"נאנה לומדת מהי אחריות", מכריזה כתובת בפתח אחד הפרקים המרכיבים את "לחיות את חייה", סרטו של הבמאי הצרפתי ז'אן לוק גודאר מ-1962. בפרק עצמו נאנה, זונה פאריסאית, פונה למצלמה ואומרת: "אני מאמינה שאנחנו תמיד אחראים למה שאנחנו עושים. וחופשיים. אני מרימה את ידי, אני אחראית. אני מסובבת את ראשי לצד ימין, אני אחראית. אני מעשנת סיגריה, אני אחראית. אני עוצמת את עיני, אני אחראית. אני שוכחת שאני אחראית, אבל אני כן. אחרי הכל, הכל יפה. אחרי הכל, הדברים הם כמו שהם והחיים הם החיים" (בצרפתית, חלקו האחרון של המשפט נשמע יפה יותר: לה וי סה לה וי).
במשך הסרט תלמד נאנה מהי אחריות ומהו חופש אך גם תשלם מחיר כבד בעבור הלמידה הזאת. יותר מכל סרט אחר שהופק באותה תקופה, "לחיות את חייה", שיצא לאקרנים כשנתיים אחרי מותו של אלבר קאמי, מכיר בכפילותם של החיים, המורכבים מרגעי שמחה ואושר חולפים ובצדם רגעי עצב וייסורים; בהיותו של הקיום האנושי עצמו בר חלוף - ואבסורדי.
בסרטו של גודאר גילמה אנה קרינה (שהיתה דנית במוצאה ואשתו של גודאר באותם ימים) את דמותה של נאנה, שבפרק נוסף בסרט הולכת לקולנוע כדי לצפות בסרטו של הבמאי הדני קרל תאודור דרייר "הפאסיון של ז'אן דארק", ששירטט אף הוא את דיוקנה של אשה שלקחה אחריות על חייה וגורלה; גודאר, באותה סצינה נפלאה, יצר הקבלה בין פניה הדומעות של נאנה, המתבוננת בז'אן דארק, לבין פניה המיוסרות של האשה שנחשפות בכל מערומיהן על המסך מולה.
אולי בגלל "לחיות את חייה" (וסרטים נוספים של גודאר, שהפכו את אנה קרינה לאחד מסמלי התקופה) בחר בה הבמאי האיטלקי לוקינו ויסקונטי ב-1967 לגלם את התפקיד הנשי הראשי בגרסתו ל"הזר" של אלבר קאמי; ואולי בשל הפיכתו של מרצ'לו מסטרויאני לסמל של הקיום האנושי המודרני - בעקבות הופעתו בסרטים כגון "לה דולצ'ה ויטה" ו"שמונה וחצי" של פדריקו פליני ו"הלילה" של מיכלאנג'לו אנטוניוני, שעסקו אף הם באבסורד וניכור - בחר בו ויסקונטי לגלם בסרטו את דמותו של מרסו. זה מפתיע שדווקא ויסקונטי, שסרטיו נודעו בנפחם הכמעט אופראי (למשל "רוקו ואחיו" ו"הברדלס"), בחר ליצור גרסה קולנועית לרומן שנדמה שכמעט לא ניתן להעתיק אותו לבד הקולנוע.
ואמנם, הסרט לא זכה להערכה ביקורתית ולהצלחה כלכלית, אך הוא זכור כיצירה יפה, ישירה, פשוטה אפילו, שהצליחה להעביר לבד הקולנוע את צבעיה של המציאות הפיסית שבה העלילה מתרחשת (מלאכת הצילום נעשתה בידי הצלם הגדול ג'וזפה רוטונו), את תחושת החום האלג'יראי, המעיק על מציאות זו, את ההלם של האלימות הפתאומית שמניעה את העלילה, ואת מהות הקיום האנושי הלא-מובן, הלא-מוסבר, האבסורדי במשמעותו היסודית ביותר, הניצב במרכז יצירתו של קאמי.
רק מעטות מיצירותיו של קאמי זכו לעיבודים קולנועיים. ביניהם, גרסה נוספת מ-2001 של "הזר", שביים הבמאי הטורקי זקי דמירקובוז, ועיבוד של הרומן "הדבר", שביים ב-1992 הבמאי הארגנטינאי לואיס פואנזו, אשר העתיק את עלילת הספר לדרום אמריקה. צוות השחקנים הבינלאומי כלל את ויליאם הארט, סנדרין בונר, רוברט דובאל וראול ג'וליה (הביקורות קטלו את הסרט). הבמאי האיטלקי המוערך ג'אני אמליו מביים בימים האלה סרט על פי "אדם הראשון" בהשתתפות ז'אק גמבלאן וקלאודיה קרדינלה.
גם אם רק מעט סרטים העתיקו את יצירתו של קאמי אל בד הקולנוע, השפעתן של יצירתו והגותו ניכרת בכל אותם סרטים רבים שהופקו בעשורים האחרונים - מ"הסמוראי" של ז'אן פייר מלוויל ו"מר קליין" של ג'וזף לוסי (שניהם בכיכובו של אלן דלון) ועד ל"גבולות השליטה" של ג'ים ג'ארמוש - שעוסקים במהותו השרירותית, המקרית והאבסורדית אפילו של הקיום האנושי; הקיום שתובע מאתנו, כפי שתבע מנאנה של גודאר, לקחת אחריות עליו.