"אם חקלאות כאן, מולדת כאן", אמר משה סמילנסקי לפני יותר ממאה שנים. נראה כי ממשלות ישראל שכחו את האמרה הזו, אך היא עדיין בתוקף.לחקלאות חשיבות מכרעת בביטחון ישראל – היכן שאנחנו מעבדים את האדמה, שם אנו שולטים על האדמה.
אדמה שלא מעבדים אותה מאבדים אותה. אך החקלאות קריטית לקיומה של המולדת לא רק בשמירה על הגבולות והקרקעות – היא קריטית גם לביטחון התזונתי.
במלחמת יום הכיפורים הבינו במערכת הביטחון שעלינו לדאוג שתהיה לנו יכולת ייצור עצמי של מערכות נשק חיוניות. מיליארדי דולרים הושקעו בכך, למרות שיכולנו לקנות חלק מכלי הנשק 'מהמדף', העדפנו לייצר אותם בעצמנו, על מנת שיהיה לנו בטחון שלא יחסר. המזון חשוב לא פחות.
שוו בנפשכם מדינה שמטילים עליה חרם ולפתע היא מגלה שמרבית התזונה שלה מושתתת על ייבוא. שוו בנפשכם שבתקופת לחימה אניות סוחר או מטוסים מסרבים להגיע לכאן לאורך זמן ואנו נותרים ללא אספקת מזון מיובא – כשהמשק בנוי על ייבוא זו עלולה להיות סכנה קיומית.
כך, למעלה ממאה ושלושים שנה מאז החלה מחדש ההתיישבות החקלאית בארץ ישראל, אנו מבינים שהמשפט "אם חקלאות כאן, מולדת כאן", הוא הרבה יותר מקלישאה.
לצערי, את מה שכולם מבינים, מתקשים להבין בממשלת ישראל. ענף החקלאות עומד בפני שוקת שבורה. החקלאים בישראל סובלים מתמחור נמוך של יבולם, בעיקר בשל מחירי תיווך גבוהים שרובם מתגלגלים בסופו של יום לרשתות הקמעונאות הגדולים. לקריסתו של ענף החקלאות יש גורם נוסף – הירידה בהיקף הייצוא החקלאי.
בשנותיה הראשונות של מדינת ישראל הייצוא החקלאי היה ענף המסחר העיקרי עם מדינות העולם. מרבית מהתוצרת הישראלית הייתה שייכת לבוני הארץ ואנשי האדמה – החקלאים. כיום, אחוז הייצוא החקלאי מישראל נמוך מאוד ומגמת הירידה נמשכת.
למגמה זו יש מספר סיבות עקיפות הנובעות מכורח המציאות: ההתפתחויות הטכנולוגית בעולם הביאו לאפשרויות פיתוח חקלאי מקומי והמעיטו בצורך בייבוא; הגדלת הייצוא בתחום ההיי-טק והטכנולוגיה מישראל גדל משמעותית ומהווה כיום נתח גדול מהייצוא הישראלי; החרמות נגד ישראל הביאו לירידה בייבוא מרשתות קמעונאות זרות.
בנוסף לכל הסיבות שפורטו, ישנה סיבה אחת האחראית באופן ישיר לירידה החדה בייצוא החקלאי-ישראלי. בעבר היה הייצוא החקלאי מישראל מוסדר כשליצרנים היה גוף שסייע להם בטיפול בייצוא החקלאי.
כיום, במקום גוף מרכזי אחד, פונים החקלאים לחברות שיווק שונות, שאינן חזקות מספיק בשביל להיות בקשר ישיר עם רשתות השיווק בחו"ל. הן עומדות מול הקניין בחו"ל, שמתווך גם הוא, ומצליח להוריד את מחירי הייצוא מישראל, תוך שהוא משחק בין חברות הייצוא השונות.
את המחיר, כמו במלחמות בין המשווקים כאן בישראל, משלם החקלאי והצרכן. המטרה שלנו כמדינה היא להגיע לכמה שיותר מדפים בחו"ל ובכך להגביר את הייצוא. מצב זה הוא בדיוק ההגדרה של כשל שוק, ובכשל שכזה על המדינה להתערב.
על מנת לפתור את המצב ישנן שתי אפשרויות: להקים מערך שיווק מרכזי ממשלתי, שיפעיל שליחים בכל העולם ויסייע במציאת שווקים, יפקח על איכות התוצרת החקלאית וייתן מענה לפתרונות מעבר לים או לחילופין, הסדרת הייצוא החקלאי באמצעות תמיכה ממשלתית. על הממשלה להתקין תקנות תמיכה לגופי ייצוא, שיצרו בטחון ליצואנים כך שיתאפשר להם לעמוד מול הקניינים בחו"ל ולא להוריד מחירים, בד בבד עם הרחבת השווקים.
על משרד החקלאות להשיק תכנית חירום בנושא, כי הדור הממשיך בחקלאות בורח, ואנו נותרים בלי חקלאים ששומרים על הקרקע, בלי חקלאות שמייצרת ביטחון תזונתי, ובלי שדות מעובדים ששומרים על הגבולות.