אבל מה עם הדפוסים שנוצרים ברגע זה? ומה עם אלו שיתהוו מחר בבוקר? אני מציעה להתחיל לבדוק מה אנחנו לוקחים איתנו הלאה מהיום הזה. מה לקחתי איתי מהפרידה האחרונה מבן הזוג שלי? מה נצרב בך היום בבוקר כשאשה זרה הטיחה בך מילים קשות כשרבתן על מקום חנייה?
אפשר לחוות כל חוויה - מהפעוטה והזניחה עד לגדולה ביותר - בכמה אופנים. אפשר ללמוד ממנה ולגדול באמצעותה אבל אפשר גם, אם לא שמים לב, לקחת ממנה מטען לא רצוי. מטען חדש. בדיוק אותו סוג של מטען שאנו מקדישים שעות של עבודה כדי להשתחרר ממנו.
מה שאני רוצה לומר כאן בעצם זה שחשוב, לא פחות, ללמוד לחיות מבלי לצבור מטען מהאירועים בהווה. ללמוד לחוות את ההתנסויות שמזמנים לנו החיים בצורה כזאת שנצא מהן חכמים יותר - אבל עם חוכמה צרופה ונקייה. לא חבולים, מותשים, מרירים וכבדים. לחיות כך שהחיים ישאירו בנו את רישומם בצורה שתקדם את ההתפתחות שלנו ולא תעכב אותה.
אפשר לברוח לשני כיוונים עיקריים. חלקנו נוטים לברוח יותר לכיוון המנטאלי, השכלתני. אנחנו בורחים לכל מיני הסברים הגיוניים שיכולים לשמש כ"פלסטר" כדי שהמכה לא תכאיב. למשל - לומר לעצמי ש"הוא פשוט מאוד עסוק עכשיו" כדי לא לחוות חוויה של חוסר באהבה, או "מסכנה האשה הזאת" כדי לא לחוש את הכאב המילים האלימות שהיא הטיחה בי כרגע. או אפילו פשוט מחשבות שאינן קשורות לאירוע, שמסיחות את דעתי ממה שאני חווה כרגע.
להיות בתוך החוויה זה להיות בתוך מה שיש שם באמת. בחוויה הממשית. כאב. דחייה. נידוי. צער. קנאה. כמו גם אהבה. שמחה. נדיבות. לא תמיד זה נעים, אבל זה מאוד אמיתי. זה החיים. המעבר בתוך החוויה - ולא לידה - הוא לא מובן מאליו ומנוגד לגמרי למנגנוני ההישרדות האנושיים, וכדי לעשות זאת צריך בהדרגה להתרגל להתנהל אחרת.
התרגול המעשי שאני מציעה, ושהתגלה לי במשך הזמן כיעיל מאוד, הוא ליצור בזמן אמת מודעות לנתיבי המילוט הפרטיים שלי. לא להתנגד להם - כי הם כאמור מנגנונים חזקים, שבחוויה הפנימית מגנים עלי - רק ללמוד אותם. "אופס, עכשיו ברחתי". "עכשיו, הלכתי להסבר מרגיע". "עכשיו ברחתי לצד שני, למסכנות". לא לבקר ולשפוט אותם. להכיר, לזהות, לראות אותם.