כשהצטברו אצלי לא מעט דיסקים החלטתי לקבץ לאוסף אחד שירים העוסקים בסיטואציות שבמקורן שאובות מהתנ''ך. כלומר, הם יכולים להיות גם שירים שמתייחסים אל הסיטואציות המקוריות בהומור ואף מדביקים להם קטעי פולקלור שאינם קשורים לעלילות הראשוניות, אבל כעקרון הם צומחים מאותו גזע סיפורי. האוסף הזה שימש אותי לא מעט בנסיעותי לעבודה וחזרה. יום אחד, כמעט במקרה, גיליתי שבני ובתי נהנים מאוד מהשירים האלה, מאזינים ברוב קשב לסיפורים ולאחר מכן מדקלמים לא רע את העלילות ומפגינים בהן בקיאות בלתי מצויה. הדיסקים הללו הפכו ללהיט משפחתי גדול. הם אף הולידו תחרויות ידע בין השניים, וכיום דומה כי אין ילד בכיתתו של הבכור או בגנה של הצעירה שיודע יותר מהם על תיבת נוח, יוסף ואחיו, שמשון הגיבור או משפט שלמה. אולי הם יזכרו את כל זה גם כשיתבגרו.
אדם, כל אדם, סוחב עימו זיכרונות שהוא צובר במשך השנים, גרגר לגרגר. הזיכרונות הללו הם קולאז' מורכב במיוחד של סצינות, קטעים ויזואליים, טקסים, קטעים מוסיקליים והשד יודע מה עוד. אני, למשל, זוכר מימי ילדותי תקליטי ויניל שהניחו הורי על הפטיפון העתיק והחורק (מקול, בשפת עבר). אם יבקש ממני מאן דהוא לדלות כמה מאלה מזיכרוני שלי אוכל במהרה לשלוף את ''ים השיבולים'', ''שיר על רעי'' ו''גוונים'' של הגבעטרון; ''דלילה'' של טום ג'ונס; ''זה לא ישנה את העולם'', ''שלום'' ו''שאנז אליזה'' של ג'ו דאסן; ''בפרדס ליד השוקת'' ו''בואי נשוב אל הטנגו'' של יהורם גאון; ''פפיטו'' של הלוס מאצ'וקאמבוס; הנעימות המבוצעות בווירטואוזיות בתקליט ''גולדן גיטאר'', כמו ''אפאש'', ''האדם השלישי'' ו''ראש יהלום''; וגם התקליטים ובהם סיפורי הילדים המעובדים לעברית בפיה של אסתר סופר ועם השירים בביצועה של לוסי ארנון. כאלה היו ''מרי פופינס'', ''צלילי המוסיקה'' ומי זוכר אלו עוד. זה היה הטעם המשפחתי לפני שאחיותיי ואני גדלנו ובגרנו ופיתחנו לנו העדפות מוסיקליות משל עצמנו.
המסקנה הברורה מכל זה היא שזיכרונותיו של אדם, כמו גם המטען הסיפורי שאותו הוא סוחב משנותיו הראשונות אל המשך חייו, הן פועל יוצא של ההעדפות של הוריו כפי שהן מוטמעות בחינוכו המוקדם. אם נדייק, מדובר בשילוב של ההעדפות האישיות של ההורים ושל המוצרים התרבותיים שהם סבורים, באמת ובתמים, שיעניינו את ילדיהם. וכאב לילדים, אני מוצא עצמי מתחבט בבעיות האלה לא פעם בעצמי. ביתנו מלא ספרים ודיסקים ושאר מוצרים מסוג זה ואנו משתדלים למנן את הצריכה התרבותית של הדואו הצעיר במטרה להציב אותן ברף איכותי מסוים ולהפחית ככל האפשר את החשיפה למוצרים קלוקלים במיוחד.
ההתפתחות התרבותית הייחודית החלה כמעט במקרה. כאספן מוסיקלי לא קטן, הרהרתי יותר מפעם אחת באפשרות לארגן לעצמי דיסק שיאסוף יחד שירים העוסקים בסצינות מקראיות. התנ''ך מלא בסיפורים הכורכים יחד יצרים אפלים ומעשי נסים, תאוות שלטון ועלילות אהבים, התרחשויות אנושיות והתערבויות אלוהיות. פעם גם היו כותבים על כך שירים, אבל הנטייה הזו הלכה ודעכה עם השנים והפעם האחרונה בה נתקלתי ביוצר שהתייחס לאירועים אלה שלא מנקודת מוצא תפילתית או מתוך איזו הארה רוחנית פרטית הייתה לפני קרוב לשני עשורים.
חיפושי הרחבים העלו במשך השנים לא מעט מציאות לילדים. אחת המשמעותיות ביותר שבהן הייתה עותק נדיר של אלבום משותף של שלמה ארצי ומאיר שלו לפני יותר מחצי יובל שנים. המדובר ב''סיפורי התנ''ך לילדים'', בו שזורות עשר עלילות מקראיות המסופרות בשפה שווה לכל נפש, כזו שלא רק מובנת לילדים אלא גם חודרת ביעילות אל תוך נפשו של השומע המבוגר. הסיפורים מסופרים בצורה ברורה ופשוטה ובהירה כל כך עד שאי אפשר שלא להקשיב להם בכובד ראש.
דווקא סהר הקטנה, בת השלוש, נכבשה ראשונה לעניין. פעם נכנסה אל חדר העבודה שלי ומצאה אותי מעלה קליפים עתיקי יומין מ''יו טיוב''. היא התיישבה על ברכי בדיוק כשהתנגנה המנגינה הקטנה של ''בשמלה אדומה'', וכדרכן של ילדות סקרניות החלה לחקור אותי מי זו הילדה הקטנה ההיא ומי הגבר שמקפץ סביבה בחדווה נטולת מעצורים ומי האישה ההיא עם השיער הבהיר והארוך וחברתה עם זנב הסוס השחור. עניתי לה ככל שידעתי, אבל עוד בטרם הספקתי להשלים את המלים ''מירי אלוני'' כבר שמתי לב שהיא מפזמת את המלים בעצמה. אחר כך תקעה את מבטה החקרני בסרגל הימני המראה קישורים לסרטונים נוספים וביקשה ממני ללחוץ על הראשון והשני והשלישי וכן הלאה. וכך עברנו שרשרת שלמה של להיטים ישנים, שבסופם ידעה הילדה עוד אי-אלו שירים ישנים. מעניין מה היה שלמה ארצי אומר לו ידע שהקטנה מזמרת במסדרונות הבית ''שוטי שוטי ספינתי'' בקולי קולות; או, לחילופין, מה היה אומר הדיפלומט הוותיק עודד בן-חור, לשעבר סולנה יפה התואר של להקת חיל הים, אם היה מתוודע לנטייתה של הליידי הצעירה לבצע מימיקה של חתירה במשוט תוך שהיא מסבירה לנו בקולה הצלול ''חסקה, חסקה, בלי סיפון ומעקה/ שנחיה ושנזכה רק לשוט בחסקה'' .
אבל השיר שבאמת נקלט אצלה באופן חריג היה ''אבשלום'', אולי להיטו הגדול ביותר של מוטי פליישר, מי שהיה לכמה שנים לאחד הזמרים הפופולאריים בישראל. את הבחור הגבוה והנאה זכרה סהר מ''בשמלה אדומה'' וסימנה אותו מייד כזמר המועדף עליה. עד מהרה החלה לתבוע להשמיע לה שירים נוספים שלו. ניסיתי להסביר לה שב''יו טיוב'' אין יותר מדי קליפים כאלה, אבל זה לא עזר. וכך נאלצתי לכתת את רגלי אל חנות כלשהי ולרכוש עבורה את אוסף להיטיו של אותו זמר (שבינתיים הפך לאיש עסקים ומתגורר כיום בארצות הברית). כששבתי הביתה הודיעה לי הגרופית הקטנה שאין בכוונתה להיכנס למיטה ללא הדיסק של פליישר ברקע ושלא יעזור לי בית דין. נכנעתי, כמובן. מאוחר יותר באותו ערב הזעיקה אותי הקטנה להשמיע לה את הדיסק פעם נוספת . כלומר היא שמעה אותו, את כל עשרים ושנים שיריו, ורוצה להאזין בשנית. כעבור ימים ספורים כבר פיזמה באמבטיה את ''החיים היפים'', ''עופרה'' ו''שיר שבת''. שמיעה מוסיקלית יש לה לילדה, אללה יוסתור.
ואז קרמה היוזמה המקורית עור וגידים. יום אחד התיישבתי ליד הצורב והעתקתי בזה אחר זה כמה עשרות קטעים. השתדלתי לסדר אותם לפי סדר כרונולוגי, או לפחות לפי סדר הופעתם בספר הספרים. לא כל השירים עסקו בסצינות ''אמיתיות''. חלקם שימשו כהומורסקות מולחנות, אבל בדיחות הדעת שבהם נבעה כולה מהקונטקסט המקראי הטהור. כך, למשל, הטקסט של ''חיי אדם'', המסביר באמצעות סיפור פולקלוריסטי טהור מדוע חי האדם מאה ועשרים שנה, הרבה יותר מרוב בעלי החיים האחרים (האדם לא הסתפק בעשרים השנים שקצב לו אלוהים, ביקש שבעלי החיים האחרים יתרמו אלה ואלה נענו בחיוב, בעיקר משום שקצו בחיי העבודה הקשים שהיו מנת חלקם). עשיתי גם מאמץ שלא ליצור רצף סיפורי ארוך מדי, משום שיש הרבה יותר שירים מסיפורים. אמרתי לעצמי שיהיה מעניין לשמוע את כל זה בנסיעותיי היומיומיות לעבודה וממנה.
כשלעצמי, די חיבבתי את האוסף הארוך הזה (שנפרש על פני שלושה דיסקים). נכון, הפריטים המצויים בו מיושנים למדי ואף שונים מאוד בסגנונם זה מזה, אבל כמעט בכולם מסופר הסיפור המקראי (או זה המהווה פרפראזה עליו) באופן בהיר למדי. יש כאן כמה חריגים. השיר הסוגר, למשל, מגלם בתוכו יותר שאיפה להרמוניה אנושית בת-זמננו מאשר תיאור נאמן של סצינה מקראית, מה גם שהמשיח אינו נוכח בתנ''ך כלל ועיקר וכל כולו התגלמות גשמית הזויה של כיסופי גאולה מתמשכים. ויש בו גם כמה שירים כלליים למדי, כאלה המתגעגעים אל הדמויות התנ''כיות אך אינם מספרים סיפור ספציפי, דוגמת ''איפה הם כל אבותינו'' ו''איפה אני ואיפה הם''. וישנם כאלה, בלתי-מלודיים בעליל ובעלי מקדם קליטות נמוך, שעוצרים רצף מלודי קודם. נסו נא להשמיע לילדיכם את ''מבצע הנשר'' של רוטבליט או את ''חיית הברזל'' של מאיר אריאל ותיווכחו בעצמכם.
הפורום המשפחתי המלא שמע את האוסף בפעם הראשונה במהלך נסיעה ארוכה לביקור משפחתי בצפון הארץ. הרצועה הראשונה זומזמה על ידי ההורים בלבד. כשהחל שלמה ארצי להקריא את סיפור בריאת העולם הגברתי מעט את עוצמת הקול והקולות הילדותיים מאחור נשתתקו. אחרי ''חיי אדם'' הגיעה הבקשה הראשונה לשידור חוזר.
-	''אבא'', אמר עופריקו, ''אני רוצה לשמוע שוב את השיר ההוא על אלוהים שלחץ על כפתור המכונה...''.
-	''בסדר'', הסכמתי.
שמענו אותו שוב. הילד רצה פעם שלישית, אבל כאן כבר סירבתי והודעתי לו שיש גם שירים יפים אחרים בהמשך. זה עבד. הברנש הפעלתן ישב והקשיב וקל מהרה נדלק על הביצוע הקברטי של שמעון ישראלי ל''כך בראו את העולם''. למי שלא מכיר, מדובר בקיטור משועשע על העדפתו של אלוהים להפיג את שעמומו באמצעות בריאת העולם, הרפתקה שהסתיימה ביצירת האדם על בעיותיו השונות בתחמי הגזע, המין, ההופעה החיצונית והשד יודע מה עוד. הביצוע מסתיים בהרהור שכמה טוב היה ''לו אלוהים היה חפץ/ במקום כל זאת לפתור תשבץ''.
-	''עוד פעם'', דרש עופריקו משנסתיים השיר.
למוד ניסיון מהצלחת הפעם הקודמת, הסכמתי שנית. כשביקש בפעם השלישית הודעתי לו שאנו עוברים לשיר הבא. בינתיים החלה גם הקטנטונת לפזם את השירים שהתנגנו ברקע וראיתי שהעניין הילדותי שלה בשירים הללו גובר והולך. לסיפורים האזינו השניים בדממה מוחלטת. הם קלטו מייד את אלה שידעו כבר ממילא (פרי עץ הדעת ותיבת הנוח), אבל דומה שהפרטים הרבים שהוזכרו בהם חידדו את התמונה שנצטיירה בנפשם. הסיפורים האחרים, בעיקר אלה המשלבים קרבות גבורה (שמשון הגיבור ודוד וגוליית) נקלטו מייד. רשמתי לעצמי שההאזנה לסיפורים אלה קשובה יותר מאשר לדיסקים ובהם סיפורים ארוכים יותר, גם אם הם חלק מהקלאסיקה של ספרות הילדים. הסיפור על אדם, חוה והנחש עבר טוב יותר מ''סינדרלה'' או מ''החתול במגפיים''.
לאחר זמן מה השתקתי את המוסיקה וניסיתי לבדוק אם הם זוכרים משהו ממה ששמעו. שאלתי את הילדים אם מישהו מהם זוכר מה היה שמם של בני נח. הם ידעו מייד. אחר כך שאלתי מה הציב אלוהים בשער גן העדן כדי שאדם וחוה לא יוכלו לחזור שמה.
-	''חרב מתהפכת'', שאג עופריקו, ומייד הוסיף: ''וגם מלאך''.
-	''דלילה'', צרחה סהר באושר.
-	''אחד-אחד'', קבע הבכור.
בקיצור, כמעט מבלי ששמתי לב לכך הפכה הנסיעה לתחרות ידע בנושאים תנ''כיים. השניים נכנסו לאווירה והפגינו זיכרון לא רע. עופריקו ניצח בתוצאה שמונה-חמש, כשהשאלה היחידה עליה לא עלה בידם לענות היא את מי השאירו בני יעקב כבן ערובה במצרים כששבו לכנען כדי להביא את האח הצעיר בנימין בפני המשנה למלך יוסף (את שמעון). הישג לא רע לילדים בני שבע וחצי ושלוש. בסיום החידון שבתי לנגן את השירים. ''מים לדויד המלך'' היה הצלחה גדולה וסהר דרשה לשמוע אותו שוב ושוב. דומה שהפעם נהנו יותר מהטירוף הגששי העליז מאשר מהסיפור שבשיר, שכמעט נבלע לחלוטין במקצב הסוחף. בנקודה זו אותתה לי מ' להפסיק את השמעת השיר בפעם השלישית וסיפרה לצמד חמד מה קרה כאשר ביצעו שייקה, פולי וגברי את השיר באותו פסטיבל זמר בלתי נשכח ובסערת הריקוד הרימו את ידיהם וחשפו בכך את תחתוניהם הלבנים.
סהר בת השלוש וחצי כבר יודעת היום שאבשלום היה נסיך שיצא להילחם על השלטון באביו ונהרג לאחר שנתגלה על ידי נאמני אביו כשהוא תלוי בשערותיו הארוכות והסבוכות על ענפי עץ האלה. עופריקו מכיר מצוין את פרשת מותו של אוריה החתי למען יוכל מלכו לשאת את אלמנתו.
חצי שנה עברה מאז. לפני ימים אחדים שב עופריקו מבית הספר והלך להכין שיעורים. השיעורים בתורה כללו שאלות על פרשת ביקורם של שלושת המלאכים אצל אברהם והבשורה שהביאו לו כי הוא עתיד להפוך לאב אפילו בגילו המופלג. עופריקו הוציא את מחברתו, אבל כשסיים את הנבירה בילקוט גילה כי החומש ממנו הוא לומד אינו שם.
-	''כנראה השארתי אותו בבית הספר'', אמר באכזבה.
-	''אז לא נורא. תביא מחר את החומש מהכיתה ואז נוכל להכין את השיעורים''.
-	''טוב, אבא''.