשמות פה הופכת לאספקלריה כללית. פתיחותנו או אדישותנו עלולות לקבוע התייחסותם לארץ ולקיבוץ בכלל. לצערי, אנחנו ככלל, לא נוכל לטפוח לנו על שכם מלאי שביעות-רצון. לא פעם שואלים אותנו חברי האולפן - האם הם בכלל רצויים כאן. הספק שלהם - ולפעמים יותר מספק - הוא פרי ניסיונם ממפגש מקרי זה או אחר, מיחס זה או אחר. יש כמובן חברים - והאולפניסטים מזכירים אותם תמיד בשמחה והרגשת תודה, שמאירים להם פנים , פותחים את בתיהם לפניהם, מקבלים אותם בכל החום. תמיד יש "ל"ו" צדיקים," אבל במקרה שלנו 36 אינם מספיקים.
ללא ספק קורה גם שהאולפניסטים באים בציפיות מופרזות שאי-אפשר למלא אותן, אבל במקרים רבים גם ציפיות מוצדקות נשארות בלי מענה. אצלנו שורר בחלק הולך וגדל של ציבורנו אדישות רבה. אופייני לזה - לרבים מחברי האולפן לא הצלחנו למצוא משפחות המוכנות לארח אותם. המחזור הנוכחי נמצא כאן כבר קרוב ל-4 חודשים, רבים מכירים אותם ורק מעטים הוזמנו אי-פעם לבתי חברים, אפילו לא על-ידי אלו שעובדים איתם ביחד כמעט יום-יום. במפגש אחרי העבודה חסר הרבה פעמים החיוך המלבב, אמירת השלום הנותנת הרגשת השתייכות. יחסי אנוש הם דברים עדינים, מתבטאים בדרך כלל בדברים קטנטנים, אבל נורא חשובים. בלעדיהם ספק אם יש הצדקה להמשך החזקת אולפן אצלינו.
קצת על האולפן הנוכחי. התחלנו בסוף אוגוסט עם 47 תלמידים, ואחרי תקופה קצרה מן הרגיל, עזבו כשליש. התמונה דמתה קצת להצגת "10 הכושים הקטנים". הגל הזה נעצר ונדמה לי שממר יצא מתוק. הסלקציה הייתה ברובה חיובית וטוב שכל העזיבות התרכזו בתקופה קצרה. יש עכשיו הרגשה של יציבות (פחות או יותר). רוב רובם של החברים שנשארו הם טובים מאוד, נעימים, אחראים בעבודתם. הרבה מחברינו יעידו על כך.
חילקנו מההתחלה את הכיתות לפי רמה. הכיתה המתקדמת הגיעה להישגים יפים, מסוגלים די בחופשיות לדבר ולהבין, ובכלל, אצל רבים קיים רצון חזק ללמוד את השפה.
מי נמצא עכשיו באולפן?
אתחיל ב"מיעוטים", ז.א. לא באנגלו-סכסים. המהומות באירן גרמו לתזוזות מה אצל יהודים צעירים. אלינו הגיע רק נציג אחד, מסעוד, מהנדס (( B.S.C , המתלבט עכשיו אם להמשיך פה את הלימודים לתואר שני או להתחיל מיד לעבוד באחד המפעלים. צרפת מיוצגת עכשיו רק ע"י מרילין, אחרי שנפרדנו, בלי צער, מכמה דוברי צרפתית בתחילת האולפן. מרילין היא סטודנטית ונרשמה באוניברסיטת תל-אביב ללימודי במאות. כולם מכירים בוודאי את הזוג הרוסי-שבדי, ארקדי ואינגריד וינוקור. ארקדי עלה עם אימו לפני 3 שים ארצה. באולפן בחצור אינגריד וארקדי נפגשו, נסעו לשבדיה, התחתנו שם וחזרו באוגוסט השנה ארצה. ארקדי למד פנטומימה ותיאטרון ברוסיה ובשבדיה. הם התפרנסו מהופעותיו של ארקדי כפנטומימאי על בימת תיאטרונים. ארקדי גויס לפני כחודש וחצי לצה"ל לשנה אחת. אינגריד עובדת בבית תינוקות בהצלחה רבה. שניהם חושבים על קיבוץ לעתיד. מסקנדינביה נשארו אצלנו שתי בנות: קיקי השבדית הייתה כבר קודם זמן ממושך אצלנו כמתנדבת. עובדת בבתי ילדים, וליזה הפינית. ליזה הייתה קרוב לשנה כמתנדבת ביפתח ואינני מתפלא שחברי יפתח מעוניינים בשובה אליהם. רונית ירדה עם הוריה כתינוקת לגרמניה וחזרה עכשיו כעולה. מדרום אפריקה, הארץ שלרבים תחושה של התפוצצות מתקרבת, הגיעו אלינו גדעון ודויד, שניהם שולטים ביד חזקה על מכונת שטיפת הכלים במטבח. דויד הוא רואה חשבונות, חושב להישאר בארץ. גדעון הוא עולה ויתגייס בפברואר לנח"ל כדי להצטרף לגרעין המיועד לקלי"ה.
מסקוטלנד (ואל יעיז מישהו לקרוא לסקוטי אנגלי, גם אם יהודי הוא ואבותיו לא לחמו עם מקבת) - נורמן, צעיר בן עשרים, מנהל חשבונות ועכשיו עובד פרדס, ומייקל הג'ינג'י עובד עם יוני פרינץ. נציגות יותר גדולה מאנגליה: רבים מכירים בוודאי את דיאנה, ומי שלא מכיר אותה הפסיד. היא מורה לפי מקצועה, עובדת בבתי ילדים. אחרי גמר האולפן תישאר עוד זמן מה אצלנו. מנגינתה בחליל כולנו נהנינו בסוכות. דיאנה משתתפת באופן קבוע בחזרות התזמורת שלנו וכך תנעים לנו בוודאי גם בחגים אחרים. גם שלי אינה זקוקה שאציג אותה. בבית הילדים היא כוח רציני ובצדק מקובלת על ילדים, הוריהם וחברים רבים. שלי לא נמשכת לחזור מהר לערפילים של האיים הבריטים ולעבודת המזכירה. ייתכן ותלך לקיבוץ צעיר וכבת למשפחה מסורתית, היא מחפשת קיבוץ השומר "טיפונת מסורת". פול, בחור צעיר ועליז, יחזור הביתה אחרי האולפן. לורין הייתה לפני בואה הנה יחד עם שלי כמה חודשים בגבע. גם היא לא ממהרת הביתה, אבל אין לה עדין תוכניות ברורות.
ועכשיו לקונטיננט הגדול, קנדה וארה"ב. מורין החליפה את מקום עבודתה בבנק במונטריאול במכון החליבה שלנו, פרות ורפתנים אוהבים אותה והיחסים הם הדדיים. מורין תלך אחרי גמר האולפן לקלי"ה. אצל ליאון בן העשרים יש סיכוי סביר שייהפך לעולה. המשך דרכו בארץ - אולי בקיבוץ צעיר, אולי באולפן נוסף. בצה"ל - אם באמת יהיה לישראלי - ירצה לשרת ביחידה טכנית. גם הצעיר בין יוצאי קנדה אצלנו, רוני, יישאר בארץ. הוא מתכונן ללמוד באוניברסיטה העברית. דוד מולן ממונטריאול, B.A במסחר, יחזור לארצו.
8 תלמידים תרמה ארה"ב: את דניאל, "ברון האולפן, מורה לספורט ולהיסטוריה, אצן ומציל בבריכה כולם מכירים, קטנים כגדולים. הרבה דברים בארץ ובקיבוץ, אולי הרוב, מוצאים חן בעיניו - המיעוט שאיתו הוא לא מסתדר - כולל את השפה העברית. מה עתידו? בארץ? בקיבוץ? אצלנו? הכול אפשרי. נעמי, עיתונאית צעירה מפנסילבניה, ניצלה חופשה של שנה שקיבלה מעיתונה, להציץ בארץ היהודים. הציצה - ואולי אפילו נפגעה קצת. נלסון, מהנדס, הנדסה אזרחית, מוכיח כרגע רקע וכישרונות טכניים מגוונים כעובד במוסך. ברצון רב היה מוצא עבודה מתאימה בארץ, אולי ישתלב עם תוכניות הבנייה הגדולות בנגב. סוזן מפלורידה מקצועה טכנאית וטרינרית. טרם החליטה מה לעשות עם גמר האולפן - אם לטפל בחיות, או אולי במשהו אחר. ואחיה מריון, עבד ביוטבתה במחלבה ובחיפוש אחרי מקור החלב הגיע אלינו לרפת, ויענקל'ה מבסוט ממנו. ג'נט למדה מנהל עסקים, עבדה במקצועה וחושבת על משהו בכיוון זה בארץ. במרצה הרב, קשריה בארץ ומשפחה - סביר מאוד שתמצא את עתידה בישראל. נעילה, אחת הבודדות ששמה בלבד כבר מלמד לא רק את יום לידתה, אלא כמעט את השעה.
אלי נולד במקסיקו והתחנך בקליפורניה. בחור עדין, בעל נטיות אומנותיות רבות. את כשרונו בנגינת החליל יכולנו להעריך בחג הסוכות, בנגינה משותפת עם דיאנה. עם רנדי מגיעה הרשימה לסופה. רנדי גמרה תואר ראשון בביוכימיה. מתקבל על הדעת שתעבוד בישראל בשטח שלה. הצעות עבודה קיימות. בקיץ, המוני עם ישראל אשר בגבעת-חיים פגשו אותה כמצילה בבריכה. אחד התחביבים שלה - קרמיקה וכך היא משתתפת בחוג הקיים אצלנו.
נוכחים: מורין, מייקל, נורמן, מסעו, דוד, דיאנה, אינגריד, שלי, ליאון וברברה ורוני, תלמידים מג"ח המאוחד שלמדו איתנו.
מייקל: עבד בתחילה במקומות שונים, לא מצא את מקומו והיה מאוד לא מרוצה. בערך מאמצע תקופת האולפן עבד עם יוני ואז היה מרוצה: "היה טוב אילו הייתה לי עבודה קבועה. נהניתי מהעבודה שעשיתי לאחרונה. לא הייתה לי משפחה (ההדגשה שלי) וזה חבל!"
מורין: הייתה בין היחידות שזכתה למקום קבוע וזאת משום שמההתחלה ביקשה לעבוד ברפת. יחד עם זאת ידוע שבגלל עבודת המשמרות, קשה מאוד להחזיק מעמד כתלמיד מצטיין, מה שלא הורגש אצלה כלל... מורין עבדה ולמדה ועמדה במשימה הזאת בכבוד: "לא כולם התאמצו באולפן להגיע למקסימום ולכן לא הייתי מאושרת ביותר. הקיבוץ נותן לאולפן מעל ומעבר, אני לא מבינה מדוע אנשים טורחים לבוא לכאן אם הם לא מסוגלים לעמוד בכך ... יש לי דעה שלילית ביותר על התנהגותם של כמה וכמה חברים באולפן.
צריך לבוא עם דעה ברורה וראש פתוח לקראת מה אנחנו הולכים ולא לצפות ליותר מדי. לא נמלאו כל משאלותיי באולפן."
נורמן: "מסגרת האולפן היא מסגרת בי"ס ולכן לא מתאימה לנו. מספר תלמידים עשו מאמץ, בודדים בכלל לא. הניסיון שלי בקיבוץ היה קשה ביותר. אתה מרגיש שאתה חייב לשנות את דעותיך והרגשותיך והתנהגותך לאורך כל התקופה. הרגשתי שהכול היה שונה ממה שציפיתי. ציפיתי ליותר חום ופתיחות. למדתי הרבה על ישראל, קיבלתי תשובות להרבה שאלות בנושא יהדות - זהות יהודית. בקיבוץ אין שוויון. התיירים לא מקבלים כמו הקיבוצניקים בכל הקשור לנושא האוכל. בעבודה יש דעה שלילית על האולפן כקבוצת עבודה, כנראה בגלל כמות המתנדבים. אנחנו באים מבתים יהודיים ואני חושב שאנחנו צריכים להיות רצויים כאן, ישראל צריכה אנשים חדשים. צריך לשנות את מסגרת האולפן. מה שהרגשתי בקיבוץ (הרגשה לא טובה) השפיע מאוד על יכולת הלימוד שלי. היה ניסיון חשוב!!"
דוד: עבד בתחילת האולפן בפרדס ואחר עזב ופנה לשירותים, שם הוא עובד היום - דוד יישאר כאן לתקופה של שלושה חודשים ויעבוד באקונומיה! כנראה יישאר בארץ כעולה חדש: "בפרדס הרגשתי שהקיבוצניקים לא מעריכים את עבודתנו ויש דעה שלילית עלינו. לא היו לי בעיות מיוחדות. לא רציתי עבודה קבועה ולכן החלפתי לפעם."
מסעוד: מהעולים החדשים הראשונים, שיבואו אלינו כנראה, מפרס. יש לי תאר ב.א. בהנדסת מזון. שקט, נעים הליכות: "באתי ללמוד עברית. אחרי זמן קצר הבנתי שהדגש בקיבוץ הוא על העבודה. העניין העיקרי של האולפן היה לשמור על האולפן כשלמות ולא לעזור לאנשים. האנשים בקיבוץ לא ידידותיים והם חושבים רק על עבודה! יש הרגשה של קיפוח לעומת המתנדבים. אנחנו צריכים לעבוד 5 שעות קשות (מדובר על הפרדס במיוחד) והם, לעומת זאת, גומרים את מכסתם באותו מספר שעות והולכים הביתה. בדרך כלל עבדתי טוב ונתתי את כל כוחי ומרצי בעבודה, אבל קרה שלא הרגשתי טוב ואז מישהו אמר לי - "איך אתה עובד היום?" ואז כבר לא היה לי חשק לעבוד בכלל! העבודות הלא נעימות הן רק לאולפניסטים, כמו - חדר כלים, לדוגמא. כשמוצאים תפוז הקטוף לא נכון, מיד באים לאולפניסטים ושואלים. אני לא חושב שהקיבוץ נותן יותר מדי, אלה רק דיבורים." גם למסעוד לא הייתה משפחה מתחילת האולפן וללא ספק זה הוסיף להרגשתו הרעה. מעוד נשאר בארץ, שהרי אין לו דרך חזרה... ולי יש הרגשה מאוד לא נוחה באשר להרגשתו עם סיום האולפן.
אינגריד: בחורה מבוגרת יותר, נשואה, באה עם כוונות להישאר בקיבוץ. בעלה התגייס לצבא. עבדה בדרך כלל בבתי ילדים והיו מאוד מרוצים ממנה: "האנשים בקיבוץ נחמדים. הייתי מרוצה בעבודה. לקראת הסוף לא ידעתי מידי יום היכן עלי לעבוד וזה היה לא טוב..."
ליאון: בחור צעיר מקנדה, חביב, מסור, תוהה על סביבותיו בכל הקשור ליהדות וקיבוץ וכל צורות ההתיישבות: ".... אני מאוכזב מהקיבוץ. אבל יש לי עדיין מוטיבציה לחפש ולראות מסביבי. אנשים שבאו עם רצון חזק, חוזרים עם הרגשה רעה מאוד. אנשי הקיבוץ לא רוצים להיות מעורבים ולטרוח למען אנשים מבחוץ. אני לא חושב שאנשי האולפן צריכים לעבוד תמיד בערבי שישי בחדר האוכל ואיני מבין מדוע מתנדבים לא עובדים גם כן. לא יודע מספיק על קיבוץ והייתי מעוניין ביותר שיחות על הקיבוץ בתקופת שהותי כאן..." ליאון שוקל הצטרפות לגרעין שיבוא מקנדה ויתגייס לנח"ל. מי יתן ואכן יגשים את שאיפותיו.
דיאנה: מורה לכיתות יסוד מאנגליה. זכתה לעבוד בפעוטון מההתחלה. לקחה חלק פעיל בחגים בנגינה על קלרינט וכן משתתפת קבועה בתזמורת: "צריך יותר אינפורמציה מהשליח בחו"ל, זה יכול למנוע הרבה אכזבות ואי-הבנות מאוחר יותר. אני מתנגדת לדעה שיש לקצר את האולפן, העזיבות יתחילו מוקדם יותר."
שלי: הגיעה אלינו דרך חנוך מיכאלי, ולכן האינפורמציה שקיבלה הייתה מצוינת. היא ידעה בדיוק למה היא הולכת: "... פתאום אני מרגישה צורך להגן על הקיבוץ... אני מודה שהקיבוץ נותן לנו הרבה."
נעילה: "...ידעתי למה לצפות (אחותה הייתה באולפן קיבוצי לפני מספר שנים).
לא רציתי ללמוד עברית כי באתי לכאן מיד לאחר 7 שנות לימוד בישיבה. נהניתי משהותי כאן". נעילה נשארת בארץ.
מדוע ואיך מגיעים מתנדבים לגבעת-חיים? אפשר לחלק אותם לשתי קבוצות עיקריות: מתנדבים לתקופת החורף ומתנדבים לתקופת הקיץ. אלה המגיעים בחורף באים בדרך כלל כדי לברוח מהחורף האירופי. הם מגיעים או בקבוצות מאורגנות או כבודדים המטיילים בעולם וצריכים מקום זול ונוח לבלות את החורף - לטייל בגשם וקור זה לא בדיוק חוויה! הקבוצות המגיעות אלינו הן משוודיה, שוויצריה, הולנד, אנגליה וניו-זילנד. אלה מניו-זילנד הם בעיקר נוצרים דתיים שבאים לדרוך בעקבות ישו. בשנה הבאה תהיה לנו קבוצה מפינלנד, נוסף לקבוצות הרגילות.
החברות המביאות את המתנדבים הן או חברות טיול מסחריות רגילות או חברות לא מסחריות המתפקדות מתוך אהבת הארץ, כגון: "שווקיב: (שוודיה) ו"פיקיב" (פינלנד). בודדים מגיעים דרך ה"איחוד" או דרך המלצות של חברים שלהם שהיו פה בעבר. בחורף יש לנו ממוצע של 95 מתנדבים הגרים 3 בחדר (מתוכם מגיעים לפרדס כ-35). בנוסף לכך, רוב המתנדבים בחורף (בממוצע 95%) הם לא יהודים.
מתנדבי הקיץ הם לרוב סטודנטים בחופשה. יותר אמריקאים ויותר יהודים. רובם באים כבודדים. יש לנו בקיץ ממוצע של 40 מתנדבים, הגרים 2 בחדר. מצב הרבה יותר עדיף לעומת החורף, לא מקובל עלי המצב של 3 מתנדבים בחדר כל כך קטן, כשיש גם מזוודות וציוד, בעיקר כשתנאי הדיור שלנו הולכים ומשתפרים.
לפי דעתי. אי אפשר להמשיך במצב הקיים ולהחזיק כמות גדולה כזו של מתנדבים כשאחוז המגיעים לקטיף הולך וקטן ואחוז המגיעים לשירותים הולך וגדל. אני חושב שאנחנו צריכים להודות שאנחנו זקוקים למתנדבים (לא ל-95 איש, אלא מקסימום ל-60) ולדאוג שיגיעו לפרדס כמה שיותר. ולא שכל ענף אחר (כולל שירותים) יתפוס טרמפ על חשבון הפרדס.
נראה בעיני תמים לדבר על שיפור במוסר עבודה וכד' כל זמן שנחזיק כמות כזאת גדולה של מתנדבים. כי אם יש לנו גישה כל כך קלה לידיים עובדות - איך אפשר להתאמץ באופן רציני? מתקשרים ל"איחוד" והם שולחים את הכמות החסרה.
מאוד קשה להשתלט על 95 אנשים. במשך שנה אחת כ-600 מתנדבים עוברים דרך המשק. ואם נוסף לזה, יש סדרן חלש שלא מקפיד על ימי חופש וימי עבודה, אז המצב אבוד לגמרי.
אם אנחנו רוצים שמתנדב העוזב את ישראל ישמש כשגריר של רצון טוב של הארץ - אנחנו חייבים לספק לו את התנאים הטובים ביותר שהם, לדעתי: א. להוריד את הצריפים ולהקים בטונדות. ב. לשכן 2 בחדר. ג. לשפר את בנין השירותים. לתת בקיץ מאוורר לכל חדר (יש תנורים בחורף).
יש לי נטייה אישית לא לקבל מתנדבים גרמנים, לא יהודים. וכן לקבל אחוז גבוה יותר של יהודי. נכון! קיבלתי חינוך גזעני. בחורף שעבר היו המון בעיות מגרמנים לא יהודים, שניסו לארגן שביתות וכדו'. אני גם לא סובל כשגרמנים מנסים להטיף לי איך להתייחס לחתולים, בעיקר יום אחרי "יום השואה". לכן - לדעתי, אם אני לא מסוגל לקבל גרמנים בלב פתוח ואם הם לא מסוגלים להיות יותר רגישים לגבי השואה, עדיף לא לקבל אותם.
אם נגיע למקסימום של 60 מתנדבים בחורף (הרי לא כל חבר נותן תורנות חודשית באופן קבוע בשירותים, וכבר הצלחנו להקים כתה ג' באולפן, ואפילו הצלחנו להקים משטר של גיוסים לקטיף, ואפילו עקרנו, בלית ברירה, כמה דונמים של הפרדס ללא תוספת אותם הדונמים לאבוקדו), אז אפשר יהיה לטפל במתנדבים כמו שצריך ושני הצדדים ייהנו יותר מהמצב.
ואם עד עכשיו לא דיברנו על בעיות - הרי כמה מהן לפניכם: - האם כולנו יודעים שיש מתנדב שעובד בעגלונות ללא רישיון לטרקטור? לא שרישיון מבטיח נהג טוב אבל אם, חס וחלילה, משהו יקרה - אז לפחות שנהיה מכוסים.
1.הם מקבלים טיול בארץ ע"ח "גת" אחרי שגמרו לעבוד.
2. אם בגדים שלהם הולכים לאיבוד בכביסה, מחזירים להם בגדים. למתנדב רגיל בד"כ, לא. המתנדבים הרגילים יודעים על ההבדלים האלה ומתעוררת קנאה.
נוסף לזה קיים מצב של קנאה בין מתנדבים לבין האולפן: שעות עבודה וצריפים מול בית רגיל, הם הגורמים לכך.
אם "זורקים" מתנדב מסיבה כלשהי אין שיטה יעילה לוודא שהוא לא יגיע לקיבוץ אחר ולהיפך. אפילו אם מתנדב מגיע דרך ה"איחוד" או דרך חברה כמו "שווקיב", אין שום ראיון ממשי שהוא צריך לעבור, ולכן אין שום שליטה על רמת האנשים שאנחנו מקבלים.
6 וחצי שעות ליום - 6 ימים בשבוע ויומיים חופש בסוף כל חודש.
8 שעות ליום - 5 ימים בשבוע ו- 6 ימי חופשה בסוף כל חודש.
בשנה שעברה ניסו בפרדס לעבוד בשיטה הראשונה, על מנת לנסות למנוע הצטברות של ימי חופש. הורידו את המכסות בהתאם ל -6 וחצי שעות ליום ומצאו שהקטיף לא הלך. אז החליטו לחזור ל -8 שעות ולמכסה יותר גדולה והקטיף התחיל לזוז, אף על פי שעכשיו כל מתנדב מקבל 6 ימי חופש בסוף כל חודש.
אלו הן חלק מהתרשמויותיי אחרי שנה וחצי כאחראי על המתנדבים. עם כל הבעיות שמלוות את התפקיד, היה בהחלט מעניין לפגוש כל כך אנשים מארצות שונות ולנסות לעזור להם בתקופת היותם כאן.
עונת הקטיף היא אף עונת השיא באירוח המתנדבים במשקנו. מדי שנה, עם בוא החורף, מתמלא הנוף שלנו באנשים צעירים מהעולם הגדול, הבאים אלינו לעזור לנו ולעצמם.
לנו - לקטוף את שפע הפרי מהפרדס העמוס ובעבודות השירותים השונות ולעצמם - לראות עולם, ליהנות מחיים אחרים הרחק מבית ההורים, מעול פרנסה, לימודים והתחייבויות.
באכסנייה שלנו הם חיים מספר חודשים, עובדים, מבלים, מטיילים ומכירים נוף ועולם אחר, ואנשים חדשים - ויום אחד בהיר אומרים שלום וחוזרים למקומותיהם או ממשיכים במסע הנדודים. בימים אלה, בעיצומה של "עונת המתנדים", נפגשנו עם קלייר וגייל, המטפלות במסירות באורחינו, וביקשנו מהן לספר על הנעשה בקרב המתנדבים - מה, מי ואיך. את ששמענו מפיהן רשמנו לפניכם.
בתקופה זו חיים תוכנו 85 צעירים וצעירות. רובם באו אלינו קבוצות מאורגנות מאנגליה, פינלנד ושוודיה. ישנו גם מספר לא מבוטל של מתנדבים החוזרים בפעם השנייה, ומתנדבים שהגיעו כבודדים מהולנד, דרום-אפריקה, ניו-זילנד, אוסטרליה, ארה"ב ועוד. גילם נע בין 20-25. רובם נמצאים כ-3-4 חודשים במשק.
חלק מהמתנדבים עובדים שש וחצי שעות ביום ותמורת זאת הם מקבלים 2 ימי חופש בחודש, דיור, כלכלה, טיול מאורגן אחת לחודש, דמי כיס ושירותים למיניהם כגון: כביסה, טיפול רפואי, סרט, פאב וכו'.
המתנדבים ועובדים בפרדס, במסגרייה המכנית ובעוד מקומות ספציפיים עובדים 8 שעות ביום ואז הם מקבלים 6 ימי חופש בחודש (וכל זאת מחוץ לימי השבת הרגילים). רובם צוברים את הימים ואחר כך נוסעים לטיול גדול בארץ.
קלייר מציינת - הרוב מתנהגים מאוד בסדר. הם מעריכים את הטיפול הניתן להם ויש להם הרגשה שהתנאים בהחלט הוגנים.
הצעירים שבאים אלינו היום הרבה יותר "סולידיים" מבעבר, הודות למיון וניפוי הראשוני שנעשה עוד בארצותיהם, נמנעים מאיתנו קשיים רבים ואי-נעימות.
לשאלתי - האם המתנדבים מגלים עניין לשמוע יותר על אורח חיינו - שתיהן מחייכות והתשובה - "לא במיוחד".
אומרת גייל - בכל הקשור ליוזמה ולהתעניינות, זה לא תמיד השטח החזק שלהם. למרות שאי אפשר לעשות הכללות, רובם לא מתעניינים בהרצאות או סרטים שהובאו במיוחד למענם, וגם כשיש איזה ערב פנימי שלהם, הדחיפה והעידוד צריכים לבוא מאיתנו ויש פחות מדי יוזמה שלהם.
לקיבוץ גבעת-חיים יש שם טוב אצל המתנדבים והרבה מאוד באים לאחר שהמשק שלנו הומלץ ע"י ידידים או חברים שעבדו והיו אצלינו. גם למיקום הגיאוגרפי השפעה ניכרת "לביקוש" ובסה"כ הרוב יוצאים מרוצים מתקופת שהייתם בגבעת-חיים. רבים מהמתנדבים מנצלים את שפע אפשרויות הבילוי הניתנות להם כמו - בריכה מחוממת. מגרשי טניס, כדורסל וכדורגל, מועדון וסוגי העיתונים השונים והפאב, אשר מהווה מקום משיכה גם לרבים מצעירי הקיבוץ.
דיברנו על הבילוי - ומה בקשר לעבודה? איך היחס שלהם לנושא? - שאלנו.
מספרת קלר - הבנות לרוב עובדות בשירותים והדיווחים על עבודתם טובים. חלק ניכר מהמתנדבים עובד בפרדס ולפי שנמסר לנו ע"י צוות הפרדס - מרוצים מהם ומעבודתם. ישנם, כמובן, חריגים, אך אלה מעטים ולאחר שיחה איתנו, אם אין שיתוף פעולה והשתפרות מצידם - הם מתבקשים לעזוב.
איך אתן מתרשמות מהתנהגותם החברתית? - האם מורגש עליהם החינוך האירופאי של נימוס, אחריות לרכוש, כבוד לזולת?
גייל מחייכת - אולי תופתעי לשמוע, אך בכל הנושא הזה הם יכולים "ללמוד" מהנוער "הלא מחונך" שלנו. היחס איש לרעהו, התחשבות בזולת וכל הקשור בשמירה על רכוש, נימוסים וכדו' - את כל הדברים האלה הם משאירים מאחוריהם, בארצותיהם ובביתם - וגם זה חלק מהחופש שהם לוקחים לעצמם ומהרצון להיות קצת אחרת לתקופה מסוימת.
האם יש לכן סיפוק ועניין בעבודה? ומה הם הדברים הטעונים שינוי או שיפור?
קלר - אני עובדת כבר מספר שנים בתור מטפלת ותמיד מחדש נהנית מהעבודה איתם. יש הרגשה של מעין שליחות. הנה למשל, ארגנו מסיבת "חג המולד" עם ארוחה חגיגית ושי צנוע והם היו נרגשים ואסירי תודה. רובם יודעים להודות על היחס והמאמץ שניתנים להם ונשארים קשורים גם לאחר שהם עוזבים. יש ביניהם אנשים מעניינים ונחמדים מאוד.
וגייל מוסיפה: גם אני, כמו קלר, חושבת שכל מתנדב אשר יוצא מרוצה לאחר שהייה של כמה חודשים במשק, משמש שליח נפלא למדינת ישראל ולקיבוץ - וזוהי תרומה חשובה למערכת ההסברה הקלוקלת שלנו ברחבי תבל.
ובאשר לדברים הטעונים שיפור - עניין הציוד דורש שיפור רציני מאוד. שלושה אנשים בחדר קטן, בתקופת החורף, כשכל אחד רוצה וזקוק לקצת מקום ופינה פרטית משלו, כשהצריף דולף לעתים והשירותים עדין מאסבסט - זה באמת לא מתאים לשנות ה-80 ובוודאי לא לכבודו של קיבוץ גבעת-חיים, אשר מתפאר בהרבה מבני ציבור מרהיבים ושיפוצים למיניהם.
כן, עוד משהו נורא חשוב: ישנם מתנדבים הנמצאים במשק מספר חודשים ולא זכו להיות מוזמנים, ולו פעם אחת, לכוס קפה ושיחה אצל חברי משק, בביתם שלהם. הדבר מאוד חשוב לנו - ולהם - ואולי זה לא מוגזם לבקש שוב - אנא, היו יותר סבלניים ומאירי פנים למתנדבים. מניסיוננו נוכחנו שהפגישה הבלתי אמצעית בבתי החברים תורמת להם ומעודדת אותם להתעניין ולהכיר יותר מקרוב את הקיבוץ ואת ישראל.
מתנדבים 1980-84 - רון ובריטה בר אל ששהו בגח"א שנים 1980-84 כאולפניסטים ומתנדבים, הקימו קבוצה בפייסבוק ששמה: volunteers Givat Hayim Ichud 1980-1984 בקבוצה יש כבר עשרות חברים, אולפניסטים, מתנדבים וחברים, ונאספו כבר מאות תמונות.