יפה מאוד ולגמרי נכון. אף פעם לא הבנתי מחמאות על שינויים במימדי גוף וגם אף פעם לא חילקתי מחמאות כאלה.
הטבע הישראלי הוא גם ככה להפוך נושאים פרטיים לעניין ציבורי פתוח לדיון, כנראה שהדבר מקובל על אחת כמה וכמה כשמדובר בגוף שחורג אף במעט מהמידה הממוצעת - לצערי יצא לי לחוות חיטוטים כאלה משני הצדדים. "רזית" ודומיהם זה עוד מקובל, וכמעט תמיד נעשה בכוונה טובה. אני מאמינה שבמידה מסויימת, גם כשחברה שלי חוקרת בהומור למה אני לוקחת את הקפוצ'ינו שלי דל שומן, זה נעשה ממקור של מחמאה. אבל כשזרים מחטטים לי בצלחת או מוצאים לנכון להעיר כל הערה שלי על הגוף שלי זה כבר בלתי נסבל.
היה נחמד לדמיין שכל זה בגלל שלקחו קשה מדי את משנתו של לייבוביץ' בנוגע לגוף. אבל האמת היא שזה סתם מהטבע החטטני והלגיטימציה להכניס את האף לכל דבר, והרבה פעמים זה ממש לא נעים.
נראה לי שבן דוד של המחמאה הזו הוא שליחת היד לבטן של אישה בהריון, זרה או קרובה. אני חושבת שאם מישהו יעז לעשות לי את זה כשאהיה בהריון אני אגרום לו לקלל את הרגע שנולד. אני לא רואה שום הבדל בין מישוש בטן של אישה הרה ללא רשות ומישוש החזה שלה ללא רשות.
לא יודעת, אולי אני במצב רוח תוקפני מדי. קשה לי להחליט מה דעתי שלי על מה שכתבתי ברשומה הזו. דו ערכיות והרגלים וכולי. הרגשתי צורך לכתוב את זה, למרות שלא הצלחתילערוך את זה בשום צורה.
במחשבה נוספת, יתכן שמה שמקפיץ אותי הוא שהשמנתי, ואני לא יכולה לרזות בשלב זה של חיי. המחמאה לא במקום כי זה לא נכון ולא לענין.
פוסט מעולה, מזדהה עם כל מילה.
אני גם מתרגזת כשאומרים לי וואו איך רזית. במיוחד כשלא רזיתי, או כשלא ניסיתי לרזות. או יותר נכון, וואו איך רזית ומה שבא לי לענות זה "נכון, בטח. כי קודם הייתי שמנמנה וכעורה".
בקיצור. מסכימה איתך. אבל אל לך להתנפל על חולרות אקראיות. זה מיותר.
אני חושבת שיש הרבה אמת בתגובה האחרונה שלך, וגם אצלי זה ככה - אני מתעצבנת כשאומרים לי שירדתי כשזה לא נכון (גם אם הכוונה היתה להחמיא), אבל מרוצה ורואה בזה מחמאה אם אכן ירדתי.
אני חוששת שבמקרה שלי, זה קשור לעובדה שעם כל הכעס שלי על היחס של החברה שבה אנחנו חיים למשקל (ואני מסכימה עם כל מילה בפוסט שלך), חלק מהתפיסה הזאת בכל זאת הוטמע אצלי. חלק מסוים ממני כן למד שרזה יותר זה יפה יותר, ושירידה במשקל זה משהו לשאוף אליו כשלעצמו.
אני לא אוהבת את החלק הזה בי, אבל לא יכולה להכחיש שהוא קיים. ולכן כשאומרים לי שרזיתי כשזה לא נכון, אני מרגישה שזה לעג לרש. אם להודות בכנות, הכעס הוא לא על התפיסה החברתית שהביאה למחמאה, אלא תסכול על כך שהמחמאה לא מוצדקת. עצוב אבל נכון.
את נראית נפלא בלי שום קשר!
אני דווקא אומרת כשנראה לי שמישהי או מישהו רזו. אבל זה נאמר יותר כמו ציון עובדה. את צודקת במאה אחוז אבל אני מרגישה שקשה לי להסכים איתך (כנראה משהו בסיסי ועמוק מאוד דפוק בי), כי "רזית" נתפס בכל זאת כמחמאה בחברה שמחפשת אחידות ודוחה כל מה שמנסה לסטות מהנורמה.
מחמאת ה"רזית" אינה אופיינית רק לישראל, אני עכשיו יורדת במשקל ולא בארץ (לא מתוך דיאטה חלילה כי אני בצרפת והגבינות כאן מדהימות מתוך תהליך פנימי, אבל זה לא משנה לנקודה) ואני עדיין מקבלת את "מחמאות" הרזית, לא מכל זר ברחוב אלא מאנשים שלומדים איתי, מאנשים שמכירים אותי ובאמת רואים את השינוי.
מה שרציתי להגיד בעצם, והוסחתי על ידי עצמי זה שאת נראית נפלא, בפיג'מה במעיל של דורותי פרקינס ובעוד מלא דברים ויתכן שאותה בחורה באמת חשבה שרזית ולא חשבה שדבריה יפורשו בצורה לא נכונה. מצד שני, יתכן והיא אחותה החורגת של קרואלה דוויל והיא ידעה שלא ירדת במשקל וזו הייתה דרכה המרושעת לרמוז לך.
אני לגמרי לגמרי מסכימה איתך!!!
אני כן יכולה להבין את ההערה הזו- כשמישהי ידועה כמישהי בדיאטה או כמישהי שמנסה לרדת במשקל- ואז לתת לה מחמאה "רזית" שווה ערך לכל אחד שמחפש להשיג מטרה ונמצא בדרך אליה.
הבעיה נובעת מכך שהחברה החליטה שכולנו (נשים וכיום גם גברים) תמיד שואפים לרזון. וכאן התפיסה החברתית מעוותת.
אני גם לא מתה על המחמאות האלה, וביננו- כשאומרים לי את ההערה הזו (וגם אצלי זה בדרך כלל בתקופה מה זה שמנה- מה שרק מחזק אצלי את התחושה שכשאנחנו שמנות אנחנו זוהרות או משהו כזה)- אני אומרת מה שאני אומרת תמיד- שלא היה ולא נברא, ואני גם לא בדיאטה. (אני תמיד משתדלת לשמור על תזונה, אבל ראבק, צאו לי מהווריד).
שרונה, אני קוראת את הבלוג שלך בהרבה אהבה ומאד נהנית ממך.
אני חושבת שבין השורות ניתן לקרוא שאת כן היית רוצה לרזות, רק שזה לא מתאים לתקופה שאת עוברת בחיים, זה בסדר והכי הגיוני.
כשלי יש תקופה כזאת, כמו בחצי שנה האחרונה, שאני אומרת שאין לי כרגע עוד אנרגיות להשקיע במשהו כ"כ תובעני, בעיקר מנטלית, אני פשוט שמה דגש על לא לעלות במשקל. וזהו.
אוכלת מלא, אוכלת הכל, שום דיאטה, אבל משתדלת לא לעלות כי אני יודעת כמה לרדת כל קילו זה דם יזע ודמעות.
עדי, גם לשמור על המשקל זה לא מובן מאליו. לפני שעשיתי ניתוח שרוול, אם הייתי "אוכלת מלא, אוכלת הכול, שום דיאטה", לא הייתי נשארת באותו משקל, הייתי עולה. לפעמים אפילו להישאר באותו משקל הוא מאבק כמעט בלתי אפשרי והתוצאה היא להרגיש שמתאמצים ומתאמצים כל הזמן ורק עולים ועולים... כך שאי אפשר פשוט להניח את זה בצד לתקופה מסוימת, חייבים להמשיך ולהיאבק בלי הפסקה. זה מתיש ומלחיץ.
תודה לכל המחמיאות והמאחלות!
כנראה שזה באמת תלוי הקשר. אם את מחמיאה למישהו או מישהי שהכריזו על כך שהם עושים דיאטה, את מחמיאה להם על ההצלחה שלהם וזה יופי. אם זו סתם מחמאה אוטמטית, אז נא לחשוב שנית - כי כפי שאני והאוכמנית ועוד כמה ציינו, לקבל מחמאה על הרזיה כשזה לא נכון מרגיש כמו לעג לרש, גם כשאין כל כוונה רעה.
אוכמית, אני מניחה שההערה האחרונה שלך אומרת שהבעיה הזו עברה לך אחרי הניתוח?
וואו, כ"כ נכון. הפלישה הזו לפרטיות נותנת תחושה שהגוף האישי הוא רכוש הכלל.