"תדע לך שכל הנשמות שהיו מן אדם הראשון ושיהיו עד סוף כל העולם- כולן נבראו בששת ימי בראשית, וכולן בגן עדן, וכולן היו במתן תורה" (מדרש תנחומא, פרשת פקודי).
אמנם יש בשמו של האתר סתירה פנימית אירונית, כיון שהמדרש התכוון לכל באי עולם, ולא רק ליהודי העולם, אבל למה להרוס קופירייט טוב בשל זוטות.
"וְלֹא אִתְּכֶם לְבַדְּכֶם אָנֹכִי כֹּרֵת אֶת-הַבְּרִית הַזֹּאת וְאֶת-הָאָלָה הַזֹּאת. כִּי אֶת אֲשֶׁר יֶשְׁנוֹ פֹּה עִמָּנוּ עֹמֵד הַיּוֹם לִפְנֵי יְהוָֹה אֱלֹהֵינוּ וְאֵת אֲשֶׁר אֵינֶנּוּ פֹּה עִמָּנוּ הַיּוֹם" (דברים כט).
"בנוהג שבעולם, אם נוטל אדם אגודה של קנים- שמא יכול לשברם בבת אחת?! ואלו נוטל אחת אחת- אפילו תינוק משברן. וכן את מוצא שאין ישראל נגאלין עד שיהיו כולן אגודה אחת… כשהן אגודים, מקבלין פני שכינה" (מדרש תנחומא, פרשת ניצבים).
בכתיבה היהודית לאורך הדורות, העיסוק באחדות הוא כמעט אובססיבי ואף השיח על השאיפה לאחדות בימינו לא פוסק אף פעם; אבל אם נחשוב על זה טיפה, כנראה שזה מצביע על כך שהמציאות בפועל תמיד הייתה, ורוב הסיכויים תמיד תהיה, בדיוק הפוכה; משהו בתרבות היהודית סותר לא רק אחידות, אלא גם אחדות; מחלוקת, אי הסכמה ופלגנות היא מנת חלקינו ההיסטורית מאז ומתמיד, הן לטובה והן, כמובן, לצערנו, לרעה.
גם באוטופיה מרחיקת לכת קשה לדמיין סיטואציה בה עם ישראל מתייצב מאוחד תחת אידיאולוגיה אחת והשקפת עולם אחידה, וודאי שלא בחצייה של שנים ודורות. אני נוטה לקרוא את דברי המדרש כאנקדוטה כמעט הומוריסטית: עם ישראל ייגאל רק כאשר יהיה מאוחד ומלוכד, ולכן, כנראה שהגאולה רחוקה מאוד. גם אתר השידוכים, שלכאורה מלכד תחתיו את כל יהודי העולם ומזווג ביניהם זיווגים, יתקשה להכריע מי בכלל נכנס תחת הקטגוריה 'יהודי', ואם יעשה כן, יזכה, כנראה, לאי הסכמה גורפת.
אז אם הגאולה רחוקה, ולנו לא נשאר אלא להשלים עם חוסר האחדות שבינינו, אני מציעה דווקא לחגוג אתה; אנו יכולים להביא את הגאולה בעצמינו דווקא אם נחבק את אי ההסכמות בינינו ונודה בכך שגם אם אכן היינו כולנו במעמד הר סיני, ודאי לא יכולנו להתרכז במופע מרוב ויכוחים שקולם מגיע השמימה.
סקר דת ומדינה של ערב ראש השנה תשע"ו מצביע על כך כי אנו בהחלט לא מסכימים זה עם זה, אבל מראה, באופן די מפתיע, כי דווקא רובנו מוכנים לדבר זה עם זו, ואף מסוגלים להכיל את העובדה כי שכני אמנם נוהג אחרת ממני ומחזיק בעמדות שונות משלי, אך לא בהכרח מאיים על קיומי. אז אולי, אם כן, בכל זאת יש סיכוי לגאולה, אבל לא מהסוג שמלכד את השורות, אלא מן הסוג שדווקא מדגיש את הצבעים השונים ומייצר שיח מפרה ויצירתי.
אז כשנאחז בעוד יומיים בתפוח טבול בדבש, מוקפים במשפחה וחברים, אני מזמינה אותנו לייחל לשנה מתוקה ולקוות שהגאולה תגיע לא בצורה של אחדות לא ריאלית, אלא בצורה של שיח מכבד ושונות מורכבת, שחיה בשלום עם עצמה, ויוצרת בביטחון ובגאווה את מעמד הר סיני הבא.