התובעות הן בעלות דירה ברחוב בן-יהודה 175 בתל-אביב (להלן: "הדירה"), אותה הן משכירות בשכירות קצרת טווח, בין היתר לתיירים. התובעות רכשו מהנתבעת 1 ביטוח מבנה ותכולה, ובכללו – ביטוח מפני נזקי צנרת. השירות בהיבט זה סופק לתובעות באמצעות הנתבעת 2, חברת פמי פרימיום בע"מ (להלן: "פמי"), מכוח התקשרות בין הנתבעות לבין עצמם, ובהתאם לכתב שירות שצורף לפוליסת הביטוח.
לטענת התובעות, ביום 6.8.2015 (יום ה') אירע פיצוץ בצנרת בדירה, שרברב מטעם פמי הגיע ביום 7.8.2015, שבר את תקרת הגבס באמבטיה, אך הודיע כי אין ברשותו כלי העבודה הדרושים לתיקון, ועל כן ישוב לתקן את הצנרת רק ביום א' (9.8.2016). עוד הציע השרברב לתועות לתקן את הצינור הקיים – תמורת תשלום דמי ההשתתפות העצמית הנקובים בפוליסה ולחלופין – להחליף את הצינור כולו, בתשלום של 1,500 ₪. התובעות הבהירו, כי הן מבקשות לתקן את הצינור ולא להחליפו.
כאשר הגיע השרברב ביום א' לדירה, הודיע כי אין ביכולתו לתקן את הצינור, מאחר שהוא גבוה, ותיקון דורש שימוש בסנפלינג, שעל כן – לשיטתו – יש לשלוח בעל מקצוע אחר.
פמי אישרה לשרברב את החלפת הצינור (חלף תיקונו), אולם לטענת התובעות – הצינור לא הוחלף.
ימים אחדים לאחר מכן, אירע פיצוץ נוסף בצנרת, שאז – לטענת התובעות - טען השרברב שהגיע לתיקון, שאילו הוחלף הצינור בתחילת השבוע, לא הייתה מתרחשת התקלה השנייה.
ייאמר מיד, כי אל מול הגרסה העובדתית שהציגו התובעות, לא סיפקו הנתבעות – ובעיקר פמי – גרסה עובדתית של ממש. התיאור המופיע בכתב ההגנה אינו תיאור "מהשטח", לדיון לא הובא השרברב אשר ביקר בדירה, כי אם מנהל בכיר בפמי, אשר ניהל את המגעים מול התובעות, אך בוודאי לא ביקר בדירה, ולא יכול להעיד מה בוצע בה בפועל ומה לא. לא נטען שיש קושי כלשהו בזימון השרברב לדיון, ועל כן – יש להניח כי פמי העדיפה להימנע מהעדתו, וטעמיה עמה.
מכל מקום, משלא הוכיחה פמי כי העבודות הנדרשות – שאין מחלוקת שאושרו בידי הגורמים המאשרים בפמי – בוצעו בפועל, ומשלא נסתרו טענות התובעות ביחס להתנהלות בעל המקצוע מטעם פמי – אני סבור שקמה לנתבעות אחריות.
ודוק: אחריותה של הנתבעת 1 (חברת הביטוח) נובעת מפוליסת הביטוח שהנפיקה לתובעות, ומכך שההתקשרות החוזית מול פמי נעשתה על ידי חברת הביטוח, ולא במישרין על ידי הנתבעות עצמן.
שאלה נפרדת היא שאלת הנזקים שנגרמו. לעניין זה, יש לתת את הדעת לכך שלא הוכח כמעט כל נזק ממון שהוא: עיקר הנזקים הנתבעים הם נזקים "רכים", אשר מבוססים על הערכה שלא הוצגו לה כל תימוכין (למשל – הטענה לנזק בסך 5,000 ₪ בגין אובדן עסקאות עתידיות בגין חוות דעת שליליות באתרים ברשת האינטרנט שלא הוכחה ולו במקצת; הטענה להפסד עסקאות עתידיות ספציפיות שאף היא לא הוכחה וכן הלאה.
גם הטענה לתיקון סתימה במקלחון לא זו בלבד שלא הוכחה, אלא שלא הובאה כל אינדיקציה לטענת התובעות, כאילו הסתימה במקלחון נבעה מנפילת חלקי בטון לתוך הצנרת (להבדיל מסתימה כתוצאה מלכלוך מסוגים אחרים).
סוגיה נוספת שיש לתת עליה את הדעת, ושבעטיה גם אילו סברתי שהנזקים האמורים הוכחו (וכאמור – אינני סבור כך) נוגעת לשימוש שעשו התובעות בדירה. הנזקים הנתבעים, ובהם פגיעה במוניטין, אובדן הזמנות עתידיות וכיו"ב, הם נזקים המאפיינים בתי הארחה, מלונות ואכסניות. על פי רוב, כאשר רוכש בעל נכס ביטוח מבנה ותכולה, הנזקים העלולים להיגרם לו הם נזקים ישירים של פגיעה בציוד ובריהוט, הצורך לצבוע את הנכס ולנקותו לאחר מכן וכיו"ב. אלה הם הסיכונים מפניהם מבטחת הפוליסה הסטנדרטית לביטוח דירות מגורים.
בענייננו, הדירה היא נכס מסחרי, והנזקים הנטענים הם נזקים המאפיינים נכסים מסחריים מסוג זה – אלא שנזקים אלה לא זו בלבד שאינם מכוסים לטעמי בפוליסת הביטוח, אלא שהם גם אינם נכללים בגדר הסיכון הסביר שהמבטח היה מוכן ליטול על עצמו במסגרת הסכם הביטוח. ודוק: פתוחה בפני התובעות הדרך לבטח את הדירה בביטוח בעל תחולה רחבה יותר, שתכלול גם אובדן הכנסות או רווחים, ביטוח המוניטין וכיו"ב – יש להניח שפוליסות כאמור קיימות בנמצא, וכי מלונות, למשל, רוכשים אותן. יש להניח גם, כי עלותן של פוליסות כאלה גבוהה משמעותית ביחס לפוליסה הסטנדרטית לביטוח דירות מגורים.