השנה ימלאו 60 שנה לכניסתה של משפחת יוחנן לביתה בשכונת ליפתא שבכניסה לירושלים, מטרים ספורים מתחת לכביש ירושלים תל אביב ומול גינות סחרוב. לפני שלוש שנים קיבלה המשפחה תביעה ממינהל מקרקעי ישראל, "מהות התביעה: סילוק יד (...) הנתבע פולש ומחזיק בלא זכות...", נכתב בכתב התביעה בתמציתיות. כתב התביעה הזה הביא את אבי המשפחה, יוני יוחנן, להקדיש כמה שנים מחייו לפתרון השאלה ההיסטורית-משפטית: כיצד למרות כל השנים ולמרות הגיבוי הממשלתי, אי שם בתחילת שנות ה-50, הוא עדיין בגדר "פולש" בביתו?
התוצאות של מסע החיפושים הזה עלולות, לדעת משפטנים, לשנות את חייהם של עשרות אלפי דיירים ודיירים לשעבר המוגדרים כ"דיירים ללא חוזה", מליפתא שבירושלים, מתחם סומייל שבלב תל אביב, כפר שלם, גבעת עמל, שכונת רמת עמידר בבת ים ועוד - כולם היו כפרים פלסטיניים שננטשו ב-48' והפכו שכונות לעולים חדשים. לטענת יוחנן, המדינה הסתירה במשך שנים מסמכים שקבעו נהלים שהיו יכולים לאפשר לאותם דיירים לקבל זכויות על בתיהם. יתרה מכך - מתברר שהנהלים הללו לא הוסתרו מכולם, ולדעת יוחנן ההבדל בין מי שידעו עליהם וזכו בזכויות על ביתם למי שלא הוא חד וברור: "הנוהל קוים לצבע מסוים של אוכלוסייה. אני אומר את זה בלי להניד עפעף".
משפחת יוחנן עלתה לארץ ב-1951 מכורדיסטאן. בני המשפחה שוכנו תחילה במעברת מגידו ולאחר כשנה הובאו עם משפחות נוספות לליפתא. ממאות המסמכים שאסף יוחנן בשנים האחרונות מצטיירת תמונה קשה על החיים בליפתא בשנותיה הראשונות של המדינה - ללא מים וחשמל, בעוני קשה ובהתעלמות ממצוקות התושבים. בין היתר כולל הארכיון הקטן שאסף יוחנן על תולדות השכונה עשרות תכתובות בין רעיית הנשיא השני, רחל ינאית בן צבי, לתושבי השכונה והרשויות. "בית הנשיא איננו נוהג לבקש תרומות", כתבה בן צבי ב-1958, כנראה לבכיר במפעל הפיס, "(אבל) הפעם היינו כה מזועזעים מביקורנו בליפתא, שהכפר הקדום שלנו במצב של הפקר".
"כמה ימים אחר כך נפגשנו בבית הכנסת. כולם היו עם הראש למטה מהבושה. אלה אנשים גאים, בני 80, שנפל עליהם עולמם. היו שאמרו לי 'אנחנו מוותרים על הבית רק שלא יקראו לנו פולשים'", מספר יוחנן. זמן קצר אחר כך הוא החליט לצלול לתוך הפרשה. "לא רציתי למות אהבל, אז קודם כל קניתי תוכנה של פסקי דין והתחלתי לקרוא. קראתי אולי אלף פסקי דין וחשכו עיני, לא מצאתי אפילו אחד שבית המשפט הכיר בזכויות שלו. הייתי מתעורר עם זיעה קרה, אמרתי לעורך הדין שהלך עלינו". השלב הבא היה נבירה אין-סופית בארכיונים - הארכיון הציוני וגנזך המדינה בעיקר, "הייתי בא בבוקר, עד שהיו מגרשים אותי", הוא מספר. במקביל יצר יוחנן קשרים עם בכירים לשעבר במינהל מקרקעי ישראל שסייעו לו באיסוף החומר.
בינתיים, ולנוכח רמזים של שופטת בית משפט השלום בירושלים, מלכה אביב, שלפיהם היא רואה בדיירי ליפתא דיירים מוגנים, בין היתר בזכות המסמכים שהמציא יוחנן, נפתח משא ומתן בין המינהל לדיירים על פיצוי הולם תמורת פינוי הבתים. יוחנן הפך ליועץ מומחה בשכונות בכל הארץ שבהן מבקשת המדינה לפנות דיירים ללא חוזה, ופעיל חברתי נמרץ בקבוצת "המעברה", העוסקת בזכות לדיור. "כשעושים לך עוולה זה תמיד נראה ספציפי, אבל הכל מתחבר גם מבחינת הרווח הכלכלי וגם מבחינת הגזענות, ולנו חשוב לעשות את החיבורים האלו", אומר הסופר אלמוג בהר, ממרכזי קבוצת "המעברה".