החלטנו ללכת בשביל ישראל. לא בכולו ולא בבת אחת. לאט-לאט. שנוכל לעכל את המראות ולראות את הקולות (וגם לחבוש את היבלות…). והפעם פסענו בקטע שמתל-עזקה בואכה מצפה-משואה. מצפון לדרום. כ–5 ק"מ בקו אוויר. מקבלים עודף מ-4 שעות הליכה. הבוקר החל במפגש בתחנת הדלק של מסילת ציון אליה נקבצו מהרצליה, רעננה, חיפה וקרית טבעון. ומשם, בשיירה לנקודת ההתחלה, תוך שמיטת כלי-רכב בנקודת הסיום, התייצבנו בראש תל-עזקה.
אנו נמצאים באזור המכונה "השפלה" ולעיתים בשם ספציפי יותר – "שפלת יהודה". נוף איאוקני – גבעות מעוגלות, גבנוניות, לעיתים אף תלולות, הנמשכות כרכסים נמוכים אך מקבילים להרי יהודה. טופוגרפיה שאינה מצוקית. סלעי קירטון וגיר. נוף ים-תיכוני. שיחי בתה. אלונים. חורשים נטע אדם. טרסות. בוסתנים. כרמים. מטעים. סירה קוצנית. משוכות צבר. כפרים מיושבים ונושבים. חורבות. קברי שיח'. תילים. כוחות הטבע פעלו מתחת לנעלינו. תופעת הקארסט הניבה חללים תת-קרקעיים, מערות (וכך זכינו למערות נטיפים מרהיבות), בורות ומחילות. ואלה שימשו תשתית למערכות מסתור תת-קרקעיות שהופעלו על-ידי המקומיים – היהודים – כגד השלטון הזר, בעיקר בתקופה הרומית (ראו לדוגמה מערות המסתור בחזן). בנושא זה אין חדש: וייטקונג, חיזבאללה, חמאס. אנחנו היינו קודם. ומי קדם לנו?
"עזקה" – מלשון עִזִק. ונסמכים אנו על דברי ישעיהו הנביא: "כרם היה לידידי בקרן בן-שמן. ויעזקהו ויסקלהו ויטעהו שורק ויבן מגדל בתוכו וגם-יקב חצב בו" (ישעיהו, ה', א-ב). עזקה הינה עיר מתקופת המקרא שלמיקומה היה ערך אסטרטגי. תל-עזקה של היום (ע"ע ויקיפדיה ואנציקלופדיה אריאל) – המזוהה עם עזקה של אז – מתנוסס לגובה של 370 מטר מעל פני הים. מנקודה זו התחלנו במסע הרגלי.
העלייה לתל-עזקה, ממגרש החניה שלמרגלותיו, נוחה ומוסדרת. גילי כיבה את המדורה שנותרה מליל קודם. השלטים והבקשות אינם עוזרים. עוד נחזור לכך בהמשך. מקבצי מדרגות ממתינים במעלה/מורד השביל. לאורך הנתיב חרוטים פסוקים מהתנ"ך על-גבי אבנים. אבני/ציוני דרך. פסוקי המקרא מספרים סיפור היסטורי. מסע כיבוש הארץ. החפירות באתר החלו כבר ב-1899 ע"י הבריטים. בכלל, צריך לזכור כי חציה השני, המאוחר, של המאה ה-19, היה עידן הנאורות. בתקופה זו פשטו ארכיאולוגים, בעיקר גרמנים ובריטים, על אתרים רבים ברחבי העולם. בעיקר בעולם העתיק. יוון, הערים שנעלמו תחת החולות בדרכי המשי במדבריות סין, מסופוטמיה, מצרים וארץ ישראל. טרויה, מיקנה, קנוסוס, עמק המלכים. בחפירות עזקה התגלו שרידי חומות, מגדלים ומערכות מסתור בתת-קרקע מהסוג ששימש את בר-כוכבא או בר-כוסבא או אם תרצו בר-כוזיבא. התיישבנו, אל מול הנוף הנשקף, וסיפרנו היסטוריה (בצרפתית זה נשמע הרבה יותר טוב..).
מקור: אנציקלופדיה אריאל, ע' 5686.
לראשונה מוזכרת עזקה בספר יהושע. זאת הייתה אחת מערי האמורי: "ויבא אליהם יהושע פתאם כל-הלילה עלה מן הגלגל. ויהמם יהוה לפני ישראל ויכם מכה-גדולה בגבעון וירדפם דרך מעלה בית-חורן ויכם עד עזקה ועד מקדה. ויהי בנסם מפני ישראל הם במורד בית חורן ויהוה השליך עליהם אבנים גדולות מן-השמים עד עזקה וימתו רבים אשר-מתו באבני הברד מאשר הרגו בני ישראל בחרב." (יהושע, י', ט-יא). בהמשך, מחלק יהושע את הנחלות לבני ישראל: "זאת נחלת מטה בני-יהודה למשפחתם… בשפלה אשתאול וצרעה ואשנה. וזנוח ועין גנים תפוח והעינם. ירמות ועדלם שוכה ועזקה." (יהושע, ט"ו, כ-לה). לימים ניתן השם "מטה יהודה" למועצה האזורית החולשת על שפלת יהודה בואכה ירושלים.
מאוחר יותר נכנסים גם הפלשתים (גויי הים? שרידי/פליטי התרבות המיקנית שהייתה בכרתים ובסנטוריני?) לתמונה. "ויאספו פלשתים את-מחניהם למלחמה ויאספו שכה אשר ליהודה ויחנו בין-שוכה ובין-עזקה באפס דמים." (שמואל א', י"ז, א). בהמשך מתואר הקרב בין בני ישראל לפלשתים שבשיאו, מכה דוד את גלית: "וישלח דוד את-ידו אל-הכלי ויקח משם אבן ויקלע ויך את-הפלישתי אל-מצחו ותטבע האבן במצחו ויפל על פניו ארצה." (שמואל א', י"ז, מט). אליבא כוורת "קלע לו בול בפוני". ודני הקשה: "הכיצד נפל קדימה ולא אחורה? זה בניגוד לפיזיקה." והסביר כי כבר אז פעלה בעורף האויב מעין "סיירת מטכ"ל" והפגיעה הממיתה באה מאחור. ולכן נפל קדימה על מצחו. את השבחים קצר כמובן דוד.
אפס דמים הינה חגורת שטח הנפרשת מדרום לעמק האלה אותה ביצר מלך יהודה, רחבעם, עוד ב- 925 לפני הספירה. עזקה הייתה חלק ממערך הביצורים הזה. ראו בספר דברי הימים ב', פרק י"א, פסוקים ה-יב: "וישב רחבעם בירושלים ויבן ערים למצור ביהודה. ויבן את-בית-לחם ואת-עיטם ואת-תקוע. ואת-בית-צור ואת-שוכו ואת-עדלם, ואת-גת ואת-מרשה ואת-זיף. ואת אדורים ואת-לכיש ואת-עזקה. ואת-צרעה ואת-אילון ואת-חברון אשר ביהודה ובבנימין ערי מצדות. ויחזק את-המצדות ויתן בהם נגידים ואצרות מאכל ושמן ויין. ובכל-עיר ועיר צנות ורמחים ויחזקם להרבה מאד ויהי לו יהודה ובנימין."
סרגון השני, מלך אשור, עמד בראש כח צבאי שפשט על הארץ בשנת 712 לפני הספירה. אין אזכור במקרא אודות כיבוש עזקה. ואולם, בלוח חומר ובכתב היתדות האשורי, שנמצא במסופוטמיה, מונצח נצחונו של מלך אשור על מגיני עזקה: "חזרתי בשנית ולארץ יהודה עשיתי דרכי… העיר עזקה, מבצרו השוכן בין הרים… השוכנת על גבי רכס הרים כמו חוד החרב… היא שכנה במקום נישא כקן נשרים…" [זאב וילנאי (1978), אנציקלופדיה אריאל, ע' 5688]. אולי למקרא לא אבל כיבוש העיר עזקה היה חשוב עד מאוד לסרגון. עובדה. הוא דאג להיסטוריה שלנו. הלוח – במוזיאון הבריטי.
והמשכנו להתקדם במעלה ההיסטוריה. ממלכת אשור שהכניעה את ישראל התאיידה ובתחילת המאה השישית כבשה את הארץ המעצמה התורנית דאז – בבל. "וחיל מלך בבל נלחמים על ירושלים ועל כל ערי יהודה הנותרות. אל לכיש ואל עזקה כי הנה נשארו בערי יהודה ערי מבצר." (ירמיהו, ל"ד, ו). ואחר כך בא הכיבוש, הגלות והשיבה לציון. עזקה הייתה אחת הערים ששוקמו בתקופת נחמיה: "זנח עדלם וחצריהם לכיש ושדותיה עזקה ובנותיה." (נחמיה, י"א, ל). אנו יודעים כי בתקופה הביזנטית התקיים ישוב בשם עזקה למרגלות התל. לימים נכבשה הארץ על-ידי הערבים והשם, בעגה הערבית, התגלגל ל"זאכריה". כיום כפר זכריה. שם מנציח שם. שם רודף שם. שם במקום שם. כל כובש ושפתו. ואיכשהו ולמרות השיבושים, מבצבץ השם הארכאי, הקדום.
בשנים 1935 – 1938 התגלו בלכיש 22 אוסטריקונים. אלה הם חרסים ועליהם כתובות דיו. משני הצדדים של החרס. איגרת דואר של ימינו. דיווח קצר. טוויטרים. הללו נמצאו, ברובם, בבית שער הכניסה הקטן לעיר העליונה, בתוך שכבת שריפה, והם מתוארכים לשנים 597 – 587 לפני הספירה. דהיינו בין סוף מלכותו של יהויכין, לבין חורבן לכיש, בשלהי כהונתו של צדקיהו,המלך האחרון של יהודה, ע"י צבא נבוכדנצאר. האוסטריקונים הללו מכונים "מכתבי לכיש" (ע"ע ויקיפדיה ואנציקלופדיה אריאל). ועל פענוחם שקד פרופ' טור-סיני.
בחרס מס' 4, בצד ב', מוזכרת עזקה: "כי אל משואות לכיש אנחנו שומרים ככל האותות אשר נתן אדוני, כי לא נראה את עזקה." לפי פרופ' יגאל ידין, מדווח מפקד המשמר הקדמי, שמיקומו אינו ידוע, כי עזקה נפלה, האויב ממשיך דרומה, וכול שנותר למגני לכיש הוא להתבצר בעירם. דר' בני בגין מפרש זאת אחרת. בגין, בספרו "כי לא נראה את עזקה" (2000), כותב כי לדעתו המשמר צופה למשואות לכיש על-מנת לקבל הנחיות מהפיקוד העליון משום שעזקה ממוקמת בנקודה נמוכה יותר ולכן בלתי נצפית. בגין חולק על פרשנותו של ידין. לגיטימי. כל חוקר והפרשנות שלו.
אחרי הבבלים באו הפרסים ואחריהם, המקדונים, היוונים, הרומים, הבזנטים, הערבים, הצלבנים, הממלוכים, העות'מנים (התורכים), הבריטים. עכשיו תורנו.
לירון היה מה לומר בהקשר למרחב זה ולתילים האחרים שבסביבה – תל-צפית ותל- גודד. צר לי, אך החומר אינו מאושר לפרסום. יישאר חסוי.
מתל עזקה ירדנו בשביל ישראל. מקפידים שהצבע הלבן שבסימון השביל (מבין שלושת הצבעים) יהיה מימין. כך יודעים שהולכים בכיוון הנכון. השביל הוליכנו בדרך בורות המים. חלקם מגודר וחלקם אף מסורג. זה בסדר גמור. אני זוכר את האזור היטב: בזמנו שימש כאסם האימונים הרגליים. תרגילי אש – פרט, חוליה, כיתה, מחלקה – וניווטים. את פרק החיילות והשדאות התחלתי כאן. בין הגבעות הללו. נזכרתי במה שאמר לי קחצ"ר, שנים לאחר מכן, בבואנו לאשר תכנית כזו או אחרת באזור זה: "זכותו של החייל שבורח הביתה (נפקד/עריק) שלא ליפול בדרך לבור." טוב, הוא בא מגולני. הוא יודע על מה הוא מדבר.
בין לבין היו גתות – רכב ושכב. יוסי חידש: "ים וממל". הדרך הוליכה אותנו בינות לעצים ועד בואכה מצפה משואה. מצפה קק"ל. היום אין איש בעמדת התצפית. פעם, לפני שנים, היו עמדות התצפית של קק"ל מאוישות. שומר היערות. קראו את א.ב. יהושע. "שומר היערות" בתוך מחרוזת הסיפורים הקרויה "חורף 1984". מצפה משואה -ע"ש המשואות ששימשו בעבר הרחוק להעברת ידיעות. אנחנו היינו שם לפני מורס. לפני ש"המציא" את "כתב האיתות" שלו. בחג העצמאות מדליקים משואה. לא אבוקה ולא לפידים. משואות.
עדר כבשים. כמו אז כך גם היום… לא השתנה דבר.
רב הלכלוך בצדי הדרך. עם ישראל משליך בנתיב ההליכה כמעט הכול. שאריות מזון, פחיות משקה, בקבוקים, עטיפות של נשנושים, תחבושות היגייניות, בדלי סיגריות ומוקשי נעל שלעתים מוסווים בנייר טואלט מצהיב… חבל שכך. מצפה משואה מוזנח. קירותיו מטונפים. שולחנות הפיקניק שלידו, בלשון המעטה, אינם נקיים. אני זוכר שבקומת הקרקע הנושאת את מגדל התצפית הייתה ממוקמת מסעדה של יוצא צבא שהתגורר ביישוב הסמוך – שריגים (התושבים לא ממש אוהבים את השם לי-און). היו בעלי חיים בפינת ליטוף ואוהל אירוח. חוות הסוסים שבצומת – הפכה לשדה קוצים וסככות נפולות. העסקים קרסו. דבר מהיוזמות הפרטיות לא נותר. הכלכלה באזור בנסיגה וזה קרה עוד לפני המשבר הכלכלי האחרון.
נסענו ליקב של הנס שטרנבך. ממש ממול – בגבעת ישעיהו. ביקור ביקב וארוחת צהרים. גדי שטרנבך, בנו של הנס, הוא בעל המקום. כבר 22 שנה. הישוב – בין 54 שנה. לשאלתכם – אביו של גדי לא הקים את היקב. גדי בנה זאת.
גדי השלים לנו פרק נוסף בהיסטוריה המקומית. מהיקב ניתן לראות את תל-עזקה שממנו התחלנו בבוקרו של יום. ובין לבין ח'רבת ג'נבא. בעצם שתיים: ח'רבת ג'נבא את-תחתא וח'רבת ג'נבא עור-פוקא. התחתונה והעליונה. נחל חכליל מפריד בין החורבות לבין היישוב. בשנת 634 לספירה כבשו הערבים את פטרה. השמועה שהגיעה לערבים – כבר אז היה לשמועה מעמד ואופי משלה – הייתה שיש עוד ערים כאלו. וכך כבשו הערבים המוסלמים, בזה אחר זאת, את הערים הנבטיות הנוצריות/בזנטיות. והגיעו עד לעזה וכבשו אותה. לאחר מכן שלחו סיור צפונה. בדרך הים – שלמסלולה מספר פרשנויות. אחת האפשריות היא שכביש 35 וכביש 38 מושתתים על בסיסה של דרך הים. איך שלא יהיה, באזור ח'רבת ג'נבא נתקל המשמר הקדמי הערבי בכוח בזנטי. עצרו והזעיקו עזרה. העזרה הגיעה. לפי האגדות תוך 4 ימים. האמת – אולי 40 יום. מי סופר? וכך הגיע כובש חדש למגרש המשחקים בארץ ישראל. הפעם הוא עלה מדרום (כמו שישק מלך מצרים אלף שנים לפני כן). ב-638 כבשו הערבים את ירושלים והשלימו בכך את כיבוש הארץ.
היקב קטן. 10 אלף בקבוק לשנה. "הצגה של איש אחד". הכרם משתרע בין החורבות. גדי טוען כי השמות – "מרלו" או "קברנה סוביניון" וכיוצא בזאת – הוא תעלול שיווקי של העולם החדש. אין סיכוי בעולם שעל בקבוק יין צרפתי יהיה רשום הרכבו. ולכן היינות שלו נקראים, כמו בצרפת, על שם המקום. ג'נבא. נחל חכליל. ארזו לי חצי תריסר. השקעתי בקדרה עדולמית. העמסתי ונסענו. חני הספיקה לברך על הנרות בטרם ירדה השבת על האדמה.