הייתי היום בכנס "עשור להתנתקות" שאורגן על ידי המכון הישראלי לדמוקרטיה​ ועיתון 'מקור ראשון', במושב שהוקדש להשפעת הפינוי מעזה על הציונות הדתית. משתתפים: יאיר שלג​, ענת רוט, דניאל הרטמן, פניה עוז-זלצברגר ו‎יעקב מדן‎​. מנחה רועי שרון​.
אז מה היה לנו שם? רועי שרון, יאיר שלג וענט רוט דיברו כולם על ההשפעות של ההתנתקות על הציבור הציוני דתי. בעוד ששרון אמר שלעומת הציבור הכתום, הציבור הציוני דתי בכללותו לא הושפע בצורה עמוקה מהמהלך ונשאר נאמן למדינה, שלג ורוט מנו כמה תהליכים שהתרחשו.
שלג: הציונות הדתית מאמינה היום פחות, או לפחות פחות בתמימות, בקדושת במדינה; הקצינה בנכונות להתנגד באלימות לפינוי עתידי; והקצינה בביטויים אלימים כלפי שמאלנים וערבים.
רוט: הציונות הדתית היום מבינה שכל פרוייקט ההנחלויות הפיך, שום דבר לא מובן מאליו; מאוכזבת מהדמוקרטיה שכשלה לדעתה בתהליך הפינוי; איבדה אמון בהשפעתן של הפגנות וממקדת מאמץ בפוליטיקה, מרחיבה את תחומי העניין שלה מעבר להתנחלויות; וכועסת על "השמאל" שלדעתה ניסה לשבור את המגזר הדתי-לאומי דרך הריסת גוש קטיף.
הרב ד"ר דניאל הרטמן (נשיא מכון שלום הרטמן​) דיבר על תהליך של "צמצום הקדושה" שעובר על הציבור הציוני דתי. הוא מצמצם את תחולת הקדושה על אזורים שונים בחיים, ולכן מוכן לפשרות שונות עם המציאות. במילים אחרות, היחס שלו לגבי תחומי חיים שונים הוא פחות דתי ויותר פרגמטי, יותר "ישראלי" כללי ואף אוניברסלי. אבל, שואל הרטמן, מה עם היחס שלו לדת? כאן אין פרגמטיות ואין יציאה לציבור, אין ישראליות. השאלה על כן היא האם הציונות הדתית מסוגלת להפוך גם את הדת שלה לפתוחה.
אחריהם הרב מדן יצא במסע שוצף ומתלהם כנגד "החילונים". על פיו "בציבור החילוני יש אבדן דרך ואבדן זהות", וזאת בעקבות תהליך אוסלו וההתנתקות. הוא טען שהחילונים התחילו לשנוא את עצמם, או משהו בסגנון. לא הצלחתי לעקוב מפני שהוא פשוט צרח אל תוך המיקרופון.הוא גם האשים את החילונים שהם לא באמת דמוקרטים ולא באמת ליברלים, אלא מזוייפים.
אחרונה דיברה פניה עוז-זלצברגר, ודיברה יפה מאוד. בהשקט ובבטחה (ובעברית צחה) הורידה את האשמותיו של מדן לקרקע המציאות. בקצרה, היא העמידה בפניו את מה שהיא הציגה כמחלקות העיקרית בין הציבור החילוני-הומניסטי לבין הציונות הדתית: "אנושיותו של כל אדם": האם בציונות הדתית מכירים בכך שיהודים אינם עליונים על בני אדם שאינם יהודים. לא קיבלנו תשובה מהרב מדן.
"מדוע לא לבטל את רישום הלאום בתעודת הזהות" שואלת ליאת נטוביץ קושיצקי במוסף 'צדק' (המצוין) של מקור ראשון, והרב יעקב מדן משיב, עיניכם הרואות, ש"מדובר בחלק חשוב מזהותו של האדם" וש"הרישום הוא גורם משמעותי בתודעה ובהוויה שלנו" וש"ביטול הרישום יכול להוביל לטשטוש הזהות".
הנה כי כן, מסתבר שהפטישיזם של חלק מהציונות הדתית לא מוגבל לאדמה, אלא כולל גם תעודות ממשלתיות. הדברים עד כדי כך מגוחכים שקשה לי להאמין שהרב מדן אכן אמר אותם, אבל כנראה שבשבילו העובדה שהעם היהודי שרד 3000 שנה כשבניו לא נשאו תעודות רשמיות שעליהן כתוב שהם יהודים היא מיסתורין לא נורמלי. הרב מדן, אגלה לך סוד: זהות שתלויה ברישום במסמך בירוקרטי אינה שווה הרבה.
האנקדוטה הקטנה הזאת אולי מלמדת למה כל כך חשש בית המשפט העליון לקבל את עתירתם של 21 חברי קבוצת "אני ישראלי" (ביניהם יוסף אגסי, יהושע סובול, שולמית אלוני ואלון אולארצ'יק) ולקבוע שבסעיף הלאום של תעודת הזהות שלהם יהיה כתוב "ישראלי" ולא "יהודי". לאחר שנים של דיונים בית המשפט קבע ש"לא הוכח שמשפטית קיים לאום ישראלי". כן, כאילו שהוכח משפטית שקיים לאום יהודי.
כמובן, מניעים את הפסיקה הזאת כוחות גדולים, בראש ובראשונה חשיבות סעיף הלאום היהודי על מנת להבדיל בין חבריו ובין הפלסטינים תושבי א"י, אבל יש כאן גם חשש מהתפוררות ה"יהדות" שלנו, מהתגוונותה, וגם מכך שיהיו כמה, והם כנראה מתרבים, שפשוט לא בא להם עליה. והם רוצים לצאת בחוץ.
רק שהפסיקה של בג"צ, כמו דבריו של הרב מדן (כמו גם הזעזוע המסורתי שמגיע עם שמיעת שיעור המתחתנים עם לא-יהודים בארה"ב) אינם יותר מצעקותיהם של אנשים שאיחרו את הרכבת. רבותי: יש אנשים שנולדו יהודים ולא רוצים להמשיך עם זה. וזה בסדר גמור. ולהכריח אותם זה אידיוטי. כפייה לא תשיג דבר, מלבד עוד כמה אנשים שהם יהודים ככותרת חסרת תוכן. זה באמת מה שיגרום לכם להרגיש יותר טוב?
הפתרון לא יכול להיות עניין של הכרח (כפייה חוקית, איום חיצוני). הוא חייב להיות יצירה של יהדות רלוונטית, כתרבות וכדת. העובדה שלא רק שאין כזאת אלא שהיהדות הקיימת, לפחות בישראל, דוחה חלקים לא קטנים מהאוכלוסייה, היא הבעיה. עתירתם של חברי "אני ישראלי" היא רק הסימפטום.
בישראל היום התפרסמה כתבת מגזין העוסקת בפגישה של אירגון כמוך עם הרבנים יעקב מדן, רפי פוירשטיין ומנחם בורשטיין, פגישה שהמתרחש בה יכול ללמד אותנו כמה דברים מעניינים על היתרונות והחסרונות של ההצמדות ללשון החוק.
"שאלו אותי וניסו ללחוץ אותי בעניין הזה כמה פעמים", עונה הרב מדן, "לא אענה, אין תשובה כוללת חד-משמעית, אין רשימת הלכות מסודרת. יש לנו הלכות ברורות בין איש לאשתו אבל אין לנו דבר מסודר בנושא גבר וגבר. אפשר לנצל את העניין הזה, יש גישה גמישה, אבל כל מקרה צריך להיבדק לגופו, צריך לבדוק מה רמת הסיכונים, מה הגיל ומה ההשפעות הפסיכולוגיות. לא כל מה שמתאים לאחד מתאים לאחר. צריך ללכת לרבנים שמבינים את המצוקה, יהיו סייגים ויש מקום להקל, ברמה מסוימת אולי אפשר לחיות חיים משותפים, לא אמרתי באיזו רמה. ההנחיה הכללית צריכה להיות הכרת המצוקה"
"באופן כללי מלכתחילה צריך לעשות השתדלות לטיפול כי הקדוש ברוך הוא ברא את העולם ככה, והיתה לי שיחה איתו לאחרונה ובה הוא אמר שהוא לא מתכוון לשנות את זה. 'נקבה וזכר ברא אותם', אבל יש אפשרות להקים משפחה משותפת, לקחת הומו ולסבית דתיים שרוצים לחיות כמשפחה דתית ולחתן ביניהם (הקהל מניד בראשו). שני אנשים שאין להם משיכה מינית יכולים לחיות יפה יחד. כשננסה עשרה זוגות שיהיו להם ילדים ונקבל חוות דעת מה דבר כזה יכול לעשות לילדים נוכל להרחיב על כך. זה מודל של חיים משותפים שיש אפשרות לבנות לה מסגרת הלכתית"
מה קורה כאן? בעוד מדן מבין שכולנו זקוקים לחיי רגש (ומין), נראה שהרב בורשטיין מעדיף את "המסגרת ההלכתית" על הצרכים הרגשים של בני האדם. זה כמובן לגיטימי כעמדה דתית, אולם היא בולטת בניתוקה מהמציאות המודרנית, בה הרגש והביטוי האינדבידואלי מועלים על נס. יש בה גם משום דחיקת המנודים והמצורעים למחנות משלהם, הומואים ולסביות בדירות משותפות, אותן בריות מקוללות שמשום מה נבראו בניגוד לאיך שאלוהים ברא את העולם (והרב בורשטיין יודע איך אלוהים ברא את העולם – וזה לא כפי שהוא נראה לעיני הבשר שלנו). פתטי. מעניין אם כבוד הרב היה גוזר על בנו שלו, אם במקרה היה הומו, להסתפק ב"זוגיות" מסודרת מראש, ללא משיכה מינית. אפשר גם לשאול את הרב מוטי אלון עד כמה זה מצליח.
"אפשר לחיות עם גבר?", הוא מתעקש ומחזיר את הרבנים להתפתל. "מה זה 'לחיות עם גבר?'", שואל הרב פוירשטיין, "זה גם משהו שדורש הרחבה. אני רואה פתרונות מסוימים, ודאי שלא כשעושים את המעשה האסור, אבל אולי אפשר למצוא טווח פעולה"
כלומר כן זוגיות, כן חיי רגש, אפילו חיי מין, רק ללא משכב זכר ממש. זה כנראה המקסימום שהאורתודוקסיה מסוגלת, וזה לא מעט: בצורה אירונית יש כאן הצמדות למילוליות החוק, מעין פונדמנטליזם נקודתי, שנותן מרחב לעשות כל מה שהתורה לא אמרה במפורש שהוא אסור (וברור שאף אחד לפני 3000 שנה לא חשב על חיי זוגיות של שני גברים – כלומר, אף אחד מחוץ לאתונה).
הרבנים פוירשטיין ומדן, אם כן, נמצאים מבחינה רגשית ותודעתית במודרנה. הם לא רואים בזוגיות רגשית, רומנטית, בין גברים דבר רע, ומכיוון שהתורה לא אסרה על זה במפורש (רק, אני בטוח, כי היא לא העלתה את זה בדעתה), הם שמחים לאשר. מאידך מבחינת היחס שלהם להלכה הם רחוקים מהעולם המודרני. עבורם היא התגלות חד משמעית, מיתית. במקרה הזה הם שמחים לנצל מעין לקונה בחוק המקראי ולהיצמד ללשון החוק ולא לרוח החוק. במקרים אחרים, אני בטוח, הם לא יהססו לגייס את "רוח ההלכה" כדי לאסור את מה שלא מוצא חן בעיניהם (נאמר, מסיבות פרועות, או איפור כבד).
ההתמודדות של האורתודוקסיה עם ההומוסקסואליות, כמו גם עם הפמיניזם, היא אתגר גדול, משום שלכל בר דעת ברור היום שמדובר במציאות חיה, שלא הולכת להיעלם, מציאות שבסופו של דבר מעוררת בגדולי הרבנים, עם כל הפחד וההסתייגות, גם הזדהות. אפשר, כאמור, ללמוד הרבה על המצב התודעתי של הרב מתוך פסיקותיו בעניין. וההתמודדות הזאת פורצת היום במלוא עוזה והיקפה. אם נציין שוב את הרב אלון, הרי שלדעתי חשיפת מעשיו היתה קו פרשת מים בכל הנוגע ליחסי האורתודוקסיה והנושא. נשים לב, למשל, שבניגוד אליו הרבנים האלה רחוקים מלהשוות הומוסקסואליות למשכב בהמה. העניין הזה נמחק מהשיח הסרוג, ובמידה מסויימת כך הערכתי שיקרה כשהפרשה ההיא התפוצצה (וראו גם כאן).