כנראה שהדבר הכי נורא שאפשר להגיד על יהודי זה שהוא כמו ערבי. מילים כמו "גזען", "שוביניסט", "חשוך", או "אלים" נעדרות את הכוח כדי להפחיד מישהו. גם "פונדמנטליסט".
זה מציק לי כי כשאני קורא ביקורות על חרדים שמתארות את הקיצוניות הדתית כ"טאליבאן" או "איראן". מצד אחד, אני מזהה את קווי הדמיון, ותומך בביקורת, אבל קשה לי עם העובדה שזו חזות הביקורת, כאילו הבעייה היא בדמיון לאיראן / טאליבן ולא בדבר עצמו.
שלא תהיה טעות: אני מבין את המהלך הרטורי, פשוט קשה לי איתו. הפחד הכי נורא של ישראלים הרי הוא מהשתלטות איראנית על המדינה, אז הבה נמנף את הפחד הזה להילחם בכפייה הדתית. אני לא אוהב שממנפים פחד, ולא אוהב שמסמנים קבוצות. האלימות החרדית והמאמצים המתמשכים להדרת נשים מהחברה ראויים לכל גינוי גם אם לא היה לנו אוייב אמיתי או מדומיין שיכולנו לדמות אותם אליו.
שלושה מקרים הזכירו לי את הדמיון הזה: הפוסט האחרון של שחר אילן נקרא "טאליבאן בבית שמש"; קורא הרסס שלי (מסיבה טכנית כזו או אחרת) הקפיץ פוסט ישן יותר של נעמה כרמי שנשא אותה כותרת – אגב, שני הפוסטים מעולים, ענייניים ומומלצים לקריאה, למרות ההסתייגות שלי ממה שמקופל בכותרת, במתכוון או שלא במתכוון (ועוד אגב: אני לא אתפלא אם גם אני נפלתי לרטוריקה הזו אי-פעם, אז אם מישהו מוצא ורוצה להשמיץ אותי – נא לעשות זאת בתגובות).
המקרה השלישי הוא שצפיתי היום בסרט Arranged ("שידוך"?), שמספר על שתי מורות בבית-ספר בברוקלין, אחת יהודייה חרדית והשנייה מוסלמית ילידת סוריה. מנהלת בית-הספר היא יהודייה חילונית שמתנגדת בבוטות לדת. השניים מוצאות שיש יותר דמיון ביניהם לבין שאר צוות המורים, בייחוד כיוון ששתיהן עומדות בפני שידוך, עם כל החששות ומאבקי הכוח בבית הכרוכים בו. על-פי ויקיפדיה, הסרט מבוסס על סיפור אמיתי שנכתב על-ידי יוטה סילברמן (הצד היהודי של הסיפור). הסרט מציג שני בתים, שבהם האב הוא חם מאוד דואג לבתו (וחשוב מכך: קשוב אליה), עם כל המחוייבות שלו למסורת. עם זאת, הבית של נסירה המוסלמית פתוח יותר מן הבית של רחל ("רוחל") היהודייה. כל אחת מהן מבקרת בבית של השנייה, אך בעוד רחל חווה אי-נעימות קלה בביתה של נסירה, נסירה נזרקת מהבית של רחל, ואמא שלה מוסיפה בחשש שעצם זה שהשכנים ראו אותה עשוי לפגוע בשידוך שלה.
הסרט הוא לא מושלם: היו בו בעיות של אמינות, עקביות, תזמון ועוד שאין טעם להיכנס אליהם כאן, אבל המעניין היה בייצוג הדמיון שבין יהודים למוסלמים כדבר חיובי (בניגוד להקבלות "טאליבאן בבית שמש" או "בוקר טוב איראן" המקובלות יותר בשיח הישראלי), כבסיס לדיאלוג.
מצד אחד, זהו מסר שאיננו מתאים לאמריקה של הוליווד (והסרט הוא אכן סרט עצמאי, אף כי איננו חף מתבניות הוליוודיות), אמריקה שמאמינה בשותפות יהודית-נוצרית נגד האיסלאם, או אפילו פשוט אמריקה שבה הנצרות נוכחת הרבה יותר מכל דת אחרת.
מצד שני, זהו מסר שתואם מאוד את הרוח של הוליווד, אם בשל ה"פוליטיקלי קורקט" שבו; או ה"הפוך על הפוך" המפתיע (שאיננו מפתיע כלל) – שדווקא המורות הדתיות הן בסופו של דבר יותר פלורליסטיות ונכונות לקבל את השונה מהמנהלת החילונית והפתוחה לכאורה; ואם בשל הדיעה שדת ואמונה יכולות לשמש גשר טוב יותר מרציונאליזם חילוני.
רשומה זו פורסמה בקטגוריה דת ומדינה, תרבות וספרות, עם התגים גזענות, דת, קולנוע, תרבות, מאת Aryeh. אפשר להגיע ישירות לרשומה זו עם קישור ישיר.