מהי משמעות מותם של נדב ואביהוא? נראה שאין פרופורציה בין החטא לבין העונש. האם אכן מדובר בעונש, או שמא בתאונה? אם היתה זו תאונה, מה גרם לה לקרות?
משמעות ההבטחה האמורה על היום השמיני "וְיֵרָא אֲלֵיכֶם כְּבוֹד ה", בראשית פרשת שמיני (ט', ו'), היא שה' יתגלה לעיני בני ישראל על המזבח החיצון, בנוסף להתגלות ה' שהייתה כבר באוהל מועד (שמות מ', ל"ד-ל"ח). הוכחנו כי הביטוי "כבוד ה'" מתייחס באופן ספציפי לגילוי של אש ה', השוכנת בתוך הענן, ולפיכך ההבטחה ש"ירא אליכם כבוד ה'" משמעותה יציאה של האש החוצה, לעיני העם, מתוך המשכן בו היא שרויה בענן. הגילוי באהל מועד הוא פרטי מטבעו, ומיועד רק למשה ולאהרון. לעומת זאת, הגילוי על המזבח, הבא בעקבות קרבן, הוא שוויוני, מיועד לכלל ישראל ומתאים למדרגת כולם.
אהרון עמד על המזבח; הוא נשא ידיו מזרחה, לכיוון העם, ואז ירד מהכבש לכיוון דרום (המזבח נמצא מול פתח אהל מועד; ממערב למזבח נמצא הפתח, וממזרחו עזרת ישראל, בה נמצא העם).
מדוע משה ואהרון יחדיו נכנסו לאהל מועד? על כך עונה הרשב"ם: "להתפלל שתרד האש". אחרי העבודה דלתתא, הגיע העת שיגלה הקב"ה את אהבתו ורצונו מלעילא.
"לכל העם" - ולא רק למשה ואהרון!
יציאת האש אירעה כאשר משה ואהרון היו בצד העם. האש יצאה "מלפני ה'" כלומר מקודש הקדשים, וזוהי נקודה קריטית: כיוון שכבוד ה' כבר היה במשכן, הרי שאין לומר שהאש יצאה מן השמים, אלא מקודש הקדשים. הביטוי "לפני ה'" מכריע כדברינו, שכן בכל מקום הוא מתייחס למשכן ובאופן ספציפי לקודש הקדשים. כיוון האש אם כן, לא היה אנכי, מן השמיים, אלא אופקי, וכך היה מסלולה: קודש הקדשים, מזבח הקטורת (שעומד מול הפרוכת מן העבר השני, במרכז האולם), פתח אוהל מועד, ולבסוף המזבח החיצון.
ההבנה שרק אש אחת יצאה, והיא זו שיצאה אל המזבח ובדרך הליכתה נגפה ושרפה את נדב ואביהוא, משנה את התמונה לגמרי. נדב ואביהוא נכנסו כדי להביא אש אנושית, בלי להבין שבכך הם פוגעים במשמעות העיקרית של המעמד; מה שקרה להם הוא תוצאה טבעית של ההתגלות, שהתרחשה על ידי אש: לפי דברינו, ובהשען על פירוש רשב"ם שמתיישב יפה עם מהלך העניינים הכללי, לא יצאה שום אש כדי לפגוע בנדב ואביהוא, אלא הם נפגעו באש שיצאה לאכול את העולה והחלבים על המזבח. מסלול ההליכה שלהם עבר במסלול יציאתה של האש - פתח אהל מועד ומרכזו. מתקבל על הדעת שהם היו יכולים להכנס פנימה באותה השעה משום שמשה ואהרון היו בצד השני של המזבח כשהם מברכים את העם, ופניהם כלפיו.
המשמעות הדתית של התאונה המזעזעת קשורה נובעת מחסרון ביסוד היראה, שגם הוא מזכיר את מעמד הר סיני.. הקרבה לה' מעוררת שמחה וחדווה, אבל גם אימה ויראה. יש לדעת, כי המתקרב לשכינה ואינו מוכן או ראוי, עלול להינזק: "דבר אל אהרון אחיך ואל יבוא בכל עת אל הקדש מבית לפרכת אל פני הכפרת אשר על הארון ולא ימות כי בענן אראה על הכפרת" (ויקרא ט"ז, ב'). הגילוי של השכינה באש מחזק את תודעת היראה: אש היא דין והדין מלמעלה מעצב את תודעת וחווית היראה מלמטה..
נראה, כי משה רבנו מקבל בהסכמה את התנצלותו של אהרון ואת אבלו לאחר מכן, מפני שהוא תופס את האירוע כתאונה. לו היה כאן חטא הראוי לעונש, לא היה משה רבנו מגלה אמפתיה, כפי שהוא לא גילה במקרים אחרים כאשר הוא עמד מול חילול ה' או מרד. כאן הסיפור שונה, שהרי תאונה ראויה לאמפתיה, ולכן, אי אכילת החטאת על ידי אהרון מתקבלת באהבה: "וישמע משה וייטב בעיניו" (ויקרא י', כ').