1. ביום 2.6.02 הגישה עירית ירושלים (להלן - העירייה) בקשה בתיק ה"פ 1140/02 (להלן - הבקשה המקורית) למתן פסק דין הצהרתי בדבר בטלות רישום חכירה בחלקה 43 בגוש 30022 בשם המשיב 1 (להלן - המכון), וכן לחייב את המשיב 2 (להלן - ממ"י) לגרום לרישום חכירה בחלקה זו על שמה אצל המשיב 3 (להלן - הרשם).
2. לטענת העירייה, רישום החכירה בשם המכון היה שגוי לאור החלטה משנות החמישים, החלטה משנות הששים וכן הליכי התכנון משנות השבעים ואילך - אותם פירטה בבקשה, שנועדו לאפשר את הקמת המכון, בית הנשיא ותיאטרון ירושלים, שהוקמו בפועל, במתחם של חלקה 38 בגוש שומא 30022, אשר השתרעה על שטח של כ-65,638 מ"ר והייתה ידועה ככרם-אל-רוחבן (להלן - החלקה המקורית). היא הוסיפה, כי ממ"י אף נתן הסכמתו לביטול הרישום השגוי, אך נסוג ממנה.
לחלופין, טענה העירייה, כי משום שממ"י אחראי לרישום השגוי יש לראות בו אחראי לכל נזק הנובע מכך, ולפיכך ביקשה להתיר לה לפצל סעדים.
3. ביום 4.8.02 הגיש המכון בקשה למתן רשות לשלוח לממ"י ולרשם הודעה לצד ג', לגביה נקבע כי היא מוקדמת, שכן טרם התקבלו תצהירי תשובה של המשיבים.
4. ביום 9.10.02 הגיש המכון תצהיר תשובה בו פירט את הליכי ההסדר והתכנון שהובילו, לפי השקפתו, לרישום החכירה על החלקה בשמו כדין. המכון ייחס לממ"י התרשלות ומחדלים בגינם, לפי גרסתו, הקימה העירייה את תיאטרון ירושלים בטרם היה בידה היתר כדין. לדבריו, העירייה מחזיקה שלא כדין בחלקה אשר שווייה 10,711,000$ ועושה שימוש מסחרי בשטח ציבורי.
לטענת המכון, אין בהליכי התכנון נפקות לגבי זכותו הקניינית, למעט תכנית אחת (867ב), אשר בעקבותיה הועברו לעירייה זכויות חכירה בשטח שנגרע מהשטח שהוחכר למכון והכלול בחלקה 45 שנרשמה בבעלות העירייה, וזאת ללא ששולמו למכון תשלומי איזון.
עוד הוסיף, כי אין בעמדה שהביע, שנבעה מטעות או הטעיה ולא השתכללה להתחייבות בת תוקף, משום הסכמה מחייבת לשינוי הרישום בחלקה 43 משם המכון לשם העירייה.
5. בהסכמת הצדדים, הוארך המועד להגשת תצהיר תשובה מטעם ממ"י והרשם עד ליום 25.11.02, אך זה לא הוגש במועד. בעקבות החלטת בית המשפט מיום 20.1.03, המחייבת את ממ"י ואת הרשם ליתן טעם מדוע לא הוגש תצהיר תשובה מטעמם, הסכימו הצדדים למתן ארכה נוספת להגשת התצהיר עד ליום 1.5.03, בנימוק שהצדדים עמלים על פתרון הסוגיה כולה מחוץ לכותלי בית המשפט.
ישיבת תזכורת שנקבעה ל-1.7.03, למעקב אחר תוצאות המשא ומתן, נדחתה פעם אחר פעם לבקשת הצדדים, שהודיעו על המשך המשא ומתן עד לדחייה אחרונה.
6. בישיבת בית המשפט, שהתקיימה ביום 28.12.03, התברר כי העירייה הגישה ביום 24.12.03 בקשה לתיקון הבקשה המקורית (להלן - בקשת התיקון), בהסכמת ממ"י והרשם, לפיה האחרונים יהיו משיבים פורמאליים ויימחק הסעד החלופי שהתבקש נגדם, פרט לסעד ההצהרתי (בקשת התיקוןתויקה בבש"א 4259/04 - י.ה.).
7. ב"כ המכון קבלה על הגשת בקשת התיקון, שבאה לפי דבריה, בעיצומו של משא ומתן בין הצדדים, שאמור היה לפתור הבעיה. הגם שלטעמה לא יוכל המכון להתנגד לבקשת התיקון לגופה, שכן התובע הוא שליט של תביעתו, ביקשה ב"כ המכון להגיב בכתב על בקשת התיקון, וכן להתייחס לבקשת המכון לשלוח לממ"י ולרשם הודעה לצד ג' ולקורלציה בין השניים. ב"כ העירייה וב"כ ממ"י ביקשו להשיב לתגובת המכון, וניתנה הסכמה לצדדים כמבוקש.
" לבקש מאגף התכנון במשרד הפנים לתאם את תכניות הבנינים אשר יבנו על עודף השטח של חלקה 38 הנ"ל עם תכנית הבנינים שיוקמו ע"י החוכר על החלקה".
אמנם המכון לא שילם דבר בתמורה לזכות החכירה ודמי החכירה השנתיים, שהועמדו על סכום סמלי של 1 ל"י, אולם כפי שנקבע בהסכם, התמורה תינתן בתום תקופת החכירה (שתחילתה ביום 26.1.56 למשך 198 שנים!) בדרך של העברת הבניינים והנטיעות שיקים המכון, לבעלות המדינה.
לגבי החכירה של החלקה לעירייה, טען המכון, כי בראשית שנות ה-70 הוחל בבניית תיאטרון ירושלים לפי הוראות תכנית 867א, אשר אושרה בשנת 1971, ובה סומן המגרש עליו בנוי התיאטרון ש"נמצא בשלב בניה". הסכם החכירה של ממ"י עם העירייה נחתם ביום 29.5.87, לגבי חלקות 12-11(חלק) בגוש 30022, וכן מגרש מס' 1 לפי תב"ע 867ב'. התוצאה היא, חפיפה חלקית בין השטח שהוחכר למכון לשטח שהוחכר לעירייה, בהפרש של למעלה משלושים שנה.
לצורך בירור נסיבות שהובילו לתוצאה האמורה, סבור המכון, שראוי להורות על העברת הבקשה להליך של תביעה רגילה, בין אם על ידי מחיקתה ובין אם על ידי מתן הוראה להגשת כתבי טענות רגילים.
בהתייחסו לבקשת התיקון, סבור המכון, כי ממ"י הוא צד דרוש להליך, וכי מעמדו כמשיב פורמאלי לא יאפשר קבלת תצהיר תשובה מטעמו לצורך בירור המחלוקת במלואה. עוד טען המכון, כי אם תיעתר בקשת התיקון, ראוי להתנות את התיקון בתנאי שהעירייה לא תגיש תביעת נזיקין בעתיד נגד ממ"י.
באשר לבקשה להתיר לו לשלוח הודעה לצד ג', טוען המכון, כי זו תאפשר לקבוע את גדר האחריות של ממ"י בגין ההחכרה הכפולה, ועילות נוספות שמקורן באי מילוי חובה לפי סעיף 7 של הסכם החכירה - רשלנות, הפרת חובה חקוקה וחלוקת האחריות בין ממ"י לעירייה. לפיכך טען, כי גם מטעם זה אין להיעתר לבקשת התיקון, אלא להורות על העברתה למסלול של תביעה רגילה.