כל השבוע אני הולכת ומזמזמת לעצמי חרישית את לאה גולדברג: "האמנם, האמנם עוד יבואו ימים בסליחה ובחסד, ותלכי בשדה, ותלכי בו כהלך התם..."
ולא סתם אני מזמזמת את "האמנם", שנכתב על מוראות המלחמה ההיא, אבל הולך גם בשדות של 2008 "...ומחשוף כף רגלך ילטף בעלי האספסת, או שלפי שיבולים, ידקרוך ותמתק דקירתם..."
מלכודות ממתינות בכל מקום, ערמומיות הן, מסוכנות, לא בגללן, בגללי. כי אני מעדיפה תמיד לראות את ערימת העצים שלפני, כמו התחלה נפלאה למדורה, ולא כמכסה לבור עמוק באדמה.
יצאתי מהבית, כדי לאוורר קצת את הכלוב של עצמי, ונכנסתי לבנק בשכונה, לשוחח על החשבון המרוט שלי, שמתנהל שם בעצלתיים, ומבזבז לסניף מעט מאוד סימני חיבור וחיסור.
בחזרה בבית, עיני נופלות על ערימות הניירת בקיטון העבודה, אני מחלקת, ברוח הימים, את הכל למעטפות: דחוף, מאוד דחוף, ודחוף בטירוף, ומניחה את כולן בתיק. כך גם למדתי פעם צרפתית על ידי נשיאת ספרי הלימוד בתיק צד לכל מקום, בהנחה שבסופו של דבר אלמד מזה משהו, למשל, לא לקחת איתי את התיק לכל מקום.
אחר כך אני מעשנת בסיפוק שתי סיגריות אחת אחרי השנייה ומבחינה בכתובת על הקיר מימיני, שם, בין מספרי פקסים וטלפון הכרחיים, נכתב בעיפרון, על ידי: "ב-15 בספטמבר, 2008 אני מפסיקה לעשן". (חתימה) מירי חנוך, (גם בעיפרון).
עד אז בוודאי אגיע סוף סוף גם לסוף הספר שאיתו שברתי את שיא האטיות בקריאה, "הדרך הקלה להפסיק לעשן", רב-מכר מאת אלן קאר, ששלחה לי בטובה, סופרת בלונדינית יפה ונודעת, שמאוד הצליחה בעזרתו.
בעודי שרויה בשרעפים בחום המהביל בין המאפרות בחדר העבודה, שנעצים נושרים מקירותיו כמו גם חלקי תקרה, תוהה איך יסתדרו מעצמם הניירות הללו, שאנו מקבלים ועל כולם מלים מאיימות: תזכורת, התראה, התראה לפני ניתוק. לו רק הייתי מכירה את מרי פופינס של הפקידות, לו יכולתי, הייתי ציפור, לו רק ניתן, כמאמר המנון ילדותנו, הייתי עושה זאת מזמן.
ברגע הזה שועט הטבח פנימה, ובידיו טחינה, נתח בשר קטן, פלפל חריף וכמובן, עגבניות. הוא קוצץ וצולה, מערבב וקולה.
"יש כאן דואר בשבילך", אני אומרת ומגישה לו חבילה.
"תניחי לי", הוא מזיז אותי ואת הניירות בעדינות וחותר לחדר להביא את המצלמה. הוא יהיה הנבחן הראשון שלי. בחן את עצמך: האם אתה אזרח ממושמע?
1. משלם באמצעות הוראת קבע כבר שנים, נו, ברור.
2. בדרך כלל, משלם ברגע האחרון, בהתראה האדומה.
3. מבחין בהתראה, לא פותח, נחרד ואחרי זמן מה פורס בשמונה-עשר תשלומים, שמצטרפים לקבר האחים של הפרוסים האחרים.
4. לא משלם עד שבאים לנתק.
1. זה מעולם לא קרה לי, אני מחדש הרבה לפני התפוגה.
2. מכניס את זה לארנק ומקווה לא לדרוס אף זקנה או ילד עד ההזדמנות הראשונה שאהיה בדואר, אז אשלם.
3. אני מסתובב עם הישן ובטוח שיהיה איכשהו בסדר. בסוף, נשבר ומשלם באיחור של חצי שנה.
4. אין לי מושג שהוא פג, האדם הראשון שמגלה לי את זה הוא בדרך כלל שוטר, שעוצר אותי בצד, כי הוא חשב שדיברתי בטלפון. אגב, לא דיברתי.
1. אפילו לא נניח. לא היה, אין, ולא יהיה אצלי דבר כזה. מתוקה, טעויות כמו שריפות, לא קורות, הן נגרמות.
2. אקלל ואשלם את התלושים עד האחרון. אשתדל בכל כוחי לתייק איפשהו את הפתק.
3. אשלם ארבעה מהחמישה ואאמין שהם לא ירגישו.
4. אשלם רק את זה שחייבים בבית המשפט ואחר כך אאבד גם את הפתק הזה.
אם צברתם 5 או פחות נקודות: אתם טיפוס מס' 1, הקבצה א'. כלומר, אתם אזרחים ממושמעים מחוננים. כנראה שלעולם לא תטעו, ואם כן, אז לא יתפסו אתכם. לא בטוח שאתם מבחינים בירח מלא או בשקיעה ביום הארוך בשנה, אבל כל הכבוד על היעילות והסדר הטוב. בהזדמנות, חשבו על זה שחיים רק פעם אחת ובלה-בלה-בלה.
אם צברתם 6 עד 11 נקודות, אתם טיפוס מס' 2, הקבצה ב'. כלומר, אתם משתדלים מאוד לא להסתבך, כבר הפנמתם שביורוקרטיה לא שוכחת ולא סולחת. אבל מה לעשות, זה לא בסיסטם שלכם להיות מסודרים. פה ושם יש לכם יום רע, נעלם איזה פתק, נוצרת תקלה. בסך הכל אתם מלאים כוונות טובות, אבל עדיין משלמים לעתים קרובות את מחיר הברדק.
אם צברתם 12 נקודות, אתם טיפוס מס' 3, הקבצה ג'. טוב, אתם כר נרחב של הסתבכויות ביורוקרטיות מגוונות, יש לכם עסק לא סגור עם ממסד, שיטה ומסגרת, אתם מתמרדים ואחר כך מתחרטים, אבל לא מודים וממשיכים לצבור דו"חות, חובות, תביעות קטנות וגדולות. שומר פתאים השם, אבל השם עסוק. מקווים בשבילכם שאתם רואים הרבה זריחות, וכמאמר השיר, "אין ספק שזוהי שקיעתה של הזריחה". או כפי שאומרת אמו הצבעונית של הטבח, "זה לא פשוט".
מקורו של הראגו הוא בצפון איטליה, ובשמו הוא מתייחס למשפחה שלמה של רוטבי פסטה מבשר קצוץ. המפורסם שבהם הוא הבולונז. עם השנים רווח השימוש בשם לכל רוטב המכיל חומר גלם שנקצץ ואודה בשמן זית או חמאה.
1. אש גבוהה, מלהיטים את המחבת, יוצקים את שמן הזית ומוסיפים מיד את הירקות הקצוצים ואת עלי המרווה והרוזמרין, מנמיכים ללהבה בינונית ומאדים תוך ערבוב בכף עץ עד שהגזר מזהיב מעט. עורמים את כל הירקות בשולי המחבת כדי לפנות מקום לבשר.
1. עורמים את הבשר הקצוץ בין כפות הידיים ויוצרים ממנו כדור, את הכדור משטחים לדיסק דק, שאותו מניחים במחבת, דיסק הבשר הקצוץ המושטח שהוא מעין המבורגר דק, מאפשר למקסימום שטח פני בשר להיות במגע עם קרקעית המחבת הלוהטת, רק חלקי הבשר שיגעו במחבת בתחילת התהליך הם אלה שיזהיבו, לאחר מכן ייווצרו כבר אדים שימנעו את המשך ההזהבה.
2. מגבירים ללהבה גדולה, מניחים לדיסק הבשר להיצלות כדקה מבלי לערבב.
3. חלפה דקה, מערבבים בכף עץ, הדיסק נפרד למאות נתחים שחלקם זהובים וחלקם משנים את צבעם מוורוד לאפרפר.
4. הבשר מגיר נוזלים המבעבעים כמו קצף, לכשיתאדו, מדרדרים אליו את ערימת הירקות המאודים שהמתינה בצד המחבת, מערבבים היטב, אש גבוהה, 2 דקות נוספות חולפות ותחתית המחבת יבשה לגמרי. הראגו מבריק מאוד, מאיים להיתפס בקרקעית.
5. בעזרת כף היד סוחטים את אשכול הענבים מעל הראגו, מה שנסחט נסחט ומבעבע בעוצמה על קרקעית המחבת, בעזרת כף העץ מגרדים את המשקעים שדבקו בה.
6. כמעט יבשה התחתית, מוסיפים את היין, המלח והפלפל, מערבבים עוד כמה שניות אחרונות, כשכל הנוזלים מצטמצמים מכבים את האש, הראגו מוכן.
1. קורעים ביד מעט מן הרך של הלחם לנתחים קטנים ופראיים.
2. מניחים בתבנית אפייה, מזליפים מעליהם מעט שמן זית, בוזקים מלח ומפזרים מעל את מחטי הרוזמרין. קולים בתנור שחומם מראש ל-180 מעלות, עד שמזהיב.
מכניסים את כל החומרים, פרט לשמן, למעבד המזון, להב פלדה, ומעבדים בכמה פולסים לרוטב שמשווה לפלפלים מרקם קצוץ דק. מוציאים מן המעבד, מעבירים לקערה וטורפים פנימה את השמן בעזרת כף.
בלנדר, מהירות גבוהה, מרסקים את העגבניות עד לקבלת מרקם חלק וקצפי.
שש קערות רדודות, מגלגלים בתוכן את הטחינה, כמו שעושים עם חומוס. במרכז כל צלחת, מעל הטחינה, מניחים ערימה של הראגו החם. מטבילים מחצית מקרעי הלחם הקלויים בקצף העגבניות ואת המחצית השנייה ברוטב הפלפלים הירוקים. משבצים בגבעת הראגו קצת מאלה וקצת מאלה. אוכלים מיד.
בצנצנת נשארה טחינה גולמית, ובצלחות נשאר קצף העגבניות ורוטב הפלפלים. מערבבים מעט טחינה גולמית עם קצף העגבניות ורוטב הפלפלים, בלי מים בלי לימון. טחינה אדומה, חריפה, מהפנטת.