נושא הראיה על כל הבטיו הוא מהחשובים בהם עוסקים אמנים לדורותיהם. יכול להתפרש בהבטים שונים ומגוונים. 'עצב הראייה' במקורו הוא גם מושג נוירולוגי, במערכת העצבים של גופנו. במדה וחל שיבוש כלשהו בתפקודו יכול הדבר להביא לעיוורון. עצב הראיה יכול גם להתפרש כביטוי לחווית ראיה קשה או חרדה.
מירה צדר אוצרת התערוכה, מציגה 2 עבודות בהן מתקיים קשר חזותי ישיר בין המוח לראיה. בעקבות מחלה של בנה הבכור (גידול במח השוחק את עצב הראיה) יצרה סדרת עבודות הנושאת את השם 'עצב הראייה ב-2007 ובהשראתה אימצה שם זה גם לתערוכה זו. העבודות מצוירות על נייר שקוף (פרגמנט) בדימוי חזותי ישיר לנושא: מוחות ועינים. ניכר שהשפעת מצבו של בנה על חייה בכלל ועל חייה כציירת מושפעים מהפגיעה בעצב הראיה של בנה.
רפלקס עיוורון אינו קיים פיזיולוגית. הכורח שלי להמציא אותו בא כאנלוגיה לפעולות לא רצוניות אחרות המתקיימת בגוף שלנו כמו רפלקס בליעה או רפלקס הנשימה. היות והעיוורון אינהרנטי בראיה שלנו, (התופעה הפיזיולוגית ששמה "כתם עיוור"), העין-מוח נוהה אחר הפיתוי הויזואלי הראשוני והמהיר, נרתעת מהכאב של הראיה ומפעילה את "רפלקס העיוורון" - מעין מכניזם פסיכולוגי, מניפולציה, בה משתבש התרגום של החוויה החזותית. ראיית המציאות שלנו חומקת מאחיזתנו.
העבודות עוסקות במגבלות הראיה מול הכוח של ה'מבט'. במציאות כיום, של תרבות ויזואלית, ברצף האשלייתי של המדיה הסובבים אותנו מתקיימת הגמוניה ברורה של הראיה. המימד הויזואלי נושא מסרים מרובדים. העדפה זו של חוש הראייה על פני חוש המישוש, בהיותו לא רק מדיום קולט אלא גם מדיום מעצב ומשפיע, היא בעלת מימד של כוח. החיבור בין לראות ולהאמין מסמן רק את פני השטח. הצפייה בתבניות האטומות תוך התבוננות בכתוב המופיע על רקע של "ענני כבשים" או "שמים סוערים", באה לעורר שאלות וספקות לגבי הראייה שלנו ולגבי אמונות שלנו כמַבנות את עולמנו.
חלומו של המשורר בו דימוי פרוטומה שאינה דומה כלל לדמות המשורר (גיום אפולינר)דה קיריקו מצייר משקפי שמש מוזרים למראה שמתחתיהם מהדהדות עיני פרוטומה חלולות (ריקות) הפסל המצוייר הוא מטאפורה של החוזה העיוור- (תריזיאס) ולאפולינר נחשב לנביא של 'האמנות החדשה' (אבי הסוריאליזם) "המשורר הנרצח" היה מהמפורסמים בספריו של גיום אפולינר, . בו הוא מתמודד עם אהבה נכזבת. המשורר (הנביא) מקומם עליו את החברה בראייתו הפואטית.או כפי שמבטאה זאת טריסטוז בלארינט אהובת המשורר בספר. "משורר טוב הוא משורר מת". (סיפור העומד מאחורי ספרו של אפולינר: פיקסו שידך לגיום אפולינר את מארי לורנס, מארי דחתה אותו ומכאן יצא לדרכו ספרו המשורר הנרצח. דמותה של מארי לורנס בספר מגולמת כטריסטוז בלארינט ואפולינר המשורר הוא קרוניאמנטל). טריסטוז בלארינט מצטרפת ללינץ' שעושה בו ההמון ומנקרת את עינו בחוד מטרייתה. לאחר מותו מקימה טריסטוז (מארי) . בעזרתו של הציפור מבאנין (כנראה פיקסו) לכבודו אנדרטה ריקה שהיא בור באדמה המלא את רוחו של המשורר. "המשורר הנרצח"
שני רישומי דיו שחור על נייר חום, מ-2016, רישום אחד הוא מחווה לכלב אנדלוסי מתוך הספר סיפורה של העין מאת ז'ורז' בטאיי. הדימוי מתאר תהליך של ניקור עין וברקע את מעגל המכונה האופטית של מרסל דושאן. ספרו של ז'ורז' בטאיי לוקח את הראייה למחוזות אפלים בנפש היכן שנער ונערה מחפשים בנסיונות נטולי עכבות לעבור את כל המידות הטובות בחיפושם אחרי עצמיותם.
אפשר להסביר כך:''היפרדות רשתית"
"העינים של המדינה" עבודתה של מיכל נאמן עוסקת בגבולות, ובמתח שבין פוליטיקה לחברה מקורה באמירה של חייל גולני יום אחרי כיבוש החרמון. נאמר לחיילים כי טווח הראייה בחרמון חולש על סוריה בואך דמשק, לכן הוא העינים של המדינה. עבודה 'העיניים של המדינה', הוצגה בשתי תערוכות שעסקו בהיבטים פוליטים ואסתטיים באמנות במהלך שנות ה90 של המאה ה20. הוצגה כ"אמנות חזותית במדינה ללא גבולות" ותערוכות ומיצבים נוספים.
ענת מיכאליס בציורישום צבעוני ובו ראיית הילדה שבה וזו הבוגרת, בה מצטלבות הגבות ב "סכסוך ראיה" כלשהו. אם וילדה דיוקנים נטולי עינים. רישום דמויות מחוקות שרק עינים בפניהן. דמות חבושת כובע מישירה מבט וכתמים שחורים מעטרים את העינים ופנים מוכתמות ומיוסרות כמו לאחר תאונה.
* לצערי לא היו לי תמונות באיכות מספיק טובה מכל האמנים וכך גם לא חומרים על כל אמן למעט אלו שהפנו אלי חומרים. מתנצלת , בגלל קוצר הזמן נאלצת להוציא את הפוסט מאידך מי שיצור אתי קשר בפייסבוק או במסנג'ר אוכל עדין לעדכן צילומים ופרטים על העבודות.