נהמות מאיימות של כלב נשמעו מהסלון בזמן שאחותי ואני ישבנו לבושות בפיג’מות חורפיות על השטיח בחדרינו ושיחקנו סולמות וחבלים. אל הנהמות שהלכו וגברו הצטרפו נביחות קולניות וקריאתה של אמא שלי להגיע מייד לסלון.
במרכז הסלון עמד גולי, הפודל השחור של דודתי שהופקד בידי הורי באותו בוקר עד שהדודה תחזור מחופשה. פיו של גולי היה מלא בפיסות נייר טואלט, שיניו חשופות באיום ורגלו מונחת על גליל הנייר הנגוס כשהוכחה לכך שהוא ולא אחר בעליו של הגליל.
אמא שלי עמדה במרחק רב ממנו ולא הפסיקה לצעוק על הכלב ועלי “תעזוב את זה טיפש, טלי תעשי כבר משהו”.
הייתי רק בת ארבע, נמוכה ורזה מכפי גילי ולרגע שקלתי לנצל את המצוקה של אמא שלי כדי לסחוט ממנה הבטחה שלעולם לא תכריח אותי יותר תוך רקיעות כועסות עם רגלה, לאכול דייסות סולת שמטרתן לגרום לי להעלות במשקל.
הרעש בסלון היה חזק מכדי שאוכל לתכנן סחיטה מתוחכמת. ברור היה לי שאין לגולי כוונה להפוך מהפודל המתוק שהכרנו לכלב תוקפני וכשהתקרבתי אליו בריצה הסתבכו רגליי בקצה מכנסי הפיג’מה שהיתה גדולה ורחבה מדי, מעדתי והשתטחתי על הריצפה ליד גולי.
שכנה ששמעה את הצעקות נכנסה בדיוק באותו רגע הביתה ונעצרה ליד אמא שלי. “הוא יטרוף את הילדה” צעקה השכנה ואמא שלי קראה לי לקום ולהתרחק מהכלב שהמשיך לחשוף שיניים מאיימות. אבל אני כבר התיישבתי ונצמדתי אליו בחיבוק מהסוג שתמיד קיוויתי אני לקבל מכל מי שרציתי שיאהב אותי. גולי המשיך לנהום מספר שניות, השכנה ואמא שלי השתתקו ועמדו דרוכות.
אחרי מספר שניות גולי הפסיק לנהום. הרחקתי את גליל נייר הטואלט הקרוע, ליטפתי לו את הבטן, הכנסתי כף יד קטנה אל תוך פיו וניקיתי מלשונו ומשיניו את פירורי הנייר הוורדרדים. “תפתח עוד קצת” אמרתי לו וגרפתי עם האצבע פתיתי נייר שהיו דבוקים על חלק האחורי של לשונו.
“איך הוא לא נשך אותך?” שאלה השכנה שעדיין פחדה להתקרב אל גולי, בזמן שאמי טאטאה את פירורי הנייר ומלמלה משהו על השטות שעשתה כשהסכימה לארח כלב למשך שבוע.
“כי לא פחדתי שהוא ינשך אותי” עניתי לה.
אמא שלי הזמינה את השכנה למטבח ומזגה לשתיהן קפה כדי להירגע מהאירוע ואני נשארתי בסלון ללטף את גולי. “היא קצת מוזרה טלי שלך” שמעתי את השכנה אומרת.
“אני לא מוזרה” אמרתי לגולי בשקט. הייתי בטוחה שגולי נעלב בשמי והנחתי את הראש על הריצפה ליד ראשו שלו “אתה תהיה החבר הכי טוב שלי טוב?” שאלתי את גולי “כי אתה יודע להריח את המחשבות שלי” עניתי בלחש לשאלה שנדמה היה לי שהוא שואל בלי מילים.
שנים רבות עברו מאז, אני כבר לא הילדה בפיג’מה הארוכה מדי, אבל האהבה לכלבים רק הלכה וגדלה, ואיתה ההבנה והידע כיצד כלבים חושבים, מה הם מרגישים ואיך אפשר להעניק להם ביטחון מוחלט שיאפשר להם להיות כלבי משפחה מאושרים.
– אם אתם עומדים לאמץ אל ליבכם ואל ביתכם כלב, חשוב שתדעו איך לבחור בכלב שהבית שלכם והמשפחה מתאימים להיות חלק ממנו, חשוב לא פחות שתכירו את דרך המחשבה של הכלב כדי שתהליך ההסתגלות והחינוך לחוקי הבית יהיה מהיר וקל ככל האפשר, והכי הכי חשוב לזכור שסבלנות, אהבה והתמדה יבטיחו לכם כלב שתמיד יכשכש לכבודכם בזנבו, בין אם תחייכו באותו יום ובין אם תהיו עצובים ויעניק לכם אהבה ושמחה ללא תנאי כל חייו.