מדוע לא נמצא בירושלים או בתל־אביב רחוב מלחמת יום הכיפורים? היכן נחבאת סמטת 'החווה הסינית'? לאן נעלם מעלה עמק הבכא? מדוע עד היום, ארבעים שנה לאחר המלחמה, שמה עדיין מעלה בנו תחושת אי־נחת? האם זה משום שעד היום לא הוסכם בינינו כיצד לעזאזל היא הסתיימה? ניצחנו? הפסדנו? גם וגם? מדוע עדיין אופפת אותנו הטראומה?
• אֵילו משקעים הותירה מלחמת יום הכיפורים בזיכרון הקיבוצי הישראלי?
• מי הם גיבוריה האמיתיים ומה תפקידם של שבויים, נעדרים והלומי־קרב בסיפור?
• איזה מהפך חל בדמותה על ציר הזמן?
• האם היא נתפסת כאירוע מכונן או כעוד מחדל בתולדות המדינה?
מלחמת יום הכיפורים, הסתיימה רשמית בהסכם הפסקת אש בשלהי אוקטובר 1973. בפועל, נמשכת היא בתודעה, ובפסיכולוגיה הקולקטיבית של מדינת ישראל עד עצם היום הזה. בדומה למיתוס של נצחון המכבים על היוונים הסלווקים ולחג החנוכה שנולד בעקבותיו, גם אירועי מלחמת יום הכיפורים, נזכרים אחת לשנה בפרוש הימים הנוראים במסגרת חוויתית של "הימים ההם" אך יחד עמם בצמידות ברורה מאד גם "בזמן הזה".
גדעון אפשטיין אביטל, קצין המודיעין של גדוד 890 שהושמד בחלקו בקרבות החווה הסינית, חי את המלחמה ההיא בשני המישורים כאחד: בימים ההם ובזמן הזה. אפשטיין, שספרו "1973 – הקרב על הזכרון רואה אור כמו רבים נוספים לקראת יום השנה הארבעים למלחמה ההיא, מגדיר כבר במשפט הפותח את פרק א' בספרו את מה שמתכוון הוא להעביר לקוראיו במסה בת 500 העמודים לה הקדיש לא מעטות משנות חייו:" ספר זה אינו מיועד להציג את סיפור המלחמה אלא את סיפורו של הסיפור , סיפורה של מלחמת יום הכיפורים על רקע סיפור העל היהודי ישראלי".
היצירה, בוחנת את השפעתה של מלחמת יום הכיפורים על "הנפש הקולקטיבית" הישראלית, דרך בדיקת מסגרות תרבותיות שונות: ספרות, ספרות ילדים, שירה, מוספי זכרון בעיתונות היומית ועוד. על אף ש12 הקבוצות בהן בחר המחבר לבדוק את השפעת המלחמה אינן כוללות כל (בולט בהעדרו מדיום הסרטים על המלחמה דוגמת "כיפור" של עמוס גיתאי, או "העייט" השנוי במחלוקת עשור לפניו) הרי שסקירה, ענינית זו חושפת לא מעט רבדים הנמצאים בתווך בין עולמות הכתיבה הצבאית הישירה המאפיינת את רובה של הכתיבה על המלחמה היא לבין הצריבה התודעתית והתת תודעתית בזכרון המשותף. זכרון, הממתג ומתייג את מלחמת יום הכיפורים הרבה מעבר לעוד מלחמה ורואה בה המשך לסיפורי התנ"ך, והמיתוסים של "בכל דור ודור עומדים עלינו לכלותנו."
המשימה שנטל על עצמו המחבר לא הייתה פשוטה. הסטוריון צרפתי בשם בלוך שחי בתחילת המאה הקודמת טען שעיקר עבודתו של ההסטוריון בניגוד למה שהאמין בו הרודוטוס, אבי ההסטוריה אינו לתאר את הדברים כפי שקרו בפועל, אלא בעיקר להבין את הדברים כיצד האמינו האנשים שהם אכן קרו. אחרי 40 שנה , קורותיה של מלחמת יום הכיפורים, רחוקים עדיין מלהיות ידועים כולן. הדרך, בה רשמה היא את רישומה בהוויה הקולקטיבית של רוח התקופה מובנת עוד הרבה פחות מכך. על המחבר להתמודד בשני מעגלים שונים ומצטברים של קשיים היצבים בפניו. הראשון, נובע מכך שהוויכוחים של אלו שהתשתפו בה: גנרלים, פוליטיקאים ובעיקר חיילים פשוטים שנשלחו כ"בשר תותחים" מעולם לא חדלו, וכמו עונות השנה שבים הם וצפים על פני השטח בכל תאריך "עגול": עשור למלחמה, עשרים שנה, חצי יובל, שלושים, ועכשיו ככלות מעגל הזמן המיתי ורב המשמעויות של 40שנה שחלפו. הקושי השני עמו נאבק אפשטיין אביטל הוא סובייקטיבי . אביטל אפשטיין השתתף כאמור במלחמה ההיא וניצב בעין הסערה. כאמור היה הוא קצין המודיעין של גדוד 890 שלחם בחווה הסינית. קרב, שבדומה למיתלה במבצע קדש, לגבעת התחמושת בששת הימים ולקרב סולטאן יעקב במלחמת לבנון הראשונה או הקרב על הסולוקי במלחמת לבון השניה הפך כמיקרו קוסמוס למלחמה כולה. המעורבות האישית של מחבר יציראה הסטורית היא סכנה אמיתית המשפיעה במקרים רבים על שיקול הדעת וחוטאת חטא חמור לחובת האובייקטיביות של המחבר. ב "1973", המחבר אינו חושש מהקירבה הזו, אלא מנסה להבנות ממנה. בדיוק כפי שמורד הוא במוסכמה על ההבדל המהותי שבין הנראטיב ההיסטוריוגרפי לזה של הסיפורת (ע' 43) לא מהסס הוא לחצות לא פעם את הקווים שבין בסיס הידע האקדמי הנרכש לבין הנסיון האישי. המעברים בין השניים ארוגים שתי וערב לארכה ולרחבה של היצירה מבלי נסיונות לטשטש או להסתיר . סיפור הקרב על החווה הסינית אותו מביא הוא לפרטי פרטיו בכמה גלים לאורך הספר נבחן לא רק בעין תיקשורתית חיצונית (ספרות, תחקיר עיתונאי ומדיה , וראיונות עם ניצולי הקרב ההוא) אלא גם מנקודת המבט האישית מאד של המחבר. השילוב הזה שבין הפנימי והחצוני, הקולקטיבי והטראומה האישית מביא לתוצאה יוצאת דופן. אביטל אפשטיין, איננו רק מתעד חיצוני אלא מנסה לרדת לעמקם של דברים. הוא מנסה למצוא את המשותף לקרב ההוא שהפך אותו לשם נרדף למלחמה כולה ומוצא קווי דמיון רבים ומפתיעים: העדר תקשורת ושיתוף פעולה בין יחידות שונות ובעקבותיו העדר מודיעין (לילה לפני הקרב של גדוד 890 לחמו באיזור אנשי השריון של חטיבה 14 יחד עם יחידת סיור מס' 582 בפיקודו של נתן שונרי. הם הזהירו חלק ממפקדי הצנחנים שלא להכנס לאיזור , והאזהרה, בדיוק כמו אלו שהתריעו על המלחמה כולה לא הגיעה ליעדה.) זילזול או התעלמות מעצמתו של האויב (גדוד הצנחנים נכנס "לטהר את השטח מציידי טנקים" בעוד שבפועל נשלח הוא ללא ציוד מתאים לשדה קטל בו המתינה לו מלוא עצמתה של דיביזיה 16 המצרית המחופרת היטב במקום ומחכה לו בצומת הצירים "טירטור" ו"לקסיקון" שבמתחם מיסורי) מלחמות הגנרלים על האמת הפרטית שלהם ועל נתח מדמם נוסף מבשר תהילת הקרב, ולקינוח: כמו תמיד – המחיר הנורא שמשלמים החיילים הפשוטים שבסך הכל רצו לחזור הבייתה בשלום, ורבים רבים מהם לא זכו לכך.
למרות העקרון שעל טעם ועל ריח אין להתווכח, לא מהסס המחבר להכנס גם לפינות של טעמיה של המלחמה ההיא , מראותיה וריחותיה. הוא עושה זאת בדיוק כמו בכל שאר התחומים שבהם מנסה הוא לתאר את השפעת המלחמה על הקיבוצי בדרך פרטית מאד משלו, ורחבה מאד של כותבים ויוצרים שנתנו הד לחוויה החושית ששמה מלחמת יום הכיפורים ביצירותיהם.
ייחודו של הספר, הוא כאמור השילוב שבין הפרטי לכללי. שילוב זה מנסה לתת את המענה על השאלה הנוקבת מה עשתה מלחמת יום הכיפורים לכולנו, וזאת תוך שימוש בחומרים תיעודיים, ספרותיים, ופסיכולוגיים כאחד. התוצאה, מטלטלת ומעוררת למחשבה רבה ולמסקנה מטרידה על הדמיון המצמרר שבין שרשרת החטאים שהובילו לאסון ההוא, ובראשם חטא ה"היבריס" הגאווה והיהירות בין האסונות שהתרחשו בשנים שלאחר מכן, ושאולי צפויים לנו עוד בעתיד בגין אותם חטאים עצמם.