עם כלבים או עם פרפרים, בריח וניל או ללא בישום, הישראלים מסתפקים בשתי שכבות הגרמנים לא מתפשרים על פחות מארבע. נדמה כי השיח על אודות ניירות טואלט והפעילות הגופנית הטבעית לה הם משמשים, הוא השיח המדובר ביותר והמודחק ביותר גם יחד. משבר הקורונה הביא לחשש ממחסור בניירות טואלט, אולם אין זו הפעם הראשונה שבה יש התנפלות על המוצר. זקני ארה״ב מספרים כי בדצמבר 1973 כשמנחה תכנית ה-Tonight Show, ג׳וני קרסון התבדח על מחסור במוצר במהלך מונולוג הפתיחה שלו, אמריקה לא יכלה לדמיין חיים נטולי נייר טואלט, וצופי טלוויזיה רבים נהרו לחנויות המכולת המקומיות ורכשו כמה שיותר חבילות.
לאחרונה פורסם כי עיתון אוסטרלי התגייס למאבק במחסור בנייר. מתוך כבוד לשפה, כבוד לכתבים או אולי דאגה למשתמשים שלא יישארו עם כתמי דפוס על ישבנם – בחר העיתון להשאיר כמה עמודים ריקים. מצחיק ככל שיהיה, עורכי ״מדור ההיגיינה״ של העיתון לא המציאו את הגלגל. משחר ההיסטוריה, אנשים מצאו דרכים לנקות את עצמם ולשמור על היגיינה לאחר עשיית הצרכים. הפתרון הנפוץ ביותר היה לתפוס את מה שהיה בהישג יד: קוקוסים, קונכיות, שלג, טחב, חציר, עלים, דשא, קליפות של קלחי תירס, צמר כבשים, ובהמשך - בזכות המצאת הדפוס – נעזרו אנשים גם בעיתונים, בכתבי-עת ובדפי ספרים. היוונים השתמשו בחמר ובאבן. הרומאים לעומתם השתמשו בספוגים ובמי מלח. אך הרעיון לספק מוצר מסחרי המיועד אך ורק לצורך ניקוי הישבן, התחיל לפני כ-150 שנה בארה״ב.
המוצרים הראשונים שעוצבו באופן תעשייתי במטרה לאפשר התנקות ושמירה על הגיינה לאחר עשיית הצרכים היו יריעות קנבוס ספוגות באלוורה, שנשלפו מקופסאות דמויות קלינקס. הן הומצאו בשנת 1857 על ידי יזם מניו יורק בשם ג'וזף גייטי (Gayetty) שהדגיש את ההיבט הרפואי של המוצר וטען כי הוא עשוי למנוע גם טחורים. גייטי היה כל כך גאה בנייר הטיפולי שהמציא, עד שהחליט להדפיס את שמו על כל חתיכה. עם זאת, הצלחתו של המוצר הייתה מוגבלת. בארה״ב הציבור נהג להשתמש לניגוב בקטלוגים מסחריים שחולקו בחינם, ולא ראה טעם לבזבז כסף על נייר.
עלייה בתפוצה ובשימוש בניירות הטואלט נרשמה ב-1890, כששני אחים בשם קלרנס וא׳ ארווין סקוט (Clarence and E. Irvin Scott) הפכו את הקונספט של נייר טואלט המגיע בצורה של גליל לפופולארי. למעשה הם שלבו בין הרעיון של גייטי ובין פטנט רשום של סת׳ ווילר להכניס לגלילים ניירות שעברו פרפורציה – יצירת קו מחורר ועדין על גבי הנייר על מנת לאפשר תלישה נוחה ומדויקת – במקום לסדר אותם כיריעות בודדות ולמכור אותם בצרורות.
המותג של האחים סקוט הצליח יותר מהמגבונים הרפואיים של גייטי, בין היתר משום שסחרו באופן קבוע עם בתי מלון ועם בתי מרקחת. אך עדיין היה קשה לשכנע את הציבור לרכוש את המוצר בגלוי, משום שהשיח על אודות הפרשות גופניות עורר מבוכה. ולראיה, חברת הנייר הגרמנית Hakle בחרה בסלוגן "Ask for a roll of Hakle and you won't have to say toilet paper!".
אולם השימוש במוצר הפך שכיח רק עם ההתפתחויות במערכות האינסטלציה הביתיות. בסוף המאה ה-19 יותר ויותר בתים נבנו עם שירותים צמודים שנקשרו למערכות ביוב עירוניות. הציבור נזקק למוצר שניתן לשטוף באסלה מבלי לגרום נזק לצנרת. תוך זמן קצר התפארו המודעות בעיתונים כי השימוש בנייר טואלט מומלץ על ידי רופאים ואינסטלטורים כאחד.
את השינוי בתדמית ״המביכה״ של נייר הטואלט, שהיה מזוהה עם הפרשות גופניות ועם בושה, חב המוצר לאנשי הפרסום של חברת הנייר הוברג (Hoberg). לרגל ההשקה של הנייר החדש הציעו המפרסמים למתג את המוצר עם שם נשי – "Charmin", וצללית של אישה יפה. הדגש ששם הקמפיין על ערכים כמו רכות ונשיות, חסך מהחברה את הצורך לדון בפונקציה שלשמה נוצר. עם השנים הוחלפה הצללית הנשית והעדינה של המותג בדמות של תינוק ובהמשך גם באיור של דובונים. התפיסה השיווקית ששמה את הדגש על ערכי המוצר וחווית השימוש, ניכרת עד היום במותגי נייר הטואלט, שמבקשים לזהות את המוצר עם פינוק, רכות ורעננות. ערכים אותם הם בוחרים לייצג באמצעות בעלי חיים בדרך כלל, ובעיקר כלבים מעוררי חיוך.
בהקשר זה, מעניין לגלות כי הכיסא הראשון שהוכנס לאוסף מוזיאון העיצוב חולון, הוא כיסא הכרוב של סטודיו ננדו. כיסא זה הוא למעשה גליל נייר קומפקטי לבן, גדול ממדים, המזכיר במבנהו גליל נייר טואלט. אולם במקום לגלול אותו המעצב גוזר את כל שכבות הגליל יחד, פותח ומקלף כלפי חוץ, שכבה אחר שכבה, באופן שיוצר מסגרת נוחה וגמישה לגוף. שרף שמתוסף לנייר בתהליך הייצור הראשוני מוסיף לכיסא חוזק ויכולת "לזכור" צורניות. הקיפולים עצמם מעניקים לכיסא אלסטיות, חוסן וקפיציות שיוצרים מראה כולל כמעט גס, אולם מאפשרים למשתמש ישיבה נוחה ורכה. לכיסא אין שלד פנימי והוא מורכב ללא ברגים או מסמרים.
הכיסא של אוקי סאטו וסטודיו ננדו, שואל את המאפיינים של גליל נייר טואלט, תוך הפרזה בפרופורציות והתעלמות מן האסוציאציות התרבותיות המזוהות עמו. שכן, מעבר להיותו אמצעי לשמירה על היגיינה, נייר טואלט מתאפיין בחומריות, בצבע, בצורה ובטכנולוגיות ייצור ייחודיות. ייתכן שהיכולת של הסטודיו לראות בנייר הטואלט חומר גלם לגיטימי לעיצוב אובייקט חדשני מסמנת את המהפך של המוצר מאובייקט רפואי, כפי שהוצג לציבור בתקופתו של גייטי לאובייקט אופנתי נחשק. זהו תהליך של ״מדיקליזציה הפוכה״ כפי שמכנים זאת יונתן ונטורה וגלית שבו במאמר ״משקפיים - בין עיצוב לרפואה״. עם זאת, ייתכן כי הפיוטיות, האסתטיקה, הניקיון והלובן של הכיסא, לצד העובדה כי מדובר בתרגום מינימלסטי לשאריות של פסולת תעשייתית, משרתים שיח מודחק. אנחנו מעדיפים לכנות הפרשות גופניות במילים מכובסות כמו ״צואה״ או ״יציאות״. העיצוב המנימליסטי והנקי, שנוצר בהשראת הלובן והרכות שבהם ממותגים ניירות הטואלט, תורם לצמצום המקום שאנחנו מקצים בתרבות שלנו לשיח על אודות הצרכים האנושיים והטבעיים של כולנו.
 כותב לא ידוע, ״ישראל קבעה שיא בצריכת נייר טואלט״, וואלה, 10 בינואר, 2006.
 כיסא כרוב של קבוצת העיצוב ננדו נוצר כמענה לאתגר שהציב מעצב האופנה איסי מיאקה, למצוא שימוש לערימות הנייר שהן תוצר לוואי בתהליך קיפול האריגים בו הוא משתמש ברבים מעיצוביו. קבוצת ננדו יצרה את הכיסא עבור התערוכה: "21st Century Men " שאצר איסי מיאקה.