המאבק המשפטי המרכזי בין הצדדים מתייחס לבית המגורים. הנכס רשום על שם שני הצדדים, אך הנתבעת אוחזת בחוזה העברת זכויות מהתובע לנתבעת ולפיו זכויותיו בנכס עוברות לנתבעת ללא תמורה. החוזה שהוסדר באמצעות עו"ד ר., יקרא להלן: "הסכם המתנה".
בבואנו לדון בשאלת מעמדו של הסכם המתנה מתייחס בית הדין לשני היבטים. האחד הוא ההיבט ההלכתי, והשני הוא היבט החוקי.
בנידון זה שעוסק בהסכם מתנה, הרי שבהיעדר רישום הנכס על שם מקבלת המתנה התובע-הנותן רשאי לחזור בו עפ"י סעיף 5 לחוק המתנה הקובע שבהיעדר הסתמכות על המתנה רשאי הנותן לחזור בו.
בשלב שנערך הסכם ההלוואה עם אם האישה, הצדדים והאם חיו בהרמוניה, והאם סייעה להם בהשגת המטרה המשותפת של הצלת הרכוש המשותף מנושים. הצדדים והאם היו מודעים שהסכם ההלוואה אינו אמיתי, וכיוון שחיו בהרמוניה האם לא חששה שהבעל יתבע אותה למלא את התחייבותה בהסכם לפרוע את החזר המשכנתא החודשית שעמד על סך של כ11,500 ₪ לחודש. בגלל אותה הרמוניה הבעל לא חשש להעביר את מניות חברת מ. שהקים ע"ש האם, והאם לא ביקשה להבין דבר על תחום פעילות החברה שנרשמה על שמה, הואיל וידעה שהיא לא תידרש לעשות דבר וחתנה הוא זה שימשיך להפעיל את החברה ולהיות אחראי לכל פעילותה. כל עזרתה הסתיימה בכך ששמשה מקלט להכנסות החברה ולהכנסות חתנה שהופקדו בחשבון שפתח הבעל-החתן על שמה בבנק אוצר החייל במקום מגורי הצדדים. האם הודתה בפנינו שכל הפעילות הבנקאית שלה עד אותו מועד במשך 22 שנה התנהלה בבנק דיסקונט בירושלים עיר מגוריה, והחשבון בבנק אוצר החייל נפתח בהוראת הבעל-התובע. בראייה לאחור אנו מבינים שהייתה סיבה הגיונית לפתיחת החשבון בסמוך למגורי הצדדים, כדי שיקל עליהם להפקיד לחשבון את הכנסות הבעל והחברה, והאישה המשיבה שרק היא קבלה ייפוי כוח בחשבון תוכל לפעול בו בקלות.
כאמור לעיל ב"הואיל" השלישי להסכם מיום 2.4.06 נקבע: "מאז חודש מרץ 2004 משולמים תשלומים חודשיים בעבור המשכנתא ע"י האם..", בלא שהייתה התחייבות לכך ובלא שהוצגה אסמכתא לביצוע תשלומים ממרץ 04 עד מועד ההסכם באפריל 06. לעומת זאת בהואיל השלישי לנספח נקבע: "במסגרת פירעון ההלוואה התחייבה האם לפרוע עבור בני הזוג את ההלוואה החל מחודש 3/04 עד חודש 7/24", כאשר גם בהסכם עצמו לא צוין שהייתה התחייבות כזאת ולא הוצגה בפנינו התחייבות כזאת. גם האם עצמה טענה להגנתה כנגד תביעת הבעל לביהמ"ש לממש ההתחייבות בהסכם, שלא הייתה זו התחייבות אלא "התנדבות". אולם במועד עריכת הנספח להסכם כאשר היחסים בין הצדדים עדיין היו תקינים והם עשו יד אחת להגן על הבית מפני נושים, הם רצו לקבע בנספח את התחייבות האם לתשלומי המשכנתא יותר מאשר זה בא לידי ביטוי בהסכם עצמו, כקביעת עובדה בלבד ש"מאז חודש מרץ 2004 משולמים התשלומים החודשיים בעבור המשכנתא ע"י האם..." בלא לציין שהייתה התחייבות כזו. בנספח בקשו לקבוע זאת כהתחייבות כדי להגדיל את חובם כלפי האם מול נושים פוטנציאלים. עוד נעמוד בהמשך על הבדל מהותי בין ההסכם לנספח.
התשובה לכל השאלות והתמיהות הנ"ל הינה אחת: אין כאן הסכם הלוואה ולא הסכם רכישה בין האם לצדדים, אלא הסכם שמטרתו משותפת לצדדים ולאם לשמור על הבית לטובת מגורי הצדדים וילדיהם ולהרחיק עד כמה שניתן את האפשרות שנושים ישימו ידם עליו. התנאים בין האם לצדדים בהסכם אינם על בסיס ראיה כלכלית, אלא תנאים שנקבעו להשגת המטרה הנ"ל, ולכן מחד האם גומלת חסדים גדולה בסעיף 5, ומאידך גיסא דורשת הצמדה וריבית על כל תשלום, כי מטרת ההסכם להראות שהצדדים בעלי חוב גדולים כמה שיותר כלפיה כדי שהיא תעמוד בדרכם של הנושים עם חוב כמה שיותר גדול, ומאידך דואגת לכך שלצדדים ולילדיהם תהיה קורת גג, כאשר הזכויות בבית אינם שלהם אלא רק זכות מגורים והנושים לא יוכלו לקחת זאת מהם. זה גם ההסבר לכך שהצדדים מודים על תשלומי משכנתא שביצעה האם כבר משנת 2004 למרות שההסכם נערך שנתיים אח"כ. ההסבר לכך הוא שהיה לצדדים אינטרס להיות חייבים לאם כמה שיותר, כאשר הם יודעים שבפועל היא לא תדרוש את הפירעון ומזכותם לבחור באפשרות של סעיף 5.2 כנ"ל.
ת. בסוף הטילו עיקול על הבית, ולא היה מה לרשום לגבי זה. לא הייתה כוונה להעביר לאישה מחצית מהבית. אני לא מכיר בני זוג שהבעל נותן לאישה סתם את חלקו בדירה. אף אחד לא חשב אז על זה.
ב"כ הגרוש: האם האישה הייתה מורשית חתימה בחשבון?
לאור האמור, הואיל ובהסכם בין הצדדים לאם נקבע שתשלומי המשכנתא יבוצעו דווקא מהחשבון ע"ש אם האישה בבנק אוצר החייל, הרי שאינני מקבל טענת אם האישה שהיא שילמה את תשלומי המשכנתא מכספים שלה, אלא מהכנסות התובע שהופקדו לחשבון זה.