לאחר, לערך שעה וחצי של חיפושים, בחוף קופקבנה, הפנה אותי אחד המקומיים ל-'מוניות שירות' (ואנים רעועים שנדחסים בהם עד 20 אנשים) שעוברים בחוף ומגיעים לפבלה. מאחר והייתי בצהרי אותו יום בפבלה הנחתי שלגיטימי לנסוע שוב.
רק שהפעם הנסיעה לפבלה ארכה שעה במקום 20 דקות, ואיך ידעתי שהגעתי למקום הנכון? 50 מטר לפני הכניסה לרחוב הראשי של הפבלה (לפי כיוון הנסיעה), הייתה קבוצה של למעלה מ-30 אנשים מעשנים בבאנגים קראק וקנאביס.
למזלי הייתה לי הדרכה צמודה של מקומי דובר אנגלית שהסביר על הפבלה תוך כדי שאנו הולכים ברחוב הראשי, הנמצא בסמוך לשפך ביוב שבו אפשר להבחין בריחות ומראות לא נעימים.
לאחר כמה דקות הגענו למחסום של ילדים בני 12-16 רכובים על אופנועים, ושם אמר המדריך המקומי כי צריך להמשיך אחד אחד ולהכין את הכסף מחוץ לכיס מבעוד מועט על מנת שהדבר לא יחשב כאיום מבחינת המקומיים.
הכסף מוכן, נכנסתי לסמטה, ובסמטה כניסה לחדר שכמותו ראיתי רק בסרטים, תור של כ-10 אנשים בטור וממולם שני שולחנות שמלאים בשקיות ניילון שעוטפות כסף, קוקאין, וקנאביס, כשמאחורי השולחנות ארבעה דילרים ומאחוריהם נערים צעירים עם קלצ'ניקובים.
המקומי הסביר לדילרים כי אני מישראל ואלה התלהבו ולכן היו סבלניים מעט יותר מאשר למקומיים שאותם זירזו, לא עברו 20 שניות ואני מוצא את עצמי מול הדילר, וכשנתתי לו את ה50 ריאל, הוא היה מופתע (כנראה לטובה) ושאל אם אני בטוח שאני רוצה רק קנאביס (או Maconia בפורטוגזית) בכסף הזה, אמרתי שכן, וקיבלתי עשר שקיות קטנות כאשר בכל אחת מהן מודפס על פיסת נייר 5g, כאשר באותו זמן אני מנסה לעכל את הכמות שקיבלתי.
50 גרם ב50 ריאל (שני שקל לגרם), מחיר שלא חזר על עצמו בכל עשרת החודשים שטיילתי בדרום ומרכז אמריקה.
תודה למטייל אורן כושי אבדר שתרם לנו מניסיונו!