לא תמיד הכל היה אצלי ורוד. קרו לי כמה פעמים מקרים קטנים שלעתים הקשו על הדרך שלי.
למשל, כאשר נכנסתי לישיבה בתחילה, הייתי "אטום" לגמרי ולא הצלחתי להבין את לימוד הגמרא בישיבה. בכלל, גם בבית הספר החילוני בו הייתי לפני כן לא למדתי הרבה, וכעת כשהגעתי לישיבה בכלל, לא הבנתי את הגמרא, ואפילו ביקשתי מהרב שמוסר שיעור לצאת מהשיעור שלו, כי לא הבנתי כלום בשעה שאחרים כבר הקשו על דבריו שאלות.
ביקשתי מהנהלת הישיבה שיצמידו לי אברך צמוד, ואכן מאז למד איתי אברך. במשך כמה חודשים הוא ישב איתי על עמוד גמרא אחד בודד (!), ובכל פעם היה חוזר איתי על אותם דברים ואני הייתי אומר לו: אני לא מבין, עד שהוא בעצמו כבר כמעט התייאש ממני. ראיתי שהוא כבר אינו יודע מה לעשות איתי.
וזה שבר אותי.
הלכתי למקום ריק לבד, ושם בכיתי והתפללתי לקב"ה שאני כה רוצה להיות חלק מעולם התורה, ולא ייתכן שעזבתי את כל ה"עולם הזה" שהייתי בו בשביל סתם לא לעשות כלום, כי כעת אני קירח מכאן ומכאן.
והתפילה הזאת עזרה. פתאום קיבלתי מין חשק כזה לשבת ולפתוח גמרא. ואכן, מיד הלכתי לאותו דף גמרא שלמדנו במשך חצי שנה שעד אז לא כ"כ קלטתי אותו, ופתאום התחלתי קצת להבין אותו, פתאום היה לי קצה חוט. נזכרתי בכל מה שהאברך הסביר לי על הדף, ופתאום קצת הבנתי איכשהו.
באותו יום "שנפתח לי השכל" והצלחתי להבין גמרא בפעם הראשונה, היתה לי שמחה עצומה.