מה אשאל אותך?
הנדידה במורד הזכרונות היא פתלתלה וחלקלקה מששיערתי. יש בה פיתוי ומקסם של בריחה מהעכשיו, כזה שכמעט ואינו זוכר כמה רציתי לברוח גם אז.
אז הנה הוא. במונית, מאחור. אני זוכרת היטב את מגע ידיו, מזיע ומבוהל, אבל הוא מנסה. מקסימום אגיד לא, נכון? הוא ידע שלא אומר לא. יש אהבות כל כך גדולות שהן רוצות להכיל בתוכן את העולם כולו, את כל האפשרויות שבו. אהבתי אליו היתה כזו ממש. כולית, עצומה ועמוקה ומלאה שמחה ובטחון ופחד.
מונית מרצדס, שבעה מקומות. אבא שלו ליד הנהג, אמא שלו בספסל האמצעי, מזוודות לידה, או אולי האחים הקטנים שלו?
רק שנינו במושב האחורי. מה לבשנו? איך זה היה כל כך קל להכנס עם הידיים, שלו המבקשות אותי, שלי המבקשות שיאהב. אם אגע בו כך ימשיך לאהוב אותי? הוא נוסע לשנתיים, אני לא יודעת איך אחיה בלעדיו זמן ארוך כל כך. אז בסדר, שיגע, שיגיד לי איפה ואיך ואני אעשה, העיקר שלא ישכח אותי.
כשדיברנו לפני כמה שבועות אמרת לי שלא שכחת. נראית נרגש, חייכת במלוא הלב. שמחתי, ורצתי אל הבן שלי, לרקוד איתו סמבה נקיה, בוסה נובה חלקה ומתוקה. אתה רקדת לידינו, גבוה ויפה, קירח וקל רגליים, לא יכולתי לנשום מרוב שאני אוהבת אותך, אפילו שאתה כבר לא הילד ההוא.
כשחזרו זה היה מהיר ופשוט. משדה התעופה אל הקיבוץ, אל החדר, אל המיטה. כמה אהבה. כמה געגועים. האם ידעתי שבלילה ההוא נהיה ביחד? אני לא זוכרת. אני זוכרת את המישוש והגישוש, אני זוכרת שידעתי כבר אז ששנינו לא יודעים כלום, שאפשר לעשות את זה הרבה יותר טוב.
אחר כך שיקרתי לו: "זו היתה הפעם הראשונה שלי".
והוא אמר: "זו היתה הפעם הראשונה שלי בלי לשלם".
ואז עשרים שנה של הפרדה אלימה. האמהות בתפקיד הסוהרים. באמצע היו רגעים, מילים קטנות, תקוות שהתפוררו כמו עוגיות ישנות. לא דיברנו, מדי פעם התחבקנו ככה, חזק חזק, ואמרתי לו "אוף כמה אני אוהבת אותך", והוא חייך עם המון שיניים ולחיים ונתן לי נשיקה במצח ואמר לי "חמודה".
ועכשיו אתה מוכן לדבר על הכל, אתה נשמע שמח ונרגש. אני כבר לא מתוקה כמו שהייתי, ואתה עדיין כן. אתה עדיין אוהב אותי? האם אהבת אותי אי פעם באותה עוצמה וחושניות שאהבתי אותך?
מה אשאל אותך, יקר שלי?
ועכשיו כל שנותר הוא נשימות איטיות, מדודות, ציפיות קטנות. נדבר. נתנשק. נקבע להיפגש שוב וזה לא יקרה, אבל אני אמשיך לאהוב אותו. לא כמו פעם, כמו עכשיו, כמו אהבה ישנה, מתוקה מרחוק מכפי שיכלה להיות אי פעם ממרחק נגיעה.
כתבת קטע מקסים.
שאת באמת מאמינה, אם את מאמינה, בכל האהבה הזאת.
הפער הזה, בין זכרון האהבה הראשונית, הטובה והיפה, לבין המציאות, דרך הניתוק הממושך (מרצון או לא) מבלבל כל כך. לפעמים התחושה הזו עולה, שזה בדיוק כמו לפני עשרים שנה, ואז השאלה: זה הדדי? זה אמיתי? וגם: זה אפשרי? יש בזה עדיין טעם?
עם הרבה שיניים ולחיים?
תמיד צריך להיות סקסי?
או שיש עוגיות שמותר להן להתפורר, להצחין, לייאש?