בשעה שראש הממשלה ושריו מתרעמים על מה שהם מכנים "הדה-לגיטימציה של מדינת ישראל" - ולא רק של הכיבוש - ממשלת ישראל ממציאה חדשים לבקרים מעשים שמדגישים את חוסר הלגיטימיות של מדיניותה בשטחים הכבושים. ממשלת נתניהו מתייצבת לצדם של יזמים שבנו בתים ומכרו דירות על קרקע השייכת לאחרים, חרף צווי הריסה, פסק דין חלוט של בג"ץ והתחייבות של ראש הממשלה לקיימו עד סוף חודש זה.
ביום שישי האחרון הודיעה הפרקליטות לבג"ץ, כי הממשלה חוזרת בה מאותה התחייבות. בניגוד למקרה של מאחז מגרון, שבו המדינה ביקשה ארכה של שלוש שנים וחצי לצורך העתקת היישוב לגבעה סמוכה, הפעם הממשלה מבקשת שהות כדי לשקול מחדש את דרך היישום של מדיניות הריסת הבתים בגדה שהוקמו על אדמות פרטיות, ובכלל זה אלה שהוקמו ללא היתר בשכונת האולפנה בבית אל. על פי נוסח הבקשה, כנגד שלטון החוק וזכות הקניין המדינה מציבה "שיקולים מדיניים, ציבוריים ומבצעיים".
קשה להעלות על הדעת שיקול מדיני שתומך במתן גושפנקה רשמית לשוד קניינו של אדם שחי תחת כיבוש ישראלי. יש לקוות שנבחרי הציבור אינם רומזים שרוב הציבור הישראלי מעוניין בממשלה שמפירה צווים והחלטות של בית המשפט העליון. על התירוץ המכונה "שיקולים מבצעיים" פורחים מאחזים לא חוקיים, דוגמת שכונת האולפנה, מתחת לחוטמם של פקחי המינהל האזרחי וקציני צה"ל.
חבל שהיועץ משפטי לממשלה נותן יד לחינוך הציבור שבמדינת ישראל יש מי שעומדים מעל לחוק ושלמענם מותר לירוק בפרצופה של הערכאה השיפוטית העליונה. אפשר היה לצפות שהיועץ, יהודה וינשטיין, ימאן לחתום על מסמך שמציין הפרה נוספת של מערכת האיזונים והבלמים בדמוקרטיה הישראלית. לא נותר אלא לקוות שבית המשפט העליון לא ימחל על כבודו-כבודנו. עליו להטיל אחריות אישית ועונשים חמורים על כל מי שייתן יד להפיכתה של שכונת האולפנה לאנדרטה לשלטון החוק והצדק בישראל.