הכול התחיל כשההורים שלי החליטו לקנות בית בחלק הלא נכון של העיר. בבני ברק של שנות ה-80, ימים שבהם עוד היה ייצוג מרשים לכיפות סרוגות בעיר החרדית, היית צריך לגור "בצד הנכון". בני ברק של ימי ילדותי התחלקה, לפחות בתודעתי הצעירה, בקו רוחב ברור. הקו המדומיין נמתח לכל אורכו של רחוב הרצל (כיום רחוב הרב ש"ך). מה שהשתרע מערבה מהרצל, בואכה רמת גן, נחשב "מתקדם", "יוקרתי", "נכון" ובעיקר מגניב. מהרצל ומזרחה, בואכה פתח תקווה, שכנה בני ברק החרדית. זו שהיה הרבה פחות מגניב לגור בה.
הבניין שלנו היה סוג של ערב רב. משפחות ליטאיות, חסידיות ומזרוחניקים באותו בניין. השכן מימין חובש שטריימל. השכנים הליטאיים בדירה ממול מקפידים שלא להשתמש בחשמל בשבתות וימים טובים מחשש חילול שבת בחברת החשמל. והיינו אנחנו, עם אנטנה על הגג, טלוויזיה צבעונית בסלון ואבא שיורד במכנסיים קצרים לזרוק את הזבל.
מאחורי הבניין שלנו עמד רחוב יואל. רחוב קטן, צר ומתפתל שבקצהו הרחוק שרידים אחרונים של בתי מלאכה ומפעלים: בית חרושת לצבעים, שתי נגריות, מסגרייה, מוסך ומפעל ליצור כבלי חשמל ושקעים. ליד כל אחד מהמקומות האלה עמדו אוצרות: משטחים, קרשים וערמות נסורת. את איסוף השלל עשינו, אני ואחותי, עם ילדי השכנים החרדים. קואליציות הוקמו, הסכמים נחתמו בעל פה ובתקיעת כף בנוגע לחלקו של כל אחד באוצר. היו אפילו "הסכמי עודפים" למקרה שמישהו יישבר (או שהוריו ישברו לו את המילה) ויפרוש הביתה לפני שכילה לשרוף את כל העצים שנפלו בחלקו. מזיעים ופצועים ממסמרים ומחלקי עץ חדים גררנו באופניים את חומרי הבערה ל"מחבואים". המקלט שתחת הבניין, יציאות החירום ממנו, גינות אחוריות שכוחות, מעברים סודיים וקיצורי דרך, כל אלה ועוד שינו את ייעודם לחודש כדי להסתיר את כל הטוב שיועד לעלות באש.
כמה שעות לפני שנדלקו המדורות, כשכל אחד החל לגרור את שללו למקום המדורה המיועדת, הסתיים האיחוד הזמני עם ילדי השכנים. שוב אנחנו בתווך. לא עם השכנים החרדים וגם לא עם חברינו שמעברה האחר של הגבעה. בעוד ילדי השכנים הלכו לעשות "הדלקה" במגרש, אבא, אחותי ואני ירדנו מהדירה למטה. אבא, מתוקף תפקידו כמבוגר האחראי, היה גורר בלי הרבה חשק חבית ריקה מהחצר האחורית של בית החורשת לצבעים ומאיץ בנו למלא אותה בעצים שאספנו. בשטח ההפקר שליד הבית, על האספלט, היינו מעמידים בכל שנה מדורה בתוך חבית. האירוע המשונה הזה זכור לי כמרגש ומביך כאחד.
יותר משתחמה החבית את פיזור העצים היא הגבילה את האירוע למסגרת זמן ברורה. העצים נדלקו. כמה תפוחי אדמה עטופים בנייר כסף הושלכו פנימה. וכך, עומדים סביב חבית בוערת, ממש כמו חודש לפני כן בשרפת חמץ, חיכינו בסוג של חוסר תוחלת שמשהו יקרה. והוא מעולם לא קרה. ראשים חייכנים הופיעו במרפסות והביטו במדורה המשונה "של מור", ואני נתקפתי בושה.
ואז, חצי שעה אחרי שהכול החל, הוא כבר היה נגמר. אבא היה מברך על מזלו הטוב שכך עלתה לו והנה הערב כולו עודו לפניו. אנחנו היינו רצים למקלט וממלאים שני דליי מים. אבא היה מכבה את החבית הבוערת. לפעמים עוד נותרנו לחטט ברמץ הרטוב כדי לדלות ממנו תפוח אדמה שאינו חרוך כולו. הסכמי העודפים נכנסו לתוקף. "בר יוחאי נמשכת אשריך", הדהדה השירה מכל הכיוונים עוד שעה ארוכה, ואנו עלינו אט-אט במדרגות הביתה "למקלחת ולישון".
יומיים לאחר מכן, כשהייתי נפגש אחרי חופשת ל"ג בעומר עם החברים מהצד השני של העיר, גיליתי בכל פעם משהו חדש. למשל שברחוב הרב קוק אין מדורות אלא "קומזיצים". בזמן שבמגרש החול הגדול אצלנו שרו "בר יוחאי", החברים שלי "המגניבים" הצמיחו גיטרות והתנסו באקורדים ראשונים מחוברות של אבי ברק. שירוני אלף זמר ועוד זמר, זוהר ארגוב, שלמה ארצי ואדם. בסיפורים שלהם מעולם לא היו מעורבים הורים שהשגיחו, שהדליקו או כיבו מדורות. הם היו עצמאיים, משוחררים והכי יותר ממני בעולם. כשהם הלכו לישון אני התעוררתי לבוקר של חופש.
הילד שהייתי היה לנער ולאחר מכן לגבר. הוא עזב את בני ברק והקים בית ביישוב בגולן. לא עוד חבית אלא חצר. סניף בני עקיבא במרחק הליכה. בקומה השנייה יש גיטרה, והבוקר כשישבתי במטבח שמעתי את שלמה ארצי מתנגן בחדרה של בתי הגדולה. ועם כל זה בכל שנה כשמגיע ל"ג בעומר אני מוצא עצמי בעמדה נפשית דומה לזו של אבא. הילדים כבר להוטים להגיע לחורשת המדורות. קבוצות הוואטסאפ רוטטות עם רשימות הורים מתנדבים שמוכנים להשגיח. במדורה היישובית יש פלאפל, שיפודי מרשמלו ובינגו מגניב. ממש כמו זה שהיה לחברים שלי אז בקומזיצים שלהם. ואז, כשכבר חצי שעה לאחר חצות, מוקף חבורת ילדים צורחים ומפויחים אני שואל את עצמי: איפה החבית? איך אני מצליח להתחמק הביתה מכל הבלגן הזה? איך עושים את זה באלגנטיות כמו אבא?
ההחלטה שגמלה בליבנו הייתה "השנה עושים מדורה לבד". הנוהל בשוטף היה שיש מדורה של השבט, כראוי וכנהוג בכל קהילות ישראל המעורבות בנים ובנות יחדיו (אז לא היה שו"ת סמס לשאול אם זה מותר או שאנו יורשי גיהינום). אלא שאני וחברי עמיחי הרגשנו שיש משהו מאוד מגניב, "קול" ופופולרי במדורה הזו השבטית, כל מיני אפיונים שלא תאמו את הדמויות שלנו כלל וכלל. הבחירה הייתה בין שתי אפשרויות: להיות זנב למגניבים או ראש למסורקי השיער.
בליבי חשבתי שדווקא במדורה השבטית יש לי סיכוי להעלות את דירוג הפופולריות שלי ממקום 17 למקום 15 (יוחאי פינטו ומלכי רוזנבלום, מקומות 15 ו-16 בהתאמה, נצפו יחד בחוג מדעים, מה שהוריד את הדירוג שלהם באופן אוטומטי), אבל עמיחי היה איתן בדעתו להוביל מהלך דרמטי (חוץ מזה שהוא דורג במקום ה-60, אז לא היה לו יותר מדי מה להרוויח).
בקיצור, התארגנו באופן סודי, הסתובבנו בין אתרי בנייה ליערות עד כדי לקטוף קרשים וכמובן עשינו קנייה מרוכזת בחנות הדגל של הבשרים והסלטים של בני ברק דאז, "פיקנטי". רק מי שהסתובב במסדרונות הנקניקים של החנות אי-אז בשנות ה-90 המוקדמות זוכר את הניחוח הבלעדי. או שמא זה היה ממפעל "עוף בני ברק" הסמוך? מילא.
בערב התקדש הל"ג הוצאנו אחר כבוד ופאר את שלל הקרשים והעצים שלנו מהמחבוא הסודי שלנו, ובנינו לנו מדורה ממש ממש בינונית עשרה מטרים ממדורת השבט הגרנדיוזית, שלהערכתי הזהירה הגיעה לגובה של שש אמות וחצי באמות איש.
התחושות היו מעורבות. מצד אחד הרגשנו כישראל בין האומות – קטנים, נמוכים ולא מאוד מקובלים. מצד שני, כשההורים של עמיחי באו לאסוף אותו (22:30) ניגשתי חיש מהר למדורה השבטית וצעקתי לכולם: "חבר'ה! הבאתי פול נקניקיות מפיקנטי!" מקום 12 כבוד.
בכל שנה הייתה הכיתה שלנו אוספת עצים ונפגשת בקצה השכונה במגרשים הצופים למפרץ. הרבה לפני שהתרחבה השכונה במעלה ההר ובמורדו.
ההורים היו מסיעים את ערמות העצים שהיו מוחבאים בכמה מחסנים. תוכנית אני לא ממש זוכר שהייתה. היו משחקי חברה, צ'יזבט, הרבה אש ותחרות עם המדורות שלידנו. גם האוכל היה מאורגן מראש: פיתות, פלאפל, חמוצים והרבה מרשמלו. כולם יחד שמחים ומתלהבים ומלאי אנרגייה.
עד אותה שנה שבה הוציאו שלושה חברה מנגל קטן והכינו רק לעצמם נקניקיות.
שבירת האחווה הייתה צורבת, לא ברורה ולא מובנת. זה היה מעשה של ״אנחנו כבר לא קטנים״, אבל מכוער ואגואיסטי.
זה היה אירוע כל כך לא שייך, שלא נשאר ממנו כלום. לא פיצול ולא מלחמה ולא מחלוקת. אפשר היה ללמוד ממנו ״אלה החיים – והם לא שווים״. אבל אני למדתי ממנו שאנחנו לא נוהגים ככה. שיש לנו אחריות ליצור בדל"ת האמות שלנו אחווה ושוויון.
כיתה י', ואנחנו, כל החבר'ה שעברו את בחינת המקובלים השנתית וזכו לתו תקן רשמי של תותחים, יושבים מסביב למדורה אחרי שחצי שעה עסקנו בהדלקת העצים.
אנחת רווחה עברה בין כולנו. אוריה פתח ואמר שכבר לפני חודשיים הפסיק ללכת עם אבא שלו לתפילה בבית הכנסת של היישוב, כי הוא לא מרגיש כלום ונמאס לו מפסטיבל המלמולים הזה.
שאלתי אותו איך הוא מתכוון להמשיך ולהיות מדריך אם הוא מדבר עם החניכים שלו על דברים שהוא לא באמת מאמין בהם. אוריה אמר שהוא כבר דיבר עם טליה הקומונרית, ואם אני רוצה, משבוע הבא בני עקיבא מחפשים מדריך, כי הוא כבר פחות בעניין. ואז התחיל אחד מהדיונים היותר בוגרים וראשוניים שהשתתפתי בהם כשישיסט.
הכול השתנה כאשר אחד מהחבר'ה שלנו הוציא סיגריה וינסטון לייט, לקח שכטה אחת ארוכה, נשף ארוכות לאוויר ושאל ספונטנית: "מישהו רוצה?"
הכול השתנה כאשר אחד מהחבר'ה שלנו הוציא סיגריה וינסטון לייט, לקח שכטה אחת ארוכה, נשף ארוכות לאוויר ושאל ספונטנית: "מישהו רוצה?"מבטים מהירים הוחלפו. שתיקה. ואז משה, הדוס שבינינו, אמר: "יאללה, תביא קצת. ננסה"
מבטים מהירים הוחלפו. שתיקה. ואז משה, הדוס שבינינו, אמר: "יאללה, תביא קצת. ננסה".
כולנו הסתכלנו עליו בהפתעה. דווקא הוא מכולנו? ומשה, כמו דוס אמיתי, בקושי ידע מאיזה צד אוחזים בסיגריה, החל להשתעל ולהתנשף ולא ידע בכלל איך לוקחים לריאות.
הסיגריה החלה לעבור מיד ליד שהגיעה אליי. הרגשתי שהלחץ החברתי תופס לי בצוואר וקול פנימי אומר לי: עזוב אותך. מה יש לך עכשיו מהגועל נפש הזה? תשחרר. אל תהיה סמרטוט.
ואני מחזיק את הסיגריה ביד ומרגיש שהחום שלה בוער לי בין האצבעות וכל העיניים עליי. "יאללה, נו, קח כבר אחת ותעביר הלאה". וברגע הבא אני מוצא את עצמי באמצע מלחמת עולם פנימית, ושוב הלחץ הזה: "נו, יאללה, בן אדם, תשחרר, קח ותעביר!" ואני לוקח את השכטה הראשונה בחיים, ואז מגיעה תחושת מחנק ושיעול. העברתי אותה הלאה, אבל מאז כבר לא באמת הייתי במדורה בגלל תחושת החמיצות, האכזבה שלי מעצמי וההפסד, שליוותה אותי כל הלילה.
כשהגעתי הביתה לקראת הבוקר נרדמתי לא לפני שהבטחתי לעצמי שבפעם הבאה שאעמוד בפני מבחן כזה יתהפך העולם, אני לא מתכוון לצאת סמרטוט. אבל הריח של הסיגריה שהתערבב לי עם האכזבה עוד המשיך ללוות אותי אחר כך ימים רבים.
מדורת ל"ג בעומר של שבט נבטים. הגיע שלב הנקניקיות. הלל ואני במריבה איומה על הנקניקייה האחרונה. עומדים זה מול זה במבטים רושפים ורוויי אלימות. מתח נורא. שנינו מוכנים לעשות הכול למען אותה נקניקייה. היא כבר די מעוכה ומלוכלכת כתוצאה מהמאבק, אבל אין מצב שמישהו מאיתנו מתכוון לוותר. אני זוכר את שנינו עומדים זה מול זה אחרי מרדף עיקש. שנינו מתנשפים ורותחים. כבר אז, למרות שהייתי בכיתה ד', אני זוכר בבהירות שעם הנחרצות הברורה שאני חייב את הנקניקייה הזו, ומאיזושהי סיבה עלומה היה לי ברור שהיא גם מגיעה לי על פי צדק, לא פחות מזה גם כעסתי על עצמי. הרגשתי טיפש ומושפל שעל זה אני נאבק ושהנקניקייה הזו מסעירה אותי כל כך. גם הדמעות המביכות התחילו להצטבר לי בעיניים. כמובן, את כל הכעס על עצמי והמבוכה המרתי בעוד כעס על הלל ועל עוד אנרגיות במאבק המטופש ההוא.
ואז הגיע גדעון. למרות שהיינו במרחק מה מהמדורה גדעון המדריך הבחין בנעשה והגיע אל שנינו. אני זוכר בדיוק איפה עמדנו. אני לא זוכר מה הוא אמר, אבל אני זוכר נוכחות מרשימה ומרגיעה. האירוע הסתיים בתוך רגעים מספר כשכל אחד מאיתנו אוחז בחצי נקניקייה. הצדק ירד לעולם. יש מדריכים בירושלים.
היופי הוא שלמרות שיכולנו לצאת מושפלים ולהרגיש מפגרים גדעון הצליח לגרום לשנינו לצאת בתחושת ניצחון. הוא לא זלזל במאבק הנורא שלנו והתייחס אליו ברצינות. כל אחד מאיתנו גם קיבל חצי נקניקייה וגם קיבל חזרה את הכבוד שלו, אחרי תצוגת הטמטום שהצגנו מול כל השבט.
כולנו גדלנו. אני מניח (ומקווה) שגם הלל וגם גדעון שכחו מהאירוע הטיפשי הזה, אבל אצלי הוא נותר חקוק. עד היום אני פוגש מדי פעם את גדעון. ולמרות שאיכשהו פער הדורות קצת הצטמצם בינינו, תמיד אני מסתכל עליו מלמטה למעלה. מולו אני תמיד החניך ההוא שצריך שמישהו יאסוף אותו ויסדר אותו. וגם היום לא פעם בא לי שבכל מיני סיטואציות בחיים יגיע מדריך כזה, ובחמלה, תשומת לב ונחת יחזיר אותי למקומי ויסדר את העניינים.
כך מתאר רבי אבא באדרא זוטא שבספר הזוהר (בתרגום מארמית) את מעשה הסתלקותו של רבו הגדול ר' שמעון בר יוחאי.
"לאחר שפסקה האש, ראינו לרבנו הקדוש, קודש הקודשים, שהסתלק מן העולם – עטוי בלבושו, שוכב על ימינו, ופניו מחייכות... קמו רבי אלעזר ורבי אבא והוציאו את מיטתו. החלה המיטה פורחת באויר, ואש מלהטת לפניה. והכל שמעו בת קול האומרת: 'עלו ובואו והתקבצו להילולא דרבי שמעון, יבוא שלום ינוחו על משכבותם'".
הקריאה הזו נשמעת בעולם בכל שנה מחדש ומציתה גם בלב האשכנזי שלי אש של אהבת צדיקים. האש של רבי שמעון נושאת את רגליי למירון כבר שבע שנים, לא משנה הדוחק ולא משנה השתייכותי המגדרית, המגזרית או העדתית.
אני יודעת שיש לא מעט קוראים כאן שמעדיפים תפוח אדמה עטוף נייר כסף ושירי ארץ ישראל על פני הדוחק העצום שנרשם באותו לילה במירון. אבל ברשות מארגני המדורות וסוחבי הקרשים, אנסה לתת כאן טעימה מתלהבת ממה שאני רוצה לכנות הבלגן הקדוש של השנה.
קשה לתאר במילים את התחושה שמרעידה את הנשמה כשעולה המקהלה ומתחילה לנגן בקול ערב את ניגון ארבע בבות של אדמו"ר הזקן, ומייד אחריו את פיוט י-ה אכסוף רגע לפני כל הדלקה ואחרי כל כך הרבה רגעים של ספירת העומר החרישית.
אלו דקות ארוכות ומזוקקות של דבקות בתפילה, של דמעות מטהרות שמזככות את הנפש ושל התקשרות עם נשמתו של הצדיק שטמון בהר היפהפה הזה המשקיף על החרמון ועל הכינרת. אהבת ה', אהבת התורה ואהבת הארץ משמשות בערבוביה ומפעמות בלב חיים חדשים שלא היו בי מעולם.
הר מירון, שטח בן כמה דונמים, הפך בעשורים האחרונים למוקד העלייה לרגל השני בגודלו אחרי הכותל המערבי, והוא מקבץ אליו קרוב למיליון איש באותו יום, מאות אלפים בכל רגע נתון על ילדיהם, על הקיגל שבידם מהכנסת האורחים בדרך העולה אל הציון ועל הח"י רוטל טרופית שמתקבלת בברכה כשיורדים מהאוטובוסים אחרי נסיעה ארוכה.
העלייה הראשונה שלי כמובן הייתה המרגשת ביותר. השנייה כבר הביאה עימה סוג של רגילות בדבר. הבאות אחריהן גרמו דכדוך לנשמה כשבין מאות האלפים את מרגישה היחידה שלא הצליחה להשחיל תפילה או בגלל שרמסה אותך קבוצה של חסידים שמיהרה להדלקה של האדמו"ר. שנה אחת גם מצאתי את עצמי מתחבאת שעות ארוכות מתחת לפרנצ'עס של אחת החסידויות משום שהתחילו להנהיג כניסת נשים רק באמצעות כרטיס מיוחד שקיבלו מוועד החסידות.
אבל חוסר בכרטיסים מעולם לא עצר אותי. גם לא איבוד של אחת הנעליים באותה רמיסה שממנה ניצלתי. החוויות האלו הן כלום לעומת המטען הרוחני והנפשי שאיתם יורדים מההר אור לל"ד בעומר. אולי זה מפני שמשנה לשנה אנו מגיעים לפה שבורים יותר. ואם כך, בכל שנה אני מוצאת עצמי בין מאות אלפים שהלב שלהם מנופץ לרסיסים, ורבי שמעון ותלמידיו אוספים בעבורנו את הרסיסים שהתפזרו ומפסלים לנו לב חדש.
לא רק חסידים ממלאים את ההר. הכיפות הסרוגות והחולצות הלבנות בולטות בין לובשי השחורים ומנשקי הקמעות הספרדים, ולצד עשרות ההדלקות נערכת בבניין ישיבת בני עקיבא הסמוכה התוועדות מסורתית לתוך הלילה של חסידי ארץ ישראל בהנהגת הרב שמואל אליהו והרב דודי דודקביץ'. במערות הסמוכות אפשר למצוא גם פינה של שקט עד שבוקע אורה של איילת השחר במורדות נחל מירון, שוטף עוד קצת את הנשמה בואכה חגיגות החלאקה וההדלקה המרגשת ביותר, זו של חסידות תולדות אברהם יצחק, שנועלת את היום הזה בשעת בין ערביים.
בסוף אותו מאמר בזוהר מתואר כיצד רבו ביניהם אנשי ציפורי ואנשי מירון באשר להיכן ייקבר רבי שמעון. אלו אמרו אצלי ייקבר, אלו אמרו אצלי. וכדי להשקיט את המריבה עשה הקב"ה נס ועלתה המיטה באוויר ונשאוה מלאכים, ומיטת רבי שמעון נכנסה מעצמה למערה בכפר מירון.
"כאשר נכנס למערה, שמעו קול במערה: 'זה האיש מרעיש הארץ, מרגיז ממלכות. כמה גזרות הומתקו ביום זה בגללך! אתה הוא רבי שמעון בר יוחאי, שבוראו מתפאר בו בכל יום! אשרי חלקך, כמה עולמות עליונים נשמרו בשבילך. עליך נאמר: 'ואתה לך לקץ ותנוח, ותעמוד לגורלך לקץ הימין!" (אדרא זוטא, הזוהר הקדוש).
גם אם הדחק בנפש או בגוף גדול הוא, כדאי הוא רבי שמעון לסמוך עליו בשעת הדחק.
בעיני ילדותי התמות התקרב מעמדו של ל"ג בעומר בשנות ה-90 למעמדו של ליל הסדר. ערב אחד בשנה מוכרחים להיות איפשהו, ובלילה הזה יוגדר מעמדך החברתי ויתקבע בתודעה הבית ספרית. אימת הילדים המופנמים שכמותי, אלו שמצאו את קומץ חבריהם במהלך השנה על בסיס תחומי עניין חנוניים למדי, כמו קריאת ספרים עבי כרס.
בכיתה התכונה רבה זה שבועות. השיחות המרכזיות נסבות על איסוף קרשים וגביית דמי השתתפות לקניית מאכלים שהולכים יד ביד עם עשן שרפות, ובתווך אנו. קבוצת המופנמים. לא מדברים על מדורת השבט, כי אין לנו אחת כזו ולא תהיה. לכל היותר ניפול על עוד ספר מוצלח מהספרייה ונשקע בלילה לבן של קריאה.
היה מתבקש שניזום משהו בכוחות עצמנו כנגד כל הכרישים, אך לא ידענו יוזמת הפקה מהי. אנחנו צריכים כרטיס ספרייה ולא יותר כדי לעבור את החיים האלה, חשבנו. אבל אני רציתי יותר. התחשקה לי מדורה בכל שנה, וידעתי שזה לא יקרה בגלגול הזה מכורח הנסיבות.
ואז הגיע נס ל"ג בעומר מפתיע מכיוון לא צפוי. ילד מהכיתה הנמוכה בבית הספר, המתגורר בשכונה הסמוכה, ניגש אליי וסיפר לי בהפסקה שחלם בלילה שאנחנו עושים יחד ל"ג בעומר. פשוט כך. מובן שהסכמתי. החיים החברתיים מתחילים עכשיו. חברים חדשים בקנה, מדורה בצריח. בליל התקדש החג צעדתי מעדנות לשכונה הסמוכה כדי לשקם את מעמדי, לפחות בעיני רוחי. הפיצה הוזמנה, חסכונותיי נשקו למינוס, אך שיערתי כי כך בונים חברות.
דקות אחדות עברו מאז הגעת השליח וטריפת הפיצה. מה עושים עכשיו? תהיתי. אט אט הגיע אליי בלאט אויבו המושבע של כל ילד: השעמום. חשתי שחרף אדי המדורה והפיצה הלוהטת איני שייך לכאן. הביתה, חשבתי תוך כדי הקשבה לילד המדובר ולחברי כיתתו העוסקים בנחישות בתוכנית היוקרתית 'להישאר ערים כל הלילה'. לא, לא. רק לא זה, לחשתי לעצמי.
זרועות הזרות עטפוני ככל שהתקדם הזמן אל הלילה האפל. שיוועתי לל"ג בעומר עם מדורה ופיצה חמה, וקיבלתי שיעור מופלא על מקומה הקיומי של הספרות בחיי. נשברתי. טענתי שאימא מחכה בבית. מקום המפלט הבטוח.
בכל ל"ג בעומר אני מנסה להיזכר, למען השם, לפחות בשמו של אותו ילד, ולא מצליח. גם לא שם משפחה.