פורסם ב 29 באוקטובר 2011 by אינדילייב 2011	אז הנה נגמר לו שוב אינדינגב ועוד שנה של מוזיקה עצמאית ענפה חלפה והסתיימה.
ושוב, כמו בשנה שעברה אני לוקחת איתי את החול והמדבר, את הצלילים והרוח ואת השרירים התפוסים, ומזכירה לעצמי שאולי בבית אני מוקפת במוזיקה קרובה, אבל במדבר יש קסם רחוק ואחר, זווית שונה לפקוד בה את האהבה הכי גדולה בחיי. כן כמה נדוש מצדי, מוזיקה: כמה שהיא מחיה את המציאות האפורה לפעמים, השוחקת והמייאשת לפעמים, וכמה שטוב לה לשבת שם בנגב הרחוק ולהרעיש את הדממה המדברית היתומה הזאת. כמה תמימות ויופי קיימים במעשה כיתות הרגליים הזה אל המרחק כדי לעטוף בקפסולת זמן רגעים חולפים מהשנה האחרונה. כי את כל אלה שראיתי שם, אני מכירה כבר מפה, אבל השם הזה מוציא מהם משהו כל כך נקי וטוב וממוקד: כי במשך שלושה ימים חסרי הסחות דעת מתמקדים רק בזה. רק במוזיקה.
ופתאום חזרתי הביתה והתיישבתי על הספה בסלון החמים שלי, חלצתי את הנעליים ושפכתי את החול שנאגר בהן, וחשבתי לעצמי שיכולתי להמשיך עוד כמה ימים כאלה. להיות רחוקה אי שם במדבר, אבל כל כך קרובה לעצמי. כי החיוכים שקיבלתי שם היו כנים לגמרי, כי האור שהיה בעיניים של האנשים היה אמיתי, כי המוזיקה שנעשתה שם הייתה בכל העוצמה. וזה היה מדהים, וזה היה יפה. כי בשלושת הימים האלה פיסת המדבר הזאת הייתה הבית של כולנו, וכולנו היינו שייכים לה לרגע. ואין הרגשה יותר מעוררת ומפרה מלהיות חלק מביחד נפלא כל כך.
היו הרבה מוזיקאים שהייתי רוצה לחבק ולמעוך ולאהוב עד כלות הנשימה בהוקרת תודה על מה שהם עשו שם, ולצערי הרב לא הספקתי לעבור את כולם (כן, אני שרמוטת חיבוקים ואינני מתביישת כלל). אז במקום זאת, אדגיש כמה דברים שהיו מעלי רף בעיניי: דראנק מאשין ואבישי אפרת צרמו את הגיטרות בדיוק במידה והשילוב ביניהם הטיב איתם אחושרמוטה (לרגע פחדתי שהרמקולים לא יעמדו בזה)/ פוטוטקסיס שאין איך לתאר את טיבם מלבד העובדה שיעל פלדינגר היא מכשפה (ואם חדשה! מזל טוב), ושהמוזיקה שלהם הזיזה לי איברים בבפנוכו/ טייני פינגרז הפכו את המוח שלי לחביתה וחשבתי שזהו, מבחינתי נגמר הפסטיבל, עכשיו אני יכולה למות בשקט/ אלקטריק זו נתנו הופעת צהריים מוצלחת מפוצצת בבלאסט פרום דה פאסט מהסיקסטיז/ נוריה ריגשו בטירוף עם רכבת הרים עמוסה בפוסט רוק ולב משתולל/ מונטי פיורי דפקו סרפ איטלקי משובח (ובלי מילה על אור אדרי שגמרה לי את הצורה)/ אוחנה בראס בנד, משפחת אלייב, ובלקן במחסן גמרו לי את הגב התחתון/ רואו מן אמפייר עם שרון קנטור וגיא שכטר היו מעולים ברמות שאני לא יכולה לתאר (אולי ההרכב הכי מוצלח שלא השתמש במחשבים או דיסטורשנים במהלך ההופעה)/ נם טודום! (כן, ככה כותבים את השיט הזה?) הפתיעו בטירוף, ערימה של ילדודס מפוצצים באנרגיות ופאנק/ על אומללה אין צורך להוסיף מילה/ ופאנקנשטיין שהספקתי לראות רגע לפני שברחנו מהפקקים שהיוו בחירה מעולה לחייך איתה את סוף הפסטיבל.
חשוב לי לציין את קיצו/ לפט ו3421/ רות דולורס וייס/ רועי דהן/ נפט/ דה אנג'לסי/ שירה ז. כרמל/ והגרינבאומז שאת חלקם אני אוהבת מימים ימימה ולא הספקתי לראות ואת חלקם גיליתי במחטף שכזה וסוקרנתי רבות.
תודה לכולכם. תודה לאנשי ההפקות, הצוותים, הסאונד וכל הדברים שמאחורי הקלעים שהחזיקו את הכל בדבק חזק, תודה לשכנים שלי ולאנשים שהיו איתי בהופעות. ריגשתם אותי, והמפעל היפהפה הזה שובר לי את הלב כל פעם מחדש (בקטע טוב, כן?), תודה על החוויה המדהימה של לישון כלום שעות, לאכול אוכל מפוצץ בחול (הכנו פנקייקים ושקשוקה!), ולאבד את השמיעה כל יום מחדש. הגב התחתון שלי עדיין תפוס, ואני לא יכולה לחכות לשנה הבאה.
ושום מילה על סמים, כן?