בפרשת פינחס אנו קוראים על מפקד בני ישראל בערבות מואב, שאחת ממטרותיו הייתה הכנה לחלוקת הארץ. בסיום המפקד התורה מדגישה פעמיים (במדבר כ"ו, נה–נו) שיש לחלק את הארץ בגורל, והדבר נאמר שוב בפרשת מסעי (שם ל"ד, יג), לאחר תיאור גבולותיה של הארץ.
"ולא נתחלקה אלא בגורל... ולא נתחלקה אלא באורים ותומים..." (קכב ע"א).
"ששואלים תחלה באורים ותומים קודם שיטרף הממונה בקלפי ובכך מתקררה דעתן של ישראל שרואין שהגורל היה עולה כמו שנתנבא תחלה ויודעים שחלוקה ישרה היא ולא היו מרננים בדבר".
"כדי שלא יליזו על הגורל".
לדבריו, יש חשש שמי שיזכו בחלק הפחות טוב יוציאו לעז על הגורל.
האם חשש שכזה הוא אכן חשש ממשי? הלוא קרינו בספר משלי (י"ח, יח): "מִדְיָנִים יַשְׁבִּית הַגּוֹרָל וּבֵין עֲצוּמִים יַפְרִיד", זאת אומרת: כוחו של הגורל הוא ליישב סכסוכים, ולא ליצור אותם! וכן נראה מסברה: הגורל נותן הזדמנות שווה לכולם, וההכרעה מתקבלת באופן מִקרי לחלוטין. ובכן, מדוע היה חשש ללעז על הגורל של חלוקת הארץ?
אפשרות אחת היא שיוציאו לעז כי הגורל לא נעשה כדין: שמא יציץ הטורף בקלפי בפתקים שהוא מוציא; שמא יופיע שמו של אחד השבטים על יותר מפתק אחד; וכדומה. לעניות דעתי, קשה להניח שבני ישראל יחשדו ביהושע ובאלעזר הכוהן במעשי מרמה כגון אלה.
דומני שיש כאן עניין מהותי יותר. הביאה לארץ היא התחלה של דרך חדשה בעבודת ה'. ישראל חדלים להיות אוכלי המן, הנהנים מהשגחת ה' המתמדת ומנסים גלויים, ומתחילים לחיות על פי חוקי הטבע – תחת גפן ותחת תאנה. אמנם ארץ ישראל היא ארץ שעיני ה' בה מראשית השנה ועד אחריתה, אבל החיים בה הם על פי חוקי הטבע.
מי שחי על פי חוקי הטבע, עלול לטעות שאין יד ה' מעורבת ישירות במציאות, אלא הכול טבעי ומִקרי. כאמור, הגורל הוא הביטוי החזק ביותר למקריות: הכרעה על פי חוקי הסטטיסטיקה. לכן באה התורה להדגיש, דווקא לפני הכניסה לארץ, שאפילו הגורל, הנראה כאמצעי הטבעי והמִקרי ביותר, נתון להשגחת ה'; וכמוהו גם החיים בארץ. אמנם לא תהיה זו השגחה גלויה כמו שהייתה במדבר, אבל השגחת ה' קיימת תמיד, ובייחוד בארץ ישראל. הכרזתו של אלעזר הכוהן על פי האורים והתומים, שפורסמה ברבים עוד בטרם עלה הגורל, מבהירה כי הגורל עולה על פי רצון ה', המנהיג את המציאות ומכוון אותה.