תודה רבה לאריאלה. המשך סופ"ש נעים!
צעיף- H&M, קרדיגן פתוח- H&M (ישן), ג'ינס- מנגו, נעליים- neosens.
הגענו רק לאמצע השבוע, ואני מרגישה כאילו חלף שבוע שלם, עמוס ומתיש. כולם מסביבי חולים, ונראה לי שכל ההשתעלויות וההתטעשויות שספגתי בימים האחרונים מתחילות להשפיע עלי. יש המון דברים שאני רוצה לכתוב עליהם ולשתף אתכם, אבל אני מרגישה שאין מספיק שעות ביממה. אמנם אני עובדת "רק" שמונה שעות ביממה אבל מרגע שהעבודה מסתיימת ועד השעה שבה אני הולכת לישון הזמן חולף מהר מאוד. התרוצצתי הרבה בשבועות האחרונים, כשכל הזמן מלווה אותי תחושה שאני לא מספיקה כלום. "תפסת מרובה לא תפסת", מישהו ? ותוסיפו לזה גם רגשות אשמה בלתי פוסקים כלפי שני ה"צאצאים" שלי: ציון (הוא לא חתול טיפוסי מתבודד אלא מאוד אוהב את חברת בני האדם ובייחוד את חברת בעליו) והבלוג. כפי הנראה הרעיונות הגדולים שלי יאלצו להמתין מעט אבל בינתיים אצרף לפוסט רעיון קטן-גדול והוא ה- Infinite scarf, או בתרגום חופשי לעברית "צעיף האינפיניטי". את צעיף הסטארט-אפ הזה סימנתי לעצמי כמטרה כבר מזמן והצלחתי להשיגו בטיול למילאנו. מדובר בצעיף עבה שהינו לולאה אחת גדולה, ללא קצוות, ואפשר ללבוש אותו במספר וריאציות, או "מצבים", כפי שאני אוהבת לקרוא להם. "מצב 1"הוא כשהצעיף פתוח לגמרי ונתלה על הצוואר. אני לא ממש הולכת איתו ככה, אבל זה עוזר להמחיש מהי צורתו. "מצב 2" כולל סיבוב נוסף של הצעיף סביב הצוואר ו"מצב 3" משמעותו כריכה נוספת של הצעיף (זה המקסימום, אלא אם אתם נמנים על שבט ארוכות הצוואר מתאילנד). המצב השלישי יוצר גוש צמרירי, מפוסל ומעניין מסביב לצוואר, שגם מספק חימום נפלא (לא שאנחנו צריכים את זה, עם החורף העלוב שפוקד אותנו השנה). הצעיף קיים בווריאציות שונות: מבדים שונים, בעובייים משתנים ובצבעים מגוונים שיכולים להוסיף עניין תלת מימדי לכל אאוטפיט. ומי שממש לא מצליח למצוא אחד כזה יכול פשוט לקחת את אחד הצעיפים הפושטים שיש לו בבית ולתפור את שני קצותיו כך שתיווצר לולאה אינסופית.
המשך שבוע נעים ורגוע!
אמנם השמצתי לחלוטין את H&M בפוסטים הקודמים (התנצלותי הכנה לפרנסי הרשת השוודים), אולם על אף הקטילות הצלחתי לקושש לעצמי כמה וכמה פריטים מהרשת. בכל זאת, לנסוע לחו"ל ולא לחזור עם משהו מ-H&M זו עבירה, לא? חשבתי על הסניפים שנתקלתי בהם, דנתי בכך עם עוד אנשים והגענו למסקנה שהסניפים הטובים, כפי הנראה, הם אלה שבפריפריה, כלומר גם בערים "נידחות" וגם במדינות שעושות קצת פחות רעש (נאמר, פולין או יוון. אגב, באתונה זכור לי אחלה סניף). כל שנותר הוא לקוות שגם הסניפים אצלנו יהיו "סניפי פריפריה" ואולי כדאי גם להנמיך ציפיות - זאת בסך הכל עוד רשת בגדים גדולה שמייצרת פריטים להמונים במחירים זולים.
אחת המציאות היא חולצת הפסים הזו שאני לובשת, שחיפשתי כבר זמן רב. אני מוקסמת לאחרונה מפסים ומנסה למצוא להם וריאציות שונות. לאו דווקא מבחינת צבעוניות אלא מבחינת עובי הפסים והמרווחים ביניהם. הדקויות האלה מעניינות אותי מאוד ורצוני להוסיף לאוסף חולצה לבנה עם פסים דקים ומרווחים גדולים ביניהם התממש סוף סוף. צירפתי לחולצה ז'קט בניחוח אייטיז משהו, וצעיף צבעוני. מדרום לקו המשווה קצת יותר שקט, וכפי שאתם רואים פלג הגוף התחתון שלי עדיין שחור... הבאתי מאיטליה גם ערימה של גרביונים אטומים בצבעים מעניינים כמו: וורוד עתיק וירוק אזוב אבל כרגע הם נחים במגירה ומחכים לתורם.
ז'קט ג'ינס- H&M, חולצת פסים- H&M, צעיפון- זארה (ישן), מגפונים- מנגו.
תודה ל-א-ר-י-א-ל-ה והמשך סופ"ש נעים!
טוב, מאחר שעוררתי המולה לא קטנה, ויצא שעשיתי קצת יותר מדי טיזינג משהתכוונתי, הגיעה העת לסיים את הסאגה ולחשוף את ה-תיק. אני לא מתה על צילומים שנעשים בתנאים גרועים, וגם לא מאמינה בצירוף של התנצלויות למה שאני מפרסמת כאן אבל כנראה יש גבול לכמה שאני יכולה למתוח אנשים. אז הנה המארק ג'ייקובס שלי, במלוא הדרו (פלוס מינוס, הפלאש קצת סינוור אותו), חתיך וחושני. אני מניחה שתראו אותי מצולמת איתו כאן עוד הרבה ואז תוכלו לשים לב לדקויות, לפרטים הקטנים וגם לצבע שהתפספס מעט בצילום.
זהו, אגב, תיק מדגם STAM ששבה את לבי ממבט ראשון, באופן מיידי ומוחלט, ובלט בין עשרות / מאות תיקי המעצבים שנחו להם בשלווה בקומה השנייה של בית הכלבו "רינשנטה". המוכרת האיטלקייה דווקא לא נראתה נרעשת במיוחד כשאמרתי לה בחיוך מאוזן לאוזן: "This is my first designer bag" אבל אני הייתי אחוזת התרגשות ולאחר הקנייה פצחתי בדילוגים, תוך השמעת ציוצי שמחה, אל קומת הגג של בית הכלבו, על מנת להרגע קצת ולאכול "סושי מסתובב".
אני מצרפת לפוסט הזה כמה תמונות, שצולמו לפני כמה שבועות, ביום קר ואפרורי, כשהפוני שלי היה עוד טרי (עכשיו הוא כבר כמעט מכסה את העיניים). אני עדיין דבקה בלבוש שחור במרביתו, עם שילוב של חום, במקרה זה. כבר ידועה לכם אהבתי הרבה לז'קטים ומעילים מגודלי דש וצווארון, והמעיל הזה, אשר נרכש בשנה שעברה, נותן מענה לגחמתי הנוכחית. חוץ מזה שאני עדיין בראש של מילאנו, שבה התלבושת האחידה היא שחורה משחור. אחת מקוראות הבלוג, אשר מתגוררת במילאנו שלחה לי רשימת המלצות (תודה!) וביניהן ציינה שקוד הלבוש הוא שחור ושמרני. כשאני נוסעת לחו"ל אני שואפת לסחוב כמה שפחות, ומשתדלת שלא להביא דברים מיותרים (לפחות בהלוך) ולכן היצמדות למלתחה שחורה וסולידית היתה רעיון טוב ויעיל, והוכיחה את עצמה מאוד. בשילוב עם מעיל שחור ומחמם, כובע צמר מדליק וכפפות עור שחורות שרכשתי בארץ ערב הנסיעה, השתלבתי היטב בנוף המקומי ולא נראיתי חריגה. את ההתבלטות והיצירתיות אני משאירה לארץ, כאשר כל המלתחה שלי נמצאת בהישג ידי ואני מורגלת לאקלים ומרגישה בנוח.
מעיל- זארה (משנה שעברה), צעיף- H&M, מגפיים- סאקס.
2. אין ספק שהמשפט הפולני הידוע "אני כבר אנוח בקבר" תקף מאוד לגבי האיטלקים: הם נמרצים, מתרוצצים, שותים קפה ומנשנשים כריכים בעמידה, ובעלי מנוע טורבו, אם כי מההיכרות הקודמת שלי עמם, המזג של תושבי הצפון נוח יותר. ככל הנראה הקריזה עולה לאט יותר כאשר הטמפרטורות מסביב נמוכות.
3. שתי אכזבות גדולות היו בטיול: הראשונה היא שמניין החתיכים היה נמוך ביותר. עד שסוף סוף הייתי פנויה רגשית ומוסרית ללטוש מבטים בגברים נאים, ובעלת ציפיות גבוהות משום שהובטח לי שחתיכי איטליה נמצאים בעיקר צפון, נחלתי אכזבה בגזרת ה-sight seeing ולא ראיתי יותר מחתיך או שניים - חבל!
שנית, רשת H&M היתה אכזבה קשה אף היא. הרוב המכריע של הפריטים בחנויות (יש שישה סניפים במילאנו) היה זבל אורגני טהור (ליתר דיוק זבל סינתטי טהור) - צבעים מחרידים ובדים שנראים זולים ועלובים. אמנם מצאתי כמה דברים, אבל תוכניותי "לפרק" את ששת הסניפים היו רחוקות מלהתממש. לשמחתי, האוכל האיטלקי המשובח פיצה על כל ה"אכזבות" הקטנות, והוכיח את עצמו שוב כאוכל הכי טוב בעולם, לדעתי לפחות.
תודה לאריאלה על הצילומים ולילה טוב!
טוב, היה די ברור שאני הולכת לחזור עם תיק מעצבים שווה, לא? אני דווקא חשבתי בכיוון של פראדה או מיו מיו (הרי נסעתי לאיטליה, ולא לניו יורק) אבל החתיך הזה שבה את ליבי. זהו תיק המעצבים הראשון שלי, מקורי וחדש מהחנות, ואני מקווה שיבואו עוד אחריו. זה כמובן לא אומר שמעכשיו אני אתחיל לקנות וללבוש פריטי מעצבים, אבל נראה לי שהגיע הזמן לפריט כזה, בגילי המתקדם ומתוקף העניין הרב שיש לי באופנה. חשבתי על כך שבחירת פריט המעצבים הראשון זה קצת כמו לבחור פרטנר ראשון לסקס: סביר להניח שהוא לא יהיה האחרון (אלא אם כן אתם חיים בבני ברק) אולם זוהי בחירה משמעותית שיש בכוחה להשפיע על ההמשך. אז זה הפרטנר הראשון שבחרתי לי, ומכיוון שסקס עם מר ג'ייקובס אני לא הולכת לעשות (כמו שאתם יודעים, הוא לא ממש בקטע של נשים) לפחות אתן לו את הזכות לספק אכסנייה נאותה לארנק/פלאפון/מפתחות/משקפי שמש שלי ובאותה העת לעטר את זרועי הענוגה.
תובנות וחוויות נוספות מעיר של קניות ללא הפסקה, מותגים מכל הסוגים, H&M ואיטלקים יגיעו בהמשך (וכמובן תמונות שלי עם ה-תיק)!
נ.ב. תודה לכל הממליצים - המלצותיכם עזרו לי מאוד.
מילאנו! בסוף השבוע הקרוב אדדה ברגליים כושלות אל תוך המטוס שאמור להביא אותי (ב"ה) לארץ המגף ובאופן ספציפי לאחת מבירות האופנה העולמיות. אני שונאת לטוס, אבל אולי אם אדמיין את עצמי מנשנשת כריכונים ולוגמת אספרסו בעודי עומדת בבר מילאנזי שיקי, הטיסה תעבור מהר יותר (וזה בדיוק מה שאני הולכת לעשות אחרי שאנחת). הייתי באיטליה בעבר, ואת רומא אני מכירה לא רע בכלל, אבל למילאנו טרם יצא לי להגיע. לכן, כל מי שיש לו המלצות וטיפים יותר ממוזמן להגיב.
לאחרונה, הפוסטים שלי מתחברים זה לזה בצורה מושלמת. אני לא משקיעה בזה תכנון מיוחד אבל זה פשוט קורה - כמו סדרה בהמשכים שכל פרק בה מתקשר לפרק הקודם. לפני כמה פוסטים כתבתי כאן על כללים ועל כך שהם בעצם נועדו להישבר. בטח זכורה לכם הדוגמה של טריני מהצמד "טריני וסוזאנה" אשר לובשת חצאית שחורה עם חולצה כחולה, על אף שהאאוטפיט הזה מפר את החוק אותו היא בעצמה קבעה. ובכן, השבוע עברתי על אחד מהכללים שקבעתי לעצמי מבחינה אופנתית. מי שקורא את הבלוג באדיקות בוודאי שם לב לסלידתי העמוקה מנעליים בעלות שפיץ. במלתחת הנעליים שלי זה או חרטום מעוגל או "לא תודה!". יש לציין שהצלחתי לשמור על החוק הזה בקנאות במשך כל ימי חיי אולם לפני כמה ימים נתקלתי במגפונים שצדו את מבטי וריתקו אותי. נמשכתי אליהם מאוד, על אף שרציונאלית ידעתי שאני אמורה להסתייג מהם והדבר גרם לי לתחושה מוזרה (הפסיכולוגים שבינינו היו קוראים לזה: דיסוננס). זה קצת כמו במקרה של בחור שאת אומרת עליו "בחיים לא אצא עם אחד כזה" ובסוף את מוצאת את עצמך איתו - לא שזה קרה לי אי פעם... אין ספק שהגבול בין אהבה לשנאה ובין משיכה לדחייה הוא דק מאוד ובמקרה הזה לא יכולתי לעמוד בפיתוי. אני לא מאמינה שאני הולכת לעבור מעכשיו לרכישת נעליים עם שפיץ בלבד אבל היה כאן שילוב כובש של אלמנטים: מגפון (החורף הזה אני אוהדת מגפונים גדולה), עקב נאה וגבוה, לכה שחורה ומפתה (יאמי) והשפיץ הוא רק תוספת שבאופן מפתיע לא הפריעה לי הפעם. השפיץ היה חלק מהחבילה הכוללת והאטרקטיבית והייתי צריכה להחליט אם אני מוכנה לקבל אותו או ממשיכה לעמוד בסירובי. אולי לעבור על הכללים של עצמך נשמע קצת חסר עמוד שדרה אבל אני לא מאמינה שנוקשות יתר היא הדרך, בייחוד בתחום האופנתי. ומאחר ואני בלוגרית אופנה, החלטתי לאתגר קצת אתכם ואת עצמי. מבחינת הצבעוניות של התלבושת שבחרתי יוצא שאני גם ממשיכה את הפוסט הקודם - השחור והלבן תואמים את מצב רוחי ואת ההרגשה הכללית, וזה מה שיהיה, עד שיעבור לי (וכפי שאתם מכירים אותי, זה יהיה מהר, ככל הנראה). מבחינת איפור, החלטתי שיהיה הולם ללכת על "שפתיים מחוקות" והשתמשתי בשפתון שהבהיר אותן מעט.
תודה ענקית לאריאלה על הצילומים. שיהיה שבוע טוב, שימרו על עצמכם!
אפונה בת שנה!
איך הזמן רץ כשנהנים... לא יאמן שכבר חלפה לה שנה מאז פתיחת הבלוג! אני מרגישה כאילו רק אתמול הייתי בעיצומו של מחקר למציאת סוודר-מעיל של 'נוליטה' אותו הייתי חייבת לחלוק איתכם בפוסט הפתיחה... אז מה היה לנו מאז? 165 פוסטים, מאות הגיגים, עשרות אאוטפיטים, ואפונה אחת. וכמובן, איך אפשר בלי קהל קוראים נאמן ומדהים שרק הולך ומתרחב. מאחר ואנחנו חיים בעולם של רייטינג, אפשר לכמת את זה: כ-74 אלף צפיות - רק בשלושת החודשים האחרונים!
האם חיי השתנו מאז שפתחתי את הבלוג? בהחלט! ביום פתיחת הבלוג לא ממש חשבתי על ההשלכות ועל מה שיקרה בחיי והמטרה העיקרית היתה שחרור עודפי מידע אופנתי שהיו אצורים במוחי והפצת חיבתי המושכלת לעולם האופנה בקרב קהל קוראי השפה העברית באשר הוא. לא ידעתי שכעבור שנה אוכל להצטלם בנונשלנטיות במקום עמוס באנשים (להזכירכם, בתחילת ימי הבלוג לא היה לי ראש..) ושאכנה ביני לבין עצמי את מסעות השופינג שלי בכינוי: "מחקר לבלוג" (אילו רק הייתי יכולה לקבל עליהם פטור ממס זה היה בכלל מושלם. המממ, משאלה לשנה הבאה..). כמו כן, לא דימיינתי שאקבל מיילים מאנשים שאני לא מכירה בהם יספרו לי שהם קוראים בשקיקה כל פוסט ומחכים לבא בכיליון עיניים (וואו, יש לי הרבה אחריות!). תודה רבה על הפרגון והאהבה שאני מקבלת, ולחיי עוד שנה מלאת אופנה והשראה!