נתאר לעצמנו איך אנחנו הינו מגיבים במצב כזה: האחים שלנו מנסים להרוג אותנו, לבסוף הם מחליטים רק להיפטר מאיתנו ומוכרים אותנו להיות עבדים במצרים. שם העניינים מסתבכים ואנו מוצאים את עצמנו בבית הסוהר למשך 12 שנה. קרוב לוודאי שהיינו אוסרים אותם, מענישים אותם בצורה כלשהי, לא מדברים איתם יותר או לכל הפחות שומרים על כעס וטינה בלב או מזכירים להם שהם היו לא בסדר ולו רק בצורה עקיפה. למרבה הפלא יוסף מתעלה מעל כל היגיון טבעי ואנושי. לא רק שהוא לא מגיב בכעס, אלא אפילו לא רוצה שהאחים יצטערו מעט. כאשר האחים נבהלים מפניו הוא מיד דואג להרגיע אותם ולבקש מהם "ועתה אל תעצבו ואל יחר בעיניכם", הוא מסביר שהשם גלגל את העניינים ושלח אותו כדי שיוכלו לשרוד את שנות הרעב, הכל לטובה. לפי הסיפור של יוסף האחים בכלל לא אשמים ולא עשו שום דבר לא בסדר, את הכל השם עשה כך שיהיה טוב לכולם.
כמה עבודה עצמית על המידות דרושה כדי להגיע למצב דומה לזה של יוסף. כל אחד מאיתנו שינסה לחשוב מעט על המכרים שלו יוכל להיזכר בנקודות לא כל כך טובות שמעט הכעיסו אותנו. כל אחד יוכל להרגיש קצת כעס על דברים שונים שלא הסתדרו לו. כל אחד נושא מטען על אנשים שונים שקלקלו והרסו לו תכנונים שונים שיכלו להביא אותו למקום טוב יותר. אצל חלקנו הדבר מתבטא בכעסים חיצוניים וסכסוכים עם אנשים, אצל אחרים הדברים מופנמים יותר ונמצאים בעקיצות הקטנות שמתחת לפני השטח, לפעמים אנחנו אפילו יכולים להיות החברים הכי טובים של מישהו ובפנים לחוש את הטינה על משהו שעשה.
כעת, מתוך התבוננות בגדולתו של יוסף, שעבד על מדותיו והגיע לדרגות גבוהות מאוד של קדושה, אנו יכולים ללמוד מכך ולחזק את עצמנו לעבוד על מידותינו ולסלוח בלב שלם לכל מי שאי פעם פגע בנו. לא סתם להגיד, אלא באמת להתכוון לכך, שהרי הכל מכוון מאת השם יתברך. כל צער שאי פעם הרגשנו היה מכוון מאת השם, אז מה הטעם לכעוס על בשר ודם ולדמיין שהוא זה שאשם בכעס שלנו? כל אחד בטוח לעצמו שאפשר לסלוח על הכל חוץ מהמקרה הפרטי שלו, שהרי פה הוא באמת לא היה בסדר אז איך אפשר לסלוח? אלא שצריך להתבונן על יוסף הצדיק שסלח על אף כל התלאות והייסורים שעבר בגלל האחים. כמו שהוא סלח על דבר כל כך מכעיס ופוגע, כך גם אנחנו צריכים לסלוח, ובע"ה אולי נזכה מתוך כך לאמונה חזקה כמו של יוסף הצדיק, שתרחיק אותנו מכל רע ותזכה אותנו להצלחה ולקרבת השם.