האם הערצתם בנעוריכם? את מי? איך זה נראה לכם במבט לאחור?
ומגלה עולם חדש של אנשים, דמויות וסיפורים..
הערצה היא רגש אנושי שבו אדם מגלה הערכה רבה, לרוב לא ביקורתית, כלפי אדם או תופעה.
המעריץ נוטה לייחס לנערץ תכונות חיוביות ונוטה להתעלם, להדחיק או להכחיש בו קיום תכונות שליליות.
כזו בנטייה להאדיר תכונות חיוביות באדם הנערץ, ולמזער, להתעלם, או להגדיר כחיוביות תכונות שליליות של הנערץ.
קונים עיתונים, פוסטרים, מוצרים נלווים,כרטיסים למופעים והצגות ונסיעות למרחקים.
ההערצה אומנם נראית לא מזיקה וחולפת איך יש מקרים בהם היא אכן מזיקה מאוד.
מאמצעי תקשורת המכתיבים למעשה את אורח חייהם: איך הם מדברים, איך הם מתלבשים וכיצד הם מתנהגים.
ההערצה- פנים רבות לה.
אבל השאלה מרכזית שאציג כאן לדיון אינה תוחמת את גילאי המעריצים לקבוצה זו בלבד. .
האם רק בני הנוער מעריצים דמויות בתקשורת?
מתי הערצה היא חיובית ומתי שלילית?
היש לנו יכולת לשלוט במושאי ההערצה של ילדנו?
עד כמה אנו הבוגרים מחוסנים בפני הצורך להעריץ או להזדהות עם דמויות? מה זה עושה לנו?
בוחר/ת לשתף בסיפור אישי?
מותר להעריץ אותך? איפה הפוסטר?
כי המדיום של טלויזיה הרבה יותר משפיע מאשר רדיו.
שלישי--סגנון ההערצה שונה, פעם זה היה לספר על, לנסות לחקות, היום ישנם אביזרים 'נושאי שם ודמות'.
אם הוא באמת מעריץ, נדמה לי שבוגר יכול יותר למתן רגשות ויאמר הערכה ולא הערצה.
היא שלילית, כאשר היא הופכת להיות קיצונית וע"ח החיים האמיתיים.
כי אז הרבה פעמים, זה הופך להיות עקרוני. ויוצר 'מלחמה' מיותרת.
הייתי דורשת, קיום החובות ואח"כ טיפול במושא ההערצה.
משהו של ועל סאבלימנאל, והיא התחילה ללמוד וגם עשתה בגרות, כי זה איתגר אותה לשתף אותי.
ועירית, אהה וגם נילס אולגרסן, וגם היום כשהם גדולים, הדמויות של הסיפורים מככבות בשיחות הנוסטלגיה.
שסיפרה 'מאה ילדים שלי' קראתי אולי מאה פעם (אם לא יותר) והייתי סקרנית אם אמא שלי הכירה אותה.
זה ממש העסיק אותי במחשבה, אבל רק משבגרתי שאלתי, וכשקבלתי תשובה שלילית, התאכזבתי.
את הפוסטר שלי תמצאי בפייסבוק.
ב"בנייני האומה" בירושלים, ילדה בכיתה ו' והוא זכה במקום הראשון בשיר: "פתאום עכשיו פתאום היום".
מסלול ההערצה שלי יצא אז לדרך וארך שנים ממושכות. כולם ידעו שאני אוהבת אותו ומעריצה ללא גבול.
קראו לו משה אבישי והוא היה בן מאתיים בערך, אדם מבוגר שאנו לא ידענו מספיק להעריך, איש חכם.
הדבר השני שהיה חלק משמעותי בחיי היה הסדרה בהמשכים: "מסעו של נילס הולגרסן ואווזי הבר" של סלמה לגרלף.
סדרה ששודרה ברדיו בכל יום ראשון ב 14:10 בפינה "לאם ולילד" אחרי החדשות.
ולא נושמת עד שזה היה נגמר. אמא היתה מחכה לי בכניסה שאגיע מהר ואתיישב מבלי שאפסיד.
שנים הייתי מחוברת לזה..
נראה לי ששתי הדוגמאות האלו ממחישות היטיב את שכתבת על התהליכים שעבר "מוסד ההערצה" לאורך הדורות .
איך את זוכרת..
לעגנו לו ולא ידענו להעריך את חכמתו.
הבת שלו למדה אותנו תנ"כ היא הייתה ממש לא לעניין.
של השיר, ואני משוכנעת שאת גם זוכרת אותן.
אפשר להתחבר לחוויות הרדיו?
אני לא כל כך זוכרת את פינת הילד, אבל זוכרת היטב איך הניסו אותנו למיטה בימי חמישי, כי בתשע התחילה התכנית שלא היינו אמורם לשמוע - אבל הקשבנו בלב הולם מתחת לשמיכה.
חבל שלא נותרו כמעט הקלטות של תסכיתי פול טמפל. באנגלית זה לא אותו דבר.
הייתי אמנם ילדה אבל גם אני הייתי מכורה לסידרה הזאת. היה לי רדיו ישן נושן ליד המיטה והייתי שומעת את הסידרה בשקט-בשקט שבני הבית לא יתעוררו.
וגם, כאמור, הקלטות של פול טמפל באנגלית.
אבל - זה לא אותו דבר. אפילו נעימת הפתיח שונה. שלנו היתה יותר מפחידה.
והמוסיקה בהחלט מפחידה.
בילדותי את פול טמפל כל יום חמישי בחרדת קודש במיטה.
ניסיתי להזכר בשם הגיבור ולא הצלחתי והנה פה הזכרת לי.
שלהם וכאלה הערצתי מרחוק.
אף פעם לא השויץ בזה ורק נתן מעצמו לכולם.
טוב לא התכוונתי לכתוב על זה אבל זה יצא מהלב.
דווקא בנושא ההערצה תמיד היתי מאופקת.
הייתי מעריצה שרופה, קניתי פוסטרים, תמונות, קלטות (אז לא היו דיסקים), הלכתי להופעות ומה לא.
עבר לי עם הגיל.
אוף כמה כסף בזבזתי עליה.
ואיך זה נראה לך במבט לאחור?
מצטערת על סכומי הכסף שבזבזת?
פשוט מאוד מצאה חן לי גם ירדנה ארזי. מה לעשות שהן נחשבו "יריבות"
גם אני עברתי תקופה כזאת. מושא ההערצה אז היה מייק בראנט.
ראיתי אותו בהופעה כשהגיע לארץ אחרי שהתפרסם. היו לי כל עיתוני להיטון עם הסיפורים עליו, וכמובן הקלטות פיראטיות לטייפ ואת התקליט.
העניין עבר לי אחרי שהוא התאבד, וזה קרה די מהר.
כמה שזה נראה לא שייך, הערצה בגיל ההתבגרות עונה גם על צורך חברתי - להיות כמו כולם. כולם מעריצים מישהו? אז גם אני אעריץ. חבורות המעריצות הממתינות מחוץ לאולם כדי לצווח בבוא המוערץ(צת) נתרמות מהעמידה בחבורה הזאת, והחברותא מתדלקת את התגובה.
הערצה של גיל ההתבגרות לטעמי היא שלב בחיים, כמון חבר דמיוני בגיל שלוש וכמו מרד בתלבושת האחידה של בית הספר. גרועה ממנה היא ההערצה למנהיגים, שמעוורת אותך מלראות את מגרעותיהם ומגבלותיהם של אנשים שיכולה להיות להם הרבה יותר השפעה על חיי כל האנשים. וזה לצערנו פחות עובר עם הגיל (ע"ע היטלר, מוסוליני).
האם רק בני נער מעריצים?
מושאי ההערצה משתנים, אבל יש אנשים שממשיכים להעריץ. על כל המשתמע.
יכולים לשלוט בהתנהלות שלהם במצב של הערצה.
והיא נחלת מבוגרים בעיקר. אצל ילדים זה חינוך ולא הערצה ספונטנית.
הערצת מאיר כהנא או רבין ומורשתו היא הערצה.
יש הרבה דוגמאות להערצה אצל מבוגרים, גם של ביל גייטס.
אצל כהנא זה לא סבב סביב קנאות דתית בלבד.
ואילו עובדיה יוסף, זה משהו דתי שורשי שאין לעמוד מולו.
שום מקרה של פנאטיות דתית.
כהנא היה גזען שבמקרה היה דתי, לא חסרים גזענים חילונים.
הרבובדיה לא פנאט לדעתי.
הדלאי למה, גייטס ורבין בטח ובטח שלא.
דוגמאות לאנשים שמבוגרים מעריצים בלי שום שיפוט.
ואין לי מה אח"כ, שוב אשמע את השיר ועוד ועוד.
ושומעים להוראותיהם והצעותיהם.
מתיעצים איתם, וגם משתפים את סביבתם ומנסים לשכנע בדרך.
ויש מבוגרים שלא מצטיינים בתחום. לפריזמן היו דוגמאות מצויינות.
מה הכוונה בשליטה על עצמך במצב הערצה? שאתה מסוגל לתפקד בחיי היום יום בתחומים שלא קשורים למושא ההערצה? לרוב המעריצים נשארים חיים גם לצד ההערצה. מוציאים על ההערצה הרבה כסף? תלוי כמה ההורים מממנים להם. לא חושבת שיש הרבה בני נוער שמפסיקים ללמוד על מנת להרויח כסף שאותו הם מוציאים על מושאי ההערצה.
יש את אלו שירוצו ויחפשו את המוערץ. נכון. גם פאפארצי עושים את זה. וגם כאן, צריך יכולת לעשות את זה - להיות במקום קרוב למוערץ ולקבל אישור להסתובב במקומות בהם הוא נמצא. הרוב מעריצים מרחוק, ובצורה יחסית מבוקרת.
דווקא הערצת המבוגרים מסוכנת יותר, כי הם לא מפעילים ביקורת בקשר לתכנים שמפיץ מושא ההערצה, ולפעימים גם משקיעים בו כספים כשאין להם די לקיום איכות חיים.
ואני בטוחה שזה בא ממקום שונה לגמרי. עניתי לפריזמן- קרא.
פנאטיות מסוכנת מכל צד שלא נביט בה.
מאמינה שלא הרבה השתנה, אבל כמובן עם התפתחות האבולוציה הדרכים נהיו יותר "אישיות" ויותר נועזות.
הערצה בעיני היא שלילית תמיד, משהו במילה הזו מעורר בי תחושות לא חיוביות. ההתמסרות שגלומה בפועל הזה הוא מטופש בעיני. הערכה, הזדהות, ואהבה הן מילים הרבה יותר ראויות.
הגיון בריא ושפוי מונע ממני מלהכניס את עצמי לעמדה הזו. אני כן יכולה לאהוב מאוד את יצירתו של אדם, להזדהות עם הבחירות האומנותיות שלו, ואפילו לקנות ספר שמקדש את פועלו (ציירים, צלמים וכו'). לגבי שחקנים וזמרים, אשמח מאוד לשמוע שירים, לראות סרטים ואפילו לרכוש דיסק או DVD. אבל, חייו הפרטיים של השחקן/זמר מעולם לא ענינו אותי מעבר לדפדוף מהיר במדור הרכילות בתחילת העיתון.
שהמינוח הנכון לך, מביע בעצם את כל נקודת המבט.
יש משהו קיצוני תלותי או סוגד במצב של הערצה.
כאשר זה חוצה את גבולות השפיות הנזק יכל להיות משמעותי.
רוצה לבקר אולי גם כאן?
פשוט לאהוב ולהעריך את יצירתו ופועלו של יוצר? למה להעריץ? מה זה נותן חוץ מלגמד את עצמך מולו?
אפשר לומר שבנעוריי "הערצתי" את רוברט סמית מלהקת הקיור.
כי אני לא באמת מעריצה עיוורת של אפאחד, אלא שחשבתי שהוא סוג של גאון שהצליח להעביר במילים ובמוסיקה את מה שהרגשתי בגיל ההתבגרות, במיוחד בתקליט DISINTEGRATION שאהבתי מכל.
ובשטח האמנויות הפלסטיות הערצתי את ג'קסון פולוק.
בעיני הערצה בריאה היא יותר לאהוב ולהעריך מישהו שבאמת נותן לחייך ערך מוסף, כמו למשל מוסיקה או ספר שאהבת ולימד אותך משהו על החיים, ולא איזו דמות פלסטיקית כמו אלילי הנוער של היום, שבעצם הם אפילו לא כותבים את השירים שלהם אלא רק מפגינים פרצוף יפה.
הערצה לא בריאה היא הערצה עיוורת שיוצאת מגבולות הסביר, או הערצה של מישהו שאין לו תכונות נעלות רק בגלל שהוא "מפורסם".
אם בני הנער עוצרים רגע שאול- מהי מהות ההערצה העיוורת שלהם.