אכן, יש להתייחס לירי הטילים של חמאס כמעשה טרור, וככזה הפוגע קשות גם באוכלוסייה הפלסטינית. יש גם פגמים רבים בהתנהלות החמאס הפוגע בזכויות האדם ומשתיק בכפייה את האופוזיציה בעזה. אך מעבר לכך, יש להתייחס אל החמאס גם כתנועה המנהיגה מרד אסירים ענק, אשר דיכויו האלים על-ידי ישראל טומן כבר את הזרעים למרד הבא, הבלתי נמנע.
התבטאויות אלה משרטטות בבהירות מכאיבה את 'הגיאוגרפיה של כליאה המונית' המתגבשת בישראל/פלסטין. במשטר שכזה הכוח השולט מגביל אוכלוסיות שלמות לאזורים מתוחמים וסגורים נגד רצונן ובניגוד לחוק הבינלאומי. בנסיבות אלה, כאשר תנאי הכליאה הופכים בלתי נסבלים, פורץ לרוב מרד המדוכא באכזריות, בדרך כלל תוך ענישה קולקטיבית אלימה. כך נוהגת כעת ישראל בכלואיה בעזה המתמרדים זה שנים על-ידי ירי טילים. כפי שמראות התבטאויות מנהיגינו המטרה ברורה – לכלוא, למוטט ולהרוג כמופע ענק של ענישה קולקטיבית, אשר בעצם תנאיה כבר ממסדת את דפוסי הכליאה והמרד העתידיים.
אין זו תופעה חדשה. כזכור, בתקופת הקולוניאליזם האירופאי רוכזו ונכלאו אוכלוסיות ילידיות שלמות בתוך שמורות ובנטוסטנים, כדי לאפשר ללבנים להתיישב, לנכס משאבים ולנצל את כוח העבודה. גם כיום ברחבי העולם מתמודדות ממשלות אתנוקרטיות עם קיומן של אוכלוסיות 'לא רצויות' בצורה של כליאה וענישה, במיוחד מול מיעוטים בעלי שאיפות לאומיות, כדוגמת מקרי צ'צ'ניה, קוסובו, דארפור וטאמיל אילם בסרי לנקה. המפתח לסדר הכולא הוא מניעת מתן מעמד של מדינה ריבונית למחוז המתקומם, ותיאור התנגדותו (האלימה בדרך כלל) כ-'פריעת חוק'', אל מול הכוח השולט המדכא את הפורעים 'בלית ברירה'.
אסטרטגיית הכליאה בדרך כלל אינה מועדפת על הכוח הקולוניאלי. היא מופעלת רק כשפרויקט ההשתלטות והתיישבות נחלש, כאשר אמצעי שליטה רכים יותר מאבדים מכוחם, וכאשר אופציית הטיהור האתני אינה אפשרית. כיום, לצערם אולי של גורמים גזעניים, קשה מאוד כיום לגרש אוכלוסיות עקב התפתחות החוק הבינלאומי במצבים שכאלה בוחר הכוח הקולוניאלי – זה המבקש לשלוט בכפייה באוכלוסיה המתמרדת - ליישם את אופציית הכליאה ההמונית.
עזה הקטנה הפכה לכלא ענק כבר בסוף שנות הארבעים, עם הצטופפות כ 150,000 פליטים שגורשו משטחה של ישראל הצעירה. באופן אירוני, דווקא עם התקדמות 'תהליך השלום' הלכה והעמיקה כליאת העזתים. ב-1994 נבנתה גדר מערכת אימתנית סביב לרצועה, ובתקופת האינתיפאדה השנייה היא סבלה מהכבדה נוספת של הגבלות והצרות תנועה חמורות. לאחר ההתנתקות ועליית החמאס התהדק עוד המאסר ההמוני, כאשר ישראל מטילה מצור, וחוסמת את המעברים אל הרצועה וממנה.
עזה לא לבדה. מיום הקמתו, המשטר האתנוקרטי בישראל מקדם אסטרטגיה ברורה של ייהוד המרחב, במהלכה ריכז, גידר ושימר את הפלסטינים בתוך מובלעות מוגדרות. תחילה באזורי הממשל הצבאי, באזור הסייג של הבדווים הפועל עד היום, ולאחר מכן במשטר 'אזורי A-B-C של הסכם אוסלו, המחסומים, וכמובן 'מכשול ההפרדה', אשר הפכו יחדיו את חיי הפלסטינים בשטחים כולם לכלואים, בצורה זו או אחרת. גם היישובים הערביים בגליל ובמשולש, אשר איבדו את רוב אדמותיהם, הפכו למובלעות מסוגרות ומתוחמות במרחב היהודי-ישראלי. כדאי לראות זאת גם במספרים: האוכלוסייה הפלסטינית בתוך ישראל, המונה כ-18% שולטת בפחות משלושה אחוז משטח המדינה. בכל השטח בין הירדן לים, האוכלוסייה הפלסטינית מונה כמעט 50% ושולטת רק על כ% 13 מהשטח. בתוך מספרים אלה מסתתר הבדל נוסף בין הקבוצות – היהודים חופשיים לנוע ולרכוש קרקע כמעט בכל המרחב, בעוד הפלסטינים מוגבלים למובלעות 'שלהם' בלבד – עזתים בעזה, ירושלים בירושלים וכו'. עם זאת, פרויקט הייהוד הולך ונחלש, ומאז הסכמי אוסלו ישראל עוברת לצורה אחרת של ניהול המרחבים הפלסטינים – מהתיישבות יהודית והכפפת האוכלוסייה המקומית, לאסטרטגיה של כליאה המונית.
ההבדל בין עזה למובלעות האחרות הוא עומק הבידוד והמשכיות המרד. הנהגת החמאס לא קיבלה על עצמה את המשך אשליית אוסלו, ולא את הבטחת 'שתי המדינות' של מפת הדרכים ותהליך אנפוליס שהפכו אמצעי 'הלבנה' של המשך הכיבוש וההתנחלויות. 'מדינת פלסטין' האמורה לקום כבר שני עשורים נותרה מבותרת, חנוקה, ענייה ומפוצלת. ומה תגובת ישראל למשבר? העמקת הכליאה הקולקטיבית בסיוע שטחי ההתנחלויות המתרחבים והקמת מכשול ההפרדה. במקביל פתחה ישראל גם במהלך של כליאה אישית של אלפי פלסטינים ללא משפט, כולל עשרות חברי פרלמנט – כלא בתוך כלא.
גיאוגרפיה של כליאה מוסברת אמנם בדרך כלל כצורך בטחוני, אך בעידן הגלובליזציה, בו הניידות האישית המסחרית והפינאנסית הכרחיים לפיתוח ושגשוג, משטר זה הופך גם אטרקטיבי משיקולים כלכליים. משטר הכליאה בעזה ובשטחים איננו אם כך רק תגובה לירי הטילים או לבעיות ביטחוניות, כפי שמדבררי ישראל משדרים לעולם, אלא גם הגנה על הפריבילגיות הכלכליות של היהודים, וחסימת השתתפותם של הפלסטינים בתהליך הגלובליזציה.
חשוב לציין גם שפריצת המרד עצמה לא משנה את אסטרטגיית הכליאה, המתבצעת כידוע גם בגדה המערבית, המרד רק מחריף את חומרת הענישה. גם לאחר סיום הפלישה לעזה תמשיך כנראה להתמסד גיאוגרפיה של כליאה בשטחים, ובצורה מתונה יותר בתוך ישראל, בתהליך של 'אפרטהייד זוחל', בו ישראל ממשיכה לשלוט אפקטיבית בכל המרחב בין הירדן לים, אך הזכויות הפוליטיות של תושבי המרחב, ואיתן זכויות הניידות והקניין, מדורגות על פי השיוך האתני-גזעי.