מזיזים אותנו ממש על הגבול עם מצרים. שומעים חדשות כל שעה. פעם בכמה שעות בודקים את הנשק וחוץ מזה רק מחכים. עושים טוטו אם תפרוץ מלחמה. אין עם מי להתווכח, לכולם ברור שמוכרחה לפרוץ מלחמה. אז עושים טוטו מתי.
שעות וימים של ציפייה דרוכה ולי אין עם מי לדבר.
כבר כמה ימים שאנחנו רצים אחרי המלחמה. יש מורל אדיר. מתחילים לתפוס את גודל ההצלחה. בקשר שומעים כל הזמן על עוד נקודות כבושות. והכל, הזמן והנוף עוברים בטיסה. להסתכל בעיניים המבצבצות מתוך פרצופים שזופים ומטונפים זה לראות המון גאווה. קשה להכיל את תחושת העוצמה והשמחה. ראיתי במו עייני חייל אחד יושב ומלטף את המדים שלו. מה מלטף, הוא חיבק אותם ממש.
מישהו צועק פ נ ח ס וכמה רצים אלי בצעקות: "בוא הנה". אני רץ איתם לא מבין רק מסתכל על האצבעות המושטות קדימה. אני רואה חייל רץ, טס, דווקא על הגבעה ההיא מטפס כמו משוגע. לוקח לי כמה דקות עד שאני מבין. עובד.
כולם עומדים קפואים, מסתכלים איך הוא רץ וכושל. אף אחד לא רץ אחריו. ידיים מחזיקות בי אבל אין צורך. הגוף שלי, כל הכוח מתנדף. אני בקושי עומד. עובד רץ בתוך שדה מוקשים וכולם כאילו מחכים לשמוע פיצוץ אדיר.
מרחוק נשמעת צעקה ועובד נעלם בין הסלעים. מישהו רץ ומביא משקפת. אחר-כך הוא צועק: "עובד שוכב שם. לא זז. אבל הוא לא עלה על מוקש". אלי מביא מגפון וצועק בו עד שכל המידבר רועד: "עובד, אל תזוז. אנחנו באים לחלץ אותך".
המון תכונה מסביב. אני יושב ומנסה להקשיב. אלי מפזר את כל החיילים שמתיישבים כמעט בשורה ומסתכלים. כאילו שאם יעזבו אותו במבטם הוא עלול להעלם. אלי קורא אליו את כל המ"מים והמ"כים וגם אותי. הם מנסים לחשוב איך לחלץ אותו. ממני הוא מבקש לדעת מה קרה לעובד. אין לי מושג. המון ימים שלא דיברתי אִתו. ואז אני נזכר איך הוא הגיע אלינו. אני אומר: "עובד בדואי. עד גיל אחת עשרה הוא חי במידבר, באוהל, עם השבט שלו". כולם מקיפים אותי אבל אני מרגיש כאילו אמרתי יותר מדי ולא יכול יותר לספר כלום. הכל מטשטש. אני לא יודע כמה זמן עובר עד שמגיעים החבלנים ומתחילים לסמן שביל נקי בתוך שדה המוקשים.
אני הולך עם אלי אחרי החבלנים. הולכים צעד ומחכים. שומרים על מרחק סביר מהם. כבר כמעט לילה כשאנחנו מגיעים אל עובד. אני נוגע בו ראשון. הגוף שפוך. מצחין מצואה, אפור מהאבק שדבק בשיער ובמדים. החובש תופס לו ביד: "יש דופק. תיקחו אותו מהר החוצה, צריך לחבר לאינפוזיה".
אני מרים את עובד על האלונקה. הוא כבד. כל-כך כבד. כאילו עזבו אותו החיים ונשארו רק עצמות, בשר, שרירים. משום מקום מגיע הליקופטר ואלונקה נפרשת. זה לא הוא שם, זה מישהו שאני לא מכיר. אני רץ כמו משוגע לקצה המחנה. מריח את עצמי. בזמן שעובד גמור, מחוסל שם על האלונקה אני מוצא את עצמי בשירותי שדה מטונפים מאונן בפראות. הכל נוזל ממני, זיעה, זרע דמעותאני מוכרח לקום. מוכרח מקלחת. הדבק של הזיעה מטריף אותי. ההליקופטר מתרחק אבל אני ממשיך להרגיש את הרוח שלו חובטת בי. עובד חצי מת והגוף שלי כל-כך חי. כמו החלומות בקיבוץ. לקום בבוקר עם פיזמה לחה. לזכור רק חלק מהחלום ותמיד יש את עובד עם עוד נערה. ומה נשאר מכל זה? רק חלומות וחלומות בהקיץ כשהגוף כבר לא יכול יותר.
איך הם דחפו אותנו יחד, צפופים. בית-ילדים ומקלחת אחת. ואם אתה רוצה להיות לבד זה רק על-יד האסלה, וגם זה רק בגלל שאין מקום ליותר מאחד. בחיים אני לא אצליח להיפטר מהריח הזה של השירותים והחיטוי. ופה בצבא זה עוד יותר גרוע. האולמות הענקיים בבסיס, הרחצה מתחת לברז הפתוח במדבר והאוהל הצפוף עם עוד גוף חם ומזיע. לא יודע אם הייתי יכול לעבור את כל זה בלי עובד. הגוף שלו כל-כך אחר. בכלל לא יודע מה זה להזיע בן המדבר. מאות שנים של חיים ללא מים במדבר השביחו אותם כוס-אִמם.