אורי אילן, חייל ישראלי שמצא את מותו בשבי הסורי והפך לסמל גבורה.
אורי אילן נולד ב-1935 בקיבוץ גן שמואל, בן לחברת הכנסת מטעם מפ"ם פייגה אילנית. בשנת 1953 התגייס לשירות צבאי בחטיבת גולני. ב- 1954 הוחלט במערכת הביטחון להצמיד מתקני ציתות לקווי הטלפון של הצבא הסורי ברמת הגולן. אילן התנדב לפעול במסגרת חוליה מבצעית בת חמישה לוחמים (אורי אילן, מאיר יעקבי, גד קסטלניץ, ג'קי לינד ומאיר מוזס) שהופקדה על תחזוק מתקן הציתות.
בשמונה בדצמבר 1954 חדרה החוליה מעבר לגבול בפעם האחרונה. בדרכם חזרה אל שטח ישראל נתקלו בכוח סורי ונאלצו להיכנע. לאחר מכן הובלו למעצר בקונייטרה, ולחקירה בבית הסוהר אל- מזאה שבדמשק.
לכשהגיעו למתקן החקירה הופרדו הלוחמים זה מזה ועברו עינויים קשים. גודש האירועים הבטחוניים-מדיניים באותה התקופה מנע מעניין השבי לעלות לכותרות, וככל הנראה לא פעלה ממשלת ישראל נמרצות למען שחרורם.
לאחר חמישה שבועות של חקירה ועינויים, מנותק מחבריו, תלה אילן את עצמו בעזרת חבל שיצר מכיסוי המזרון. בבגדיו טמן תשעה פתקים עליהם ניקב מסרים שונים ביניהם המשפט שהפך לסמל: "לא בגדתי". בדיעבד התברר כי עוד לפני ההתאבדות, בלחץ החקירה הובילו שניים מהלוחמים (מאיר יעקבי ומאיר מוזס) את הסורים אל מתקן הציתות.
ב-13 לינואר 1955 החזירו הסורים את גופתו של אילן. במהלך בדיקת הגופה בה נכחו הרמטכ"ל משה דיין ואלוף פיקוד צפון דאז מנשה צדוק, התגלה הפתק הראשון, בו נכתב: "כבר הרגו את כולם ואני מחכה לדין. אינני יודע כלום על היתר. תקברו אותי ליד גבי. נקם. אורי אילן. יש ניירות בבגדים".
התאבדותו של אילן והפתקים שהותיר הותירו רושם עמוק בתודעת הציבור הישראלי בעקבותיו הפך סיפור חייו ומותו לסמל של גבורה והקרבה עבור המדינה. במקביל התנהל דיון ציבורי בדבר עצם נחיצות הפעולה אליה נשלח.
ב-29 במרץ 1956 הוחזרו ארבעת הלוחמים הנוספים לישראל במסגרת עסקת חילופי שבויים תמורת ארבעים חיילים סורים. מאיר יעקבי ומאיר מוזס הועמדו לדין ונענשו בנזיפה והורדת דרגות. זמן קצר לאחר מכן נהרג יעקבי במבצע קדש. רק ב-1969 התגלה במסמכים שנתפסו במלחמת ששת הימים, כי בהגיעם עם הסורים אל מתקן הציתות ניסו יעקבי ומוזס להפעיל מוקש שהוטמן במקום וליטול את חייהם וחיי שוביהם כאחד. בשנת 2005 העניק הנשיא משה קצב למאיר מוזס חנינה מלאה.