כששמעתי שלוחמים מיחידת האלפיניסטים יוצאים לקורס גלישה וחילוץ בשווייץ, היה לי ברור שאני שם עלי את העוזי והרימונים ועף על הסיפור. שבועיים של תיאומים והכנות ואני בדרך לאנדרמט, עיירה שוויצרית קטנה בהרי האלפים, שבה ממוקם בסיס הדרכה גדול של הצבא המקומי. לוצרן, העיר הקרובה, נמצאת מרחק שעה נסיעה ברכבת. על רכב אי אפשר לסמוך, זה יכול לקחת אפילו כמה ימים, תלוי במזג האוויר. וגם ביום שמש אין כאן יותר ממינוס חמש מעלות.
רק על הטיסה לציריך עברה בי המחשבה שאני בכלל לא יודע לעשות סקי. מפגשיי הבודדים עם השלג היו בעיקר דרך חלון המטוס. אז בניתי על זה שיסדרו לי אופנוע שלג עם חייל שיסחב לי את המצלמות. בדרך משדה התעופה בציריך לאנדרמט נאלצתי להחליף ארבע רכבות; ככל שהתקרבתי ליעד, הן הפכו ישנות יותר וריקות יותר. ברכבת האחרונה הבנתי שאני הנוסע היחיד לאנדרמט.
שבע דקות ארכה ההליכה מתחנת הרכבת לבסיס הצבאי, ובהן השארתי שובל של אצבעות שנשרו לי מהקור. השמיים היו כחולים, והשמש כאילו זרחה. אבל במינוס 15, עם רוח קלה, שבע דקות הן נצח.
האלפיניסטים של צה"ל חיים בשביל הקור הזה. כולם מילואימניקים, כל אחד מהם חתום על הצהרה שאפשר להקפיץ אותו למילואים בהתראה של 24 שעות, כי ככה זה כשהשירות הצבאי מושפע באופן ישיר לחלוטין מהשיגעון של מזג האוויר. "מזג אוויר קשה זה לגמרי סטייה אצלי", מסביר קובי שווייד (51), שמשרת ביחידה כבר 30 שנה ובעשור האחרון עושה את זה בהתנדבות. "כשנכנסת מערכת ויש סערה אני תמיד צריך להיקרע בין הרצון לקחת את הג'יפ ולרדוף אחרי איזה שיטפון לא יודע איפה, לבין לעלות לחרמון. אם מתקשרים ואומרים לי "אתה חייב לעלות לחרמון", אז אני עולה בלי לחשוב פעמיים. אני אוהב מזג אוויר, אני נהנה מזה שאני הולך בשלג וקר לי ויש לי רוח בפנים, משהו שמישהו אחר לא היה סובל יותר מחמש דקות. זאת הפרעה כזאת, ואני נהנה ממנה. הודעתי לכל העולם ואשתי שאני לא סובל במילואים, להפך - אני מאוד אוהב את מה שאני עושה, ולכן אני ממשיך ללכת כל שנה למילואים. גם בגיל 51. הצוות שלי כבר מזמן משוחרר, ואני נודד בין צוותים של צעירים ממני".
חוץ מקובי נמצאים כאן גם מפקד הצוות, אמיר שוקרון (27), גרי עוזה (35) וטל רפפורט (31). כולם מילואימניקים, בדיוק כמו שאר חיילי היחידה, ש-90 אחוזים ממנה הם יוצאי סיירת גולני. "בעבר באמת סיירת גולני התמחתה באזור הצפוני, אז זה התאים ליחידה - לוחמה בתנאי מזג אוויר קיצוניים ובולדרים", מספר שוקרון בגאוות יחידה של גולנצ'יק. הם מקבלים אותי בסחבקייה ישראלית טיפוסית, עד שהם שומעים שמעולם לא עשיתי סקי. אני שובר את הקרח בעזרת סיפורים על צלילה עם כרישים, נהיגה בפורמולה ועמידה על מטוסים באוויר, אבל זה לא אותו הדבר. הם מקבלים אותי לחבורה בציון עובר בקושי.
מפקד הקורס, סגן שוויצרי העונה לשם זובר, הוא בחור אדיב וקורקטי. הוא פותחי את השיחה איתי בנימוסים, למשל איך עברה הדרך, אבל לפני שאני מספיק להתבכיין על האצבעות הוא כבר מוביל אותי לשרשרת החיול. אני מקבל, אחר כבוד, מדים, כפפות, קסדה, משקפי שמש, קרם שיזוף, מצפן, את חפירה, מגלשי סקי ומכשיר אלקטרוני עם נורות מהבהבות, שאומרים לי שהוא נועד לאיתור: במקרה של מפולת שלגים, צוותי החיפוש יוכלו לאתר אותי. מרגיע. בזמן שהאפסנאי מודד לי את הרגל כדי להתאים את נעלי הסקי ומצמיד לי סרט מדידה למותן כדי לבחור עבורי את מכנסי השלג המתאימים, אני מנסה נואשות להסביר לזובר שיש כאן טעות, אני בסך הכל צלם שבא לתעד את החבר'ה הישראלים שהגיעו לקורס, ואשמח אם יארגנו לי איזה אופנוע שלג. האיש מגחך בשוויצרית ומורה לי לעלות על מדים ולהתייצב בחדרו לתדרוך. הוא כנראה חשב שאני צוחק, אבל מעולם לא הייתי רציני ועצוב יותר.
"הקורס הזה עוסק בשיפור היכולת לשרוד באזורים הרריים בתנאי מזג אוויר קשים", מסביר לי זובר. "מכיוון שתנאי השטח כאן יוצאי דופן, האימון נועד ללמוד כיצד לשרוד בתנאי השטח האלה. לאחר מכן על החניכים להביא את מה שלמדו כאן למדינה שלהם או למקומות שאליהם הם נשלחים בעולם, למשל לאפגניסטן. יש לנו הרבה אנשים שמדריכים בקורסי הכנה לקראת אפגניסטן. החניכים בקורס לומדים לחפור בורות בשלג ולשהות בשטח שניים או שלושה לילות. אם אתה חופר נכון, גם כשבחוץ מינוס 20 או 30 מעלות, בתוך הבור תמיד יהיה אפס מעלות, וזה יחסית חמים. אם אתה חופר לא נכון, כל הכפור יהיה בפנים. בתנאים האלה הבגדים רטובים, הרגליים שלך קפואות. אם האצבעות מתחילות להיות לבנות זה סימן לא טוב. דבר נוסף שחשוב לבדוק הוא החמצן, אז אנחנו מכניסים נר לבור. כל עוד הנר דולק זה בסדר, יש מספיק חמצן".
אני נסחב לחדר עם התיקים והמגלשיים, ולרגע חולפת בי המחשבה שאני ברגר בסרט "שיער", שבדיוק החליף את בוקובסקי ונשלח לווייטנאם בטעות. החלק שבו הוא נהרג בסוף, אני מקווה, פחות רלוונטי, אבל זה לא משנה את העובדה שאני מלא ברחמים עצמיים. יש דברים שאני מצוין בהם; סקי, במקרה, אינו אחד מהם. זובר נותן לי להבין בצורה שלא משתמעת לשתי פנים שאם אני רוצה לצלם, אהיה חייב להגיע לנקודות שאין דרך אחרת להגיע אליהן מלבד סקי. החדשות הטובות: הוא מצמיד אלי את רב-המדריכים ראטי, אחד המקצועיים ביותר במצבי קיצון.
למחרת, מוקדם בבוקר, אני עומד במינוס 17 מעלות ברחבת המסדרים לצד חניכי הקורס, לבוש מדים מנומרים של צבא שווייץ ומחזיק מגלשיים ביד. שם אני פוגש את רב המדריכים ראטי, שהבין כנראה כי מדובר במקרה יוצא דופן והביא איתו חייל שבתוך 20 דקות הפך להיות נושא הכלים שלי. אני משדר ביטחון מזויף. "לא שאני מפחד, זה סתם חוסר ניסיון קל", אני מנסה לשכנע את ראטי, סוחב את המגלשיים על הכתף במלוא הפאסון, אבל נשאר בתחתית ההר לצלם את החבר'ה גולשים למטה.
אני מבין כי כדי לצלם איאלץ לעלות לפחות לרכבל. רק פרט אחד חשוב כאן: צריך לעלות לרכבל עם המגלשיים על הרגליים, כי כשהוא מסתובב על קצה ההר אתה נזרק לשלג וגולש החוצה מהקרוסלה. העובדה שאני לא מצליח להתקדם יותר מארבעה מטרים בלי ליפול מטרידה אותי קצת יותר מאשר את ראטי, משום מה. בנס אני נשאר על המגלשיים אחרי שנזרקתי מהרכבל ומידרדר היישר למסעדה, שמחכה בסיומם של 30 מטרים ארוכים במיוחד. תחושה מוזרה עוטפת אותי: חלק מהגוף שלי בוער מחום, וחלקים אחרים קפואים לחלוטין. לעיתים קרובות אני מוצא את עצמי במצבים שבהם אני שואל את עצמי, "איך הגעתי למצב הזה?" וכשאני במדי צבא שווייץ על מדרון הר בזווית 40 מעלות בלב האלפים, מלווה בשני חיילים, זה בהחלט אחד מהם.
1,100 תושבים מתגוררים בעיר הסקי הפופולרית אנדרמט. למעט החיילים שמשרתים בבסיס, כולם בלי יוצא מן הכלל מתעסקים בתיירות ומפעילים חנויות סקי ברחוב הבודד של העיירה. ארבעה מטרים של שלג ירדו כאן מתחילת העונה, מדי בוקר מפלסים פה את דרכי הגישה לבתים, וסקי הוא חלק מתוכנית הלימודים בבתי הספר. ילדים מתחילים עם מזחלות, ובגיל 3 הם כבר בשיעורי סקי מסודרים, מה שמסביר את חבורות הילדים שטסות במהירות מטורפת במורד ההר. בא לי להרביץ להם, אם רק הייתי יכול לתפוס אחד מהם.
הנה כמה עובדות חשובות, למי שיושב עכשיו בסלון ומצקצק איך שולחים מילואימניקים לחופשת סקי בשווייץ על חשבון משלם המיסים. הקורס ממומן כולו על ידי ממשלת שווייץ, כך שפרט לכרטיס הטיסה של החיילים, כל העלויות יוצאות מכיסו של משלם המיסים השוויצרי. הבסיס באנדרמט משמש מרכז לימוד לצבא שווייץ וצבאות זרים, ויחד עם הישראלים השתתפו בקורס האחרון גם חיילים מאירלנד, מפולין, מבלגיה ומבריטניה. השוויצרים מארגנים שני קורסים בשנה (חורף וקיץ), ובערך תריסר מדינות נוהגות לשלוח נציגים.
כל יום מתחיל בשיעור עיוני על הישרדות, מפולות שלגים, תכנון מסלול, חילוץ והצלה, ניהול סיכונים, טכניקות בסחיבת פצוע, עיבוד נתונים, ציוד, בניית מנהרות מסתור, לינה בשלג וטכניקות גלישה או טיפוס במתארים שונים. כל פרט שנלמד בשיעור מיושם בשטח. שימוש בנשק אסור לחלוטין במהלך הקורס. "שווייץ מדינה ניטרלית", מזכיר זובר, "אם היינו אומרים שהם באים עם כלי הנשק ומתאמנים בירי, זה היה גורם פה לקטסטרופה פוליטית. לכן הוגדר בבירור שאנחנו מציעים רק קורסים בטכניקות שונות בהרים".
שוקרון אומר שזאת השנה החמישית שיחידת האלפיניסטים שולחת לכאן לוחמים. "אנחנו מאוד קנאים לגבי זה, וחשוב לנו שזה לא ייפסק, כי בסוף אתה רואה את ההבדל בחרמון בין אלה שחזרו מקורס בשווייץ לבין האחרים. זה מקפיץ אותך בכמה מדרגות. אחרי כמה ימים שאני פה, אני יכול להגיד לך שכבר שיפרתי את רמת הסקי שלי בצורה מטורפת. רכשתי ידע במפולות, שזה אמנם נדיר בארץ, אבל חשוב שגם את הידע הזה יהיה לנו".
יש תחושה בציבור שהאלפיניסטים באים לעשות סקי, נופשים בחרמון וחוזרים הביתה.
"מה שמתפרסם בסוף זה התמונות היפות עם משקפי השמש הלבנים תחת מעטה לבן, חצי קלאב-מד כזה בחרמון. אבל מאחורי הקלעים מה שקורה רוב הזמן זה הליכות, כולל בסופה, ומארבים שיחידות הבט"ש בחרמון לא מסוגלות להוציא כי אין להן היכולת לשהות בשלג, מבחינת הציוד והתנועה. כל בן אדם שהיית אומר לו לעשות מארב בשלוש בלילה, כשיש סופת שלג בחוץ, היה מתקשה לעשות את זה יותר מחמש דקות. אנחנו עושים את זה לילות שלמים. לנים במערות שבנייתן לוקחת כמה שעות טובות. הכוח היחיד בצה"ל שיכול גם לנוע, גם לחלץ, גם להילחם בתנאי מזג אוויר כאלה, ויש לו גם את הציוד והיכולות המקצועיות, הוא יחידת האלפיניסטים".
בניגוד לשטח הררי רגיל, שלג הוא דבר מורכב שצריך להכיר היטב כדי לדעת איך לפעול בשטח. הוא משתנה כל כמה שעות ומושפע מגורמים דוגמת כמות, שיפוע ההר, טמפרטורה, עוצמת רוח, גשם, צל או חשיפה לקרני שמש. זה לא מסובך לגלוש במסלולים מסומנים, שחתולי השלג יישרו וסידרו במהלך הלילה, אבל זה הופך להיות מורכב מאוד ומסוכן בגלישה חופשית (pits-off), שם הידע והניסיון מצילים חיים. באלפים השוויצריים יש כ-1,200 מפולות שלג מדווחות בשנה, חלקן הגדול נגרם כתוצאה מגולשים בגלישה חופשית. מבין 200 אנשים שנקלעים למפולות שלגים מדי שנה, כמחצית אינם שורדים. זה בהחלט מסביר למה השוויצרים מיומנים ומנוסים בתחום.
למחרת בבוקר, אחרי שיעור על בחירת נתיבי גלישה ומפולות שלגים, ראטי מציע בנימוס שאולי עדיף שאלך עם סנדלי שלג אם אני לא רוצה להיות המחולץ הראשון בקורס. אני מניח שזה רעיון מצוין, בלי להבין עד הסוף מה זה אומר. מחזיר את המגלשיים ולוקח סנדלים שנראים כמו נעלי חבלנים עם שיניים. אנחנו עולים בשני רכבלים לגובה 2,900 מטרים ומתחילים לצעוד למטה אל הנקודה שבה נפגוש את יתר החניכים ונתרגל חילוץ בשלג עמוק. רק בשלב הזה אני קולט מה זה אומר: סיוט.
האוויר גם קפוא וגם דליל, ועם המטקה שמחוברת לי לרגל ו-17 ק"ג מצלמות שיש לי על הגב אני שוקע בכל צעד עד הברך, ובקושי מחלץ את הרגל החוצה. חלקים מהמדרון כל כך תלולים, שאני חייב להישען לאחור, מה שמעביר את כל משקל הגוף והציוד אל אצבעות הרגליים. אחרי קילומטר וחצי אנחנו מגיעים לנקודת החילוץ. הייתי נותן להם לחלץ לי את העצמות שנשארו ברגליים, אבל הם עסוקים בחילוץ לכודים ממפולת שלגים. הגולנצ'יקים נותנים פייט וחופרים כמו חיות עד שהם מגלים את שלושת ה"ניצולים" - שהם קיטבגים צבאיים שבתוכם הוטמנו משדרים, בדיוק כמו אלה שיש לכל אחד מחניכי הקורס על החזה. מתברר שזה באמת עובד.
"צריך להיות הוגן, מפולות שלגים קורות מעט מאוד בישראל", אומר קובי הוותיק, "אבל זה קורה, קרה. מפקד היחידה המהולל שלנו, שמעון, נכנס עם חתול שלג ונקבר מתחת למפולת, שהוא אמנם גרם אותה, אבל זה ממש לא משנה. כשאתה רואה את החשיבה ואת הירידה לפרטים של השוויצרים, אז אני חושב שזו אינפורמציה שבהחלט שווה שכל אחד יידע, כי אתה אף פעם לא יודע מתי זה יקרה לך. זה יכול לקרות גם בחרמון. בתרגיל עכשיו הם שמו לנו אנשים שכאילו נקברו חצי גוף בשלג, ועשו רעש וצעקו. הנטייה היא מייד לרוץ לשם, אבל לא בלענו את הפיתיון, אלא הלכנו עם הסורקים וראינו שיש מקומות בשלג שאנחנו לא רואים, אבל הם מאותתים לנו. הגענו אליהם, ובמקביל ניסינו להרגיע את החבר'ה האחרים. זה הלך סופר מהר, סופר יעיל, והמדריך היה מופתע מאיתנו".
החניכים המשיכו בתרגולי חילוץ ואיתור. כשסיימו עלו על המגלשיים ועפו למטה, ושוב נשארנו ראטי, אני והרגליים הפצועות שלי. הדרך אל הרכבל התחתון הרגישה כמו נצח, אם לא יותר.
"עבורי זאת השתלמות סקי", טוען קובי. "את לימוד הסקי עשיתי כשעוד הייתי חייל סדיר. אמרו לנו: 'אם אתם רוצים, תלכו תתאמנו בזה לבד, כי זה לא משמש לשום דבר מבצעי'. וככה בלי שום הדרכה, בלי שום דבר, עם נעלי טיפוס כאלה מעור חום, ענתיקות, התחלתי לגלוש. זה יצר אצלי סגנון מאוד בסיסי, שקשה מאוד להוציא אותו. כשאני מסתכל על האירופאים הצעירים שמשתתפים בקורס, אני רואה שאין לי האומץ שיש לילדים האלה. הם יורדים את המדרון במהירויות מטורפות. אני חושב שמצבי בסדר, אני כמעט לא נופל, אבל הטכניקה... היום צילמו אותנו בווידיאו, ואז הראו את הצילום - וזה נראה רע. אין לנו את החן, את הקלילות המדהימה שאתה רואה אצל השוויצרים פה שפשוט עפים. באמת, הם כאילו עושים משהו אחר".
"יכולות הסקי שלנו לא גבוהות, בגלל שאנחנו לא באמת יחידה שעושה סקי", מנתח שוקרון את המצב. "ימי הסקי בחרמון מעטים, ושזה ייפול דווקא על הסבב שלך במילואים, יש לכך סיכוי נמוך עוד יותר. אבל אני יכול להגיד לך חד-משמעית שבהליכה בשלג, ובמה שנקרא כושר קרבי, אנחנו לא נופלים מהשוויצרים ולא מאף צבא שראיתי פה. כי הליכה אנחנו יודעים לעשות. כולנו לוחמים ואנחנו הולכים; והתיק שלנו בחרמון הרבה יותר כבד מהתיק פה - זה בערך תיק של 30 ק"ג, עם ציוד, עם בגדים נוספים, עם אוכל שאתה לוקח איתך על הגב, עם ציוד להליכות. ואתה הולך, ואתה מפסטן על ההרים. ומי שמכיר את החרמון יודע שיש שם עליות וירידות, וזה מה שאנחנו עושים כל היום. כל היום, כל השבועיים-שלושה שאנחנו נמצאים שם".
גם את היום שלמחרת אני מעביר עם סנדלי שלג, כי בכל יום שעובר בקורס, הרמה עולה והתנאים קשים יותר. היום גם מתלווה לתרגולים סופת שלגים, שכמובן מקשה את הגלישה, בגלל הראות הלקויה, מה שהופך את התרגול למוחשי במושגי הישרדות, ולמסוכן באמת. מזל שבאתי רק לשלושה ימים, כי לא הייתי מחזיק מעמד שבועיים. אפילו החניכים בקורס חושבים שאני סוג של חולה נפש שאני עושה את המסלולים ברגל, אבל אם אני מספיק דפוק כדי לעלות להר מושלג בלי לדעת לגלוש, אז כנראה מגיע לי.
על המטוס בדרך חזרה הביתה, כמה דקות לפני שאני סוגר את הנייד, מגיע אי-מייל משוקרון. אני קורא כל שורה פעמיים ולא מאמין שזה אמיתי.
"מה נשמע אחי? בטח תראה את האי-מייל רק מחר בבוקר... היום, לרוע מזלי, באחת הירידות האחרונות מהפיסגה של ה-3,000 מטר, ירדנו מחוץ למסלולים בשלג עמוק מאוד, ותוך כדי גם היתה סופת שלגים... כנראה בקיץ שכחו בזנט אחד בשטח. בקיצור, נפלתי מכל ההר עם הפנים דווקא על הבזנט הזה. התוצאה: 16 תפרים מהאף עד קצה השפה :( פציעה שנייה שלי בצה"ל. על הקודמת בסדיר קיבלתי צל"ש מפקד אוגדה, על זאת - בקושי ארוחת ערב. חזרתי הרגע מבית חולים. מזל שצילמת אותי הרבה כי כנראה תישאר צלקת לא קטנה... זה היה יכול להיגמר הרבה יותר רע, אם זה היה 2 סנטימטר למעלה.
שמחתי להכיר ותשמור על עצמך.