בהתאם להוראת סעיף 182 לחסד"פ, אני מודיע על זיכויו של הנאשם מהעבירות המיוחסות לו בכתב האישום.
נגד הנאשם הוגש כתב אישום המייחס לו עבירת איומים - עבירה על סעיף 192 לחוק העונשין, תשל"ז-1977 וכן תקיפה הגורמת חבלה של ממש - עבירה על סעיף 380 לחוק העונשין, תשל"ז-1977.
על פי עובדות כתב האישום, בתאריך 6.11.09 בשעה 12:00 לערך, במושב אביחיל, בעת שבנימין ססי (להלן "המתלונן") נהג באוטובוס הסעות, נחסם נתיב נסיעתו על ידי רכב חלוקת גז בו נהג הנאשם. המתלונן צפר לנאשם, ואז ניגש הנאשם למתלונן, גידף אותו ואיים עליו. בהמשך, נכנס הנאשם לאוטובוס בו נהג המתלונן, איים עליו באומרו שהוא יחסל אותו, הכה באגרופיו בפניו, נגח במצחו וחנק אותו. כתוצאה מכך נגרמו למתלונן חבלות של ממש בדמות שטף דם סביב עין שמאל ורגישות מעל הלסת.
הנאשם כפר במיוחס לו וטען כי מעשי התקיפה והאיומים בוצעו דווקא על ידי המתלונן, ואילו הוא עצמו רק הגיב למעשי המתלונן והגן על עצמו. אציין כבר עתה כי לאחר ששמעתי את גרסאותיהם המנוגדות של המעורבים באירוע, אינני סבור כי ניתן להעדיף באופן מובהק את גרסת המתלונן על פני גרסת הנאשם, ועל כן לא עמדה התביעה בנטל ההוכחה המכביד המוטל עליה בהליכים פליליים. לפיכך, מצאתי את הנאשם זכאי בדין. להלן נימוקי.
המתלונן עובד כנהג אוטובוס בחברת הסעות. לדבריו, במועד האירוע, היה אמור להסיע ילדים מבית ספר באביחיל. בשלב מסוים, כאשר היה עליו להסתובב ימינה, חסמה את דרכו משאית בלוני גז, אשר מנעה ממנו לבצע את הסיבוב. המתלונן המתין מספר דקות לצאת נהג המשאית, ולאחר שנוצר מאחוריו פקק תנועה החל צופר. בשלב זה יצא הנאשם, נהג המשאית, מהבית בו שהה והחל מאיים על המתלונן ומקלל אותו (ראו עמ' 5 ש' 2-3 לפרוטוקול). לאחר מכן נכנס הנאשם למשאית והזיז אותה מעט, אך לא היה די בכך על מנת לאפשר לנאשם להשלים הפנייה, ועל כן צפר שוב על מנת לאותת לנאשם לזוז עוד.
בתגובה, יצא הנאשם ממשאיתו והחל לאיים, לקלל ולצעוק, עד שהגיע לדלת האוטובוס (עמ' 5 ש' 6). המתלונן פתח את דלת האוטובוס ופנה אל הנאשם בשאלה "למה אתה מקלל, זה לא יפה לקלל" (עמ' 5 ש' 8). הנאשם ניצל את העובדה שדלת האוטובוס הייתה פתוחה (עמ' 8 ש' 12-13) והחל לאיים על המתלונן, אשר בתגובה קם מכיסאו (עמ' 8 ש' 8-9). הנאשם אמר למתלונן "שהוא יזיין אותו" וזה ענה לו "בוא". או אז נגח הנאשם במתלונן, דחף אותו, תפס אותו והתחיל להכותו באגרופים, פעולות אותן הגדיר הנאשם כ"מתקפת אמוק" (עמ' 5 ש' 9-10). בהמשך, כך טוען המתלונן "מישהו עלה לאוטובוס ולקח אותו מהיד וסחב אותו החוצה" (עמ' 5 ש' 12).
המתלונן התייחס בעדותו גם למעשיו של הפועל שנלווה לנאשם. לטענתו, בעת ששהה הנאשם בתוך בית בו חילק גז היה הפועל בחוץ (עמ' 5 ש' 18), ואילו בעת העימות באוטובוס ציין כי הפועל "...היה בחוץ, לא עשה כלום רק ישב וראה" (עמ' 5 ש' 11). לאחר שהוצא הנאשם מהאוטובוס, בעודו ממשיך לקלל, לקח הנאשם את הפועל למשאית והתחיל לברוח, אך המתלונן הספיק לרשום את מספר הרכב, עמו פנה למשטרה.
באשר לחבלות שנגרמו לו, סיפר המתלונן כי באותו סוף שבוע לא יכול היה לישון שכן "היה לי שריפה בפנים משמאל, כל האוזן" (עמ' 5 ש' 15). כמו כן הוגש לעיוני המסמך הרפואי ת/2, ממנו עולה כי בבדיקה שנערכה למתלונן ביום 8/11/09 תועדו שטף דם סביב עין שמאל ורגישות ניכרת מעל הלסת. גם חוקר המשטרה גבריאל סעדה ציין במהלך גביית עדות המתלונן, בסמוך לאחר האירוע, כי הוא מבחין "בנפיחות מתחת לעין שמאל" (עמ' 19 ש' 26-27).
במהלך החקירה הנגדית אישר המתלונן כי בשל חסימת הכביש על ידי המשאית עמד לאחר להסעת ילדי בית הספר. כמו כן אישר כי התנהגותו של הנאשם עוררה את כעסו. כזכור, טען המתלונן כי הנאשם איים עליו כבר כאשר יצא מן הבית, ועוד בטרם נכנס אל המשאית והזיז אותה וכי לאחר אותה הזזה, יצא שוב, איים, קילל ותקף. יחד עם זאת, הכחיש המתלונן כי דרכו של הנאשם קדימה הייתה חסומה וכי לפיכך ביקש ממנו הנאשם לנסוע מעט לאחור על מנת לאפשר לשניהם להשתחרר מהחסימה ולהמשיך בדרכם. במענה לשאלות הסנגורית, התקשה המתלונן להסביר את ההיגיון שבתיאור זה, שהרי אילו עורר את חמתו של הנאשם כבר מלכתחילה, ספק אם זה היה טורח להזיז את המשאית ולפנות למתלונן את הדרך, ואם כבר נכנס למשאית וניסה לפנות את הדרך, מדוע יחדל מכך וירד מהרכב אם דרכו קדימה פנויה.
עוד נחקר המתלונן בנוגע לשאלה כיצד שמע את איומיו וקללותיו של הנאשם, בפרק הזמן בו הייתה דלת האוטובוס סגורה. המתלונן השיב כי למעשה לא שמע מפורשות את אותם קללות ואיומים, אך הבין את כוונותיו של הנאשם מתנועות ידיו וגופו (עמ' 5 ש' 24). כמו כן התקשה להסביר מדוע פתח את דלת האוטובוס ובכך אפשר למי שמאיים עליו ומקלל אותו, לטענתו, לבוא עמו במגע. המתלונן טען כי פתח את הדלת על מנת להסביר לנאשם כי אין זה יפה לקלל ולאיים, אך מדובר לטעמי בהסבר בעייתי ולא סביר.
הנאשם העיד כי הוא עובד בחברת אמישרגז כמחלק גז עצמאי. במועד האירוע, אכן חנה במקום אסור וחסם חלק מנתיב נסיעתו של האוטובוס (עמ' 11 ש' 19-24). הנאשם יצא מהבית בשל "צפירות היסטריות", ניגש אל משאיתו על מנת להזיזה, אך נוכח כי אינו יכול לנסוע קדימה או אחורה ואז שלח את הפועל שלו להגיד למתלונן לנסוע אחורה. כשהבין שהמתלונן אינו נעתר לבקשות הפועל, ירד בעצמו מהמשאית וסימן למתלונן בידיו לנסוע אחורה. המתלונן סירב לנסוע אחורה והחל מקלל, עובדה אותה למד הנאשם לטענתו בשל יכולתו לקרוא שפתיים (עמ' 10 ש' 7-9). לפיכך, פנה הנאשם אל דלת האוטובוס על מנת להסביר למתלונן כי אין באפשרותו לאפשר לו לצאת אם לא ייסע מעט לאחור. המתלונן פתח את דלת האוטובוס ואמר דבר מה, אך הנאשם לא הצליח להבין מה נאמר בשל קשיי השמיעה שלו ומשום שהמתלונן לא הסתכל לכיוונו.
הנאשם החל לעלות במדרגות האוטובוס ואילו המתלונן "תכף קם מהכיסא ובתנועה מלמטה למעלה נגח בי באזור עין שמאל והאף" (עמ' 10 ש' 12-13). בתגובה, תפס אותו הנאשם, על מנת שלא ליפול במדרגות והדף אותו קדימה לעבר כסא הנהג, תוך שהוא אומר לו "מה אתה רב איתי אתה כמו אבא שלי אני יכול להרוג אותך" (עמ' 10 ש' 15). בהמשך עדותו הסביר כי התכוון לכך שבהיותו בחור צעיר וחסון יותר מהמתלונן, חשש לפגוע בו. לטענתו לא הכה כלל את המתלונן אלא אך הגן על עצמו (עמ' 10 ש' 22), ועל כן הכחיש כי נתן אגרופים, חנק וקילל את הנאשם.
כעבור זמן קצר נכנס אדם כלשהו אל האוטובוס. הנאשם ביקש ממנו שירגיע את המתלונן ומיהר לרדת מן האוטובוס. בשלב זה הבחין בכך שהרכב שעמד לפני המשאית וחסם את דרכה עזב, וכך התאפשר לו לצאת ולעזוב את המקום. לדבריו, העדיף שלא להמשיך את ההמולה שהייתה מסביב ולהמשיך בדרכו, ולא התכוון לברוח (עמ' 10 ש' 18-19). כאשר נשאל מדוע לא הלך להגיש תלונה במשטרה השיב "מפני שראיתי אותו כמו אבא שלי, אדם מבוגר, לא ייחסתי לזה חשיבות. אמרתי נגמר וקדימה" (עמ' 10 ש' 28-29). בעקבות האירוע לא נזקק הנאשם לטיפול רפואי (עמ' 12 ש' 9).
במהלך חקירתו הנגדית עומת הנאשם עם המידע שמסר בהודעתו במשטרה ת/1, שם למשל לא העלה כלל את הטענה כי המתלונן קילל אותו בצאתו מהמשאית. הנאשם טען כי התבייש לומר דברים מעין אלה, אך נראה כי מדובר בהסבר דחוק. ב-ת/1 גם לא ציין כי קרא את שפתיו של המתלונן, אם כי כן ציין כי הוא מתקשה בשמיעה.