שם: דלאל סמוח.
תאריך לידה: דצמבר 1950-ינואר 1951.
ארץ לידה: עירק.
שנת גניבה: 1951.
מקום גניבה: מרכז בשער עלייה בחיפה (או בי״ח רמב״ם).
שמות ההורים: ג׳ולייט ויוסף סמוח (לימים שינו שם משפחתם ל-יצחק).
שער עלייה שבחיפה. הורי היגיעו מעירק לשם כשעלו לארץ בקיץ 1951 עם ילדה אחת, כבת 7 חודשים. ילדה חיונית מאוד ומפותחת. הילדה שילשלה קלות ונלקחה ע"י אימי למעין מרכז מקומי אליו הופנתה. באחת הפעמים בהן באה להיניק אותה נאמר לה כי הילדה נלקחה לבי"ח רמב"ם.
הורי נסעו לשם, ושם נאמר להם כי מתה. לא ניתנה להם תעודת פטירה ולא היה קבר. הורי לא ידעו מילה בעברית, אבל האמינו למי שאמר להם בביה"ח בתנועת ידיים על הזקן כי הילדה תיקבר ע"י רב.
אימי חזרה למרכז, כנראה כדי לקחת את חפצי הילדה, והנה הילדה יושבת במיטתה! ביחד עם אימי היתה בת הדוד של אבי, שגם היא זיהתה את הילדה. שתיהן התקרבו לעבר הילדה, אך נהדפו ע"י אנשי צוות בטענה שזו אינה הילדה של אימי.
אני נולדתי שנה לאחר היעלמה של אחותי. גדלתי עם הסיפור הזה, שעם אובדן התמימות של הורי קיבל ציביון של סיפור קונספירציה שלטונית.
פעלתי למען העיניין בדרכים שונות, בין היתר העדתי בוועדת החקירה בירושלים. שם ציינתי בפני השופט שמוצאי עירקי וביקשתי ששם הוועדה ישקף את העובדה שלא רק ילדי תימנים הועלמו. השופט נזף בי על כך בפטרונות.
המשכו של הסיפור של הורי הינו טראגי עוד יותר, והוא הפך לסיפור של אימי בלבד. לאחר לידתי אימי לא ילדה יותר ואני נותרתי בתה היחידה. בערוב ימיה אבי, שעזב לבינתיים את הבית, מצא דרך להתעלל באימי ופירסם ברבים ובקרב בני משפחתה של אימי, כי הבת הגנובה מצאה אותו וכי נוצר ביניהם איחוד. לטענתו, הבת האובדת, שלבינתיים היתה לסבתא, שמעה ממנו כמה שאימי רעה ולכן אינה רוצה בקשר איתה... הוא סחף עם הסיפור הזה את בני משפחתה של אימי, שהתרגשו מאוד וכעסו על אימי ועלי על שאיננו מאמינות לסיפור.
וזה סוף הסיפור?
אנא, עיזרו לנו לכתוב סוף טוב יותר לסיפור.