כאשר פלשתינים ביו"ש שודדים מכוניות דווקא מנהגים יהודים, הגדרת האירוע כפלילי היא בריחה מאחריות. הצדעה לספי ריבלין - השחקן שהעז ללכת נגד הזרם השמאלני.
בתוך שגרת האירועים של הפיגועים המתגברים באזור יו"ש התרחשו השבוע שני אירועים מסעירים במיוחד. ביום שני, סמוך למאחז גבעת רונן שבגב ההר, הפעילה המשטרה שוטרים שהתחזו לפלשתינים המתקרבים אל גבולות השכונה היהודית. ככל הנראה מטרת הפעולה הייתה להתגרות בתושבי המאחז, מתוך כוונה שהללו יגיבו באלימות כלפי ה'פלשתינים' וכך ניתן יהיה להפליל אותם, כפי שכבר נעשה בעבר באזור הר-חברון. התושבים היהודים ניסו לשווא להזעיק את כוחות הביטחון, שהתחמקו בתירוצים שונים ולא הגיעו. לבסוף נאלצו היהודים לצאת בעצמם אל הפולשים (ואל ערבים אמיתיים, תושבי הכפר הסמוך, שהצטרפו גם הם לחגיגה). אלא שלמרבה האכזבה המתנחלים לא נהגו באלימות, לא היה את מי לעצור והפעולה המשטרתית נכשלה.
יום לאחר מכן, ביום שלישי אחר הצהריים, תקפו פלשתינים את מכוניתה של תושבת דולב במהלך נסיעה בכבישי בנימין. תוך שהם פועלים בסגנון שכבר הפך לשגרה מסוכנת, הם אילצו את הנהגת לעצור ושדדו את רכבה. אלא שהמציאות המסוכנת, המתסכלת והמשפילה של נהגת שנותרת חסרת אונים אי שם בכביש בלי מכוניתה, הפכה הפעם לתרחיש אימה: בתה הפעוטה נותרה בתוך הרכב השדוד. אי אפשר להגזים בחומרתו של האירוע הזה, שבקלות היה עלול להפוך לסיפור של רצח פעוטה או לפיגוע מיקוח. בחסדי שמיים ובסיוע תושייתו ואומץ לבו של אבי הפעוטה, קצין לשעבר ביחידה מובחרת, נמצאה הילדה בריאה ושלמה בתוך המכונית שננטשה בין כפרים ערביים עוינים.
ההתיישבות ביו"ש ידעה ויודעת להתמודד עם זמנים קשים של מתקפות טרור ופיגועים, אך נדמה שהפעם מערכת הביטחון לא עושה מספיק כדי להילחם בטרור המתגבר. משאבי תקציב וכוח אדם שלעת כזאת היו צריכים להיות מופנים למלחמה בטרור הפלשתיני המסוכן, מוזרמים בשפע כדי להילחם בתופעת 'תג מחיר' או בהפללת מתנחלים אלימים. התנהגות עבריינית של מבוגרים ובני נוער בהתיישבות ראויה לטיפול, אבל לא ייתכן שבשיאו של גל טרור חמור ומסוכן שאינו זוכה לטיפול ההולם את חומרתו, יוקצו משאבים רבים כל כך כדי להתמודד עם עבירות חמורות ומסוכנות הרבה פחות.
מקוממת גם ההתייחסות המקלה כלפי אירועים חמורים של שוד, חטיפה ורצח המקוטלגים כפליליים. ההבדל בין הפלילי ללאומני הוא דק ביותר, ופעמים רבות אינו ניתן לאבחנה. שוד מכוניות אינו יכול להיחשב כפלילי בלבד כל עוד השיטה הזאת מופעלת רק כלפי נהגים יהודים. קשה להימלט מן הרושם שבפיקוד המרכז מעוניינים לקטלג מעשה כמו רציחתו של אל"מ שריה עופר כפלילי, כדי להתחמק מהצורך לשנות את כללי המשחק מול הרשות הפלשתינית. למרות הקושי המדיני לפעול בעת השיחות בין לבני לעריקאת - שר הביטחון, הרמטכ"ל ואלוף פיקוד המרכז חייבים להעביר הילוך ולהילחם בטרור כפי שצה"ל יודע לעשות כשהוא רוצה.
היה משהו מפתיע בעוצמת ההד הציבורי והתקשורתי סביב מותו של אריק איינשטיין, ומעניין לנסות להבין מדוע זה קרה.
אין ספק שמדובר באחד מגדולי הזמרים בתולדות הזמר העברי, גם אם אפשר למצוא עוד כמה מועמדים לתואר הגדול מכולם שהוענק לו לאחר מותו. עיקר כוחו האמנותי היה כמבצע מצוין בעל קול נפלא. דובר רבות על צניעותו האישית, שללא ספק תרמה לאהדה שרחשו לו רבים, אך מעבר לכך הועילה גם להצלחתו המקצועית. למרות שכתב מילים לשירים שהפכו לקלאסיקה, איינשטיין לא התעקש להיות הכותב העיקרי של עצמו והצטיין גם בבחירה נכונה של שירים שכתבו אחרים לאורך עשרות שנים - מנתן אלתרמן ועד ארקדי דוכין. הרפרטואר הנרחב והמגוון שלו הוא כזה שמאפשר לכל אחד למצוא בשיריו משהו שאפשר להזדהות איתו.
ברגעים מסוימים נראה היה כאילו תל אביב רוצה להוכיח לירושלים שגם לה יש 'מרנים' משלה שהיא יודעת ללוות אותם בכבוד ובהוקרה שעולים על גדותיהם. אלא שבמקרה של איינשטיין לא מדובר במישהו שעד יומו האחרון תפס מקום מרכזי בעולמם של מעריציו, ושמותו הותיר אותם יתומים. הוא אמנם לא חדל מלעבוד ולהקליט, אך בשנים האחרונות לא נוספו שירים רבים לרפרטואר השירים הקלאסיים שיצאו מבית היוצר שלו בעבר. נראה שיחד עם הכאב על הסתלקותו הפתאומית התרחשה כאן מחוות תודה קולקטיבית למי ששיריו עשו ועושים טוב להמון אנשים לאורך המון שנים. וככל שהתברר כמה רבים הם השותפים לתחושה הזאת, כך היה קשה יותר להיפרד מהחוויה המאחדת שאפילו הציבור החרדי לקח בה חלק באמצעות נציגו בהלוויה ובאבל - החבר והמחותן אורי זוהר. היה משהו מתוק בלהגיד לאריק תודה ביחד, לנגן את שיריו היפים עוד יום ועוד יום, אפילו בלהתאבל ביחד.
גם מבחינה פוליטית איינשטיין לא יצא מהקונצנזוס. אנשי השמאל יראו בו אחד משלהם - תל-אביבי מובהק, אוהד הפועל, בעוד אנשי המחנה הלאומי יתרפקו על משפטים משיריו כמו "כמה שאני אוהב אותך, ארץ ישראל" או "אני ואתה נשנה את העולם".
ודווקא על רקע הפרידה ממי שהיה ונשאר קונצנזוס, ראוי לדבר בשבחו של מי שהעז לחרוג מהקונצנזוס וללכת נגד הזרם בעולם התרבות והאמנות. המחנה הלאומי משלם מחיר לא מבוטל על כך שמעטים מאוד הם האמנים כמו ספי ריבלין שמעזים להביע בגלוי את הזדהותם עם דרכו ועם ערכיו. ריבלין עשה את זה באומץ ובהתמדה, ואין ספק שגם שילם על כך מחיר לא קל. יהי זכרו ברוך, ירבו האמיצים ההולכים בדרכו, ובעיקר - יש לקוות שהמחנה הלאומי ישכיל לדאוג לכך שהזדהות של יוצרים ואמנים איתו תחדל להיות כרוכה במחיר מקצועי וכלכלי כבד.