שירים לאסירי בתי-הסוהר בדמשק בסוף המאה ה-19	פורסם ב- 08/11/2015	מאת almog behar שיריהם של האחים מני, ר' אברהם ברוך מני ור' סלימאן מני, שהתכתבו בשירים בזמן מאסרו של סלימאן מני בדמשק בסוף המאה ה-19, היוו השראה ל"שיר לאסירי בתי-הסוהר" שאני כתבתי, ולשמו של ספר השירים החדש: "שירים לאסירי בתי-הסוהר".
הרב אליהו מני, שנולד בעיראק בשנת תקע"ח (1818), היה תלמידו של הרב הראשי של יהודי עיראק, חכם עבדאללה סומך. בשנת תרי"ז (1857) עלה לארץ-ישראל יחד עם משפחתו, וישב תחילה בירושלים ואחר-כך בחברון, שם שימש משנת תרכ"ה (1865) כחכם באשי, עד פטירתו בשנת תרנ"ט (1899). בימי חייו פרסם שתי קינות. שני בניו שעלו עמו מבגדאד היו למשוררים פורים: בנו הבכור היה ר' סלימאן מנחם מני, שנולד בשנת תר"י (1850) בבגדאד, עלה עם אביו לארץ ישראל, וחי רוב חייו בחברון. ר' סלימאן מני היה רבה הראשי של קהילת חברון משנת 1904 ועד מותו, נסע לסוריה, מצרים, הודו, תוניסיה ואלג'יריה ונפטר בשנת תרפ"ד (1924). בחייו התפרסמו רק חמישה שירים שלו, וכן רשימות שונות בעיתונים וסיפור בשם "עמק השדים", אך לאחר מותו התפרסמו כ-90 שירים שלו. אחיו הצעיר של ר' סלימאן מני, ר' אברהם ברוך מני, נולד בבגדאד בשנת תרי"ד (1854), ועלה עם בני משפחתו לארץ ישראל, וחי רוב חייו בחברון. הוא סבל ממחלה קשה, ונפטר בן עשרים ושמונה שנים, בשנת 1882. בימי חייו פרסם שלושה שירים, אך לאחר מותו התפרסמו כ-40 שירים שלו. שירתם של שני האחים מגוונת ומרשימה, ומעידה על קשריהם המגוונים עם מסורות השירה העברית בארצות המזרח ובארצות אירופה.
בשיר פונה המשורר אל אחיו ומבקש ממנו להתעורר ולשמוע את ציפור הדרור, אשר מצויה כבר בקרבתו וכמו היונה מספר בראשית, בפיה עלה המסמל את תום המבול/המאסר ("וַתָּבֹא אֵלָיו הַיּוֹנָה לְעֵת עֶרֶב וְהִנֵּה עֲלֵה-זַיִת טָרָף בְּפִיהָ" (בראשית ח', י"א)); בשורה זאת אולי מהדהד המשורר גם את הקצידה הקלאסית של אבו פראס אלחמדאני (968-932) שנכתבה בזמן כליאתו על-ידי הביזנטים, ואת ביתה הראשון והמפורסם: "أقُولُ وَقَدْ نَاحَتْ بِقُرْبي حمامَة ٌ / أيا جارتا هل تشعرين بحالي؟" ("אני אומר (את השיר) כשיונה הומה בקִרבתי / הוי, שכנה, האם תרגישי את מצבי?"). המשורר חוזר ומבקש מאחיו להתעורר משנתו ומעצבו בתוך הכלא, אשר יבאישו את ריח הבושם ("וְאַתָּה קַח-לְךָ בְּשָׂמִים רֹאשׁ מָר-דְּרוֹר" (שמות ל', כ"ג)), ולשים את מבטחו באל שישחררו בעזרת שליח; המשורר מבטיח לאחיו כי האל ישחררו ממאסר, וירפא את כל מכאוביו. שיר זה הוא שיר צימוד (تجنبس, תַגְ'נִיס בערבית), וחרוזיו מתבססים על כך שבכל פעם המילים דרור וציר משמשות במשמעויות שונות: דרור מופיעה כציפור, כבושם וכחופש, ואילו המילה ציר מופיעה כמנגנון לסיבוב הדלת, כשליח וככאב. הצימוד הוא אחד הקישוטים החשובים בשירה הערבית, ובשירה בעיראק, בעברית ובערבית, התפתח ז'אנר שלם המבוסס על צימודים, בשם שירי עתאבא.
בשירו פונה ר' סלימאן מני אל בית הכלא עצמו בשאלה-תחינה: "ומדוע לא תשלחני חָפשי"? ובניגוד לשירו של אחיו אליו הוא רומז כי כמעט אינו מצליח להירדם בכלא: "ותנומתי מדוע אִתי לא אסרת?". בבית השלישי מתאר המשורר קול שהוא שומע, המסתבר כציפור הדרור משירו של אחיו, אשר כמו בשירו של אחיו מעירו משנתו: "הס, הס, מי זה מתנומותי יעירני / לא קול המְיַת נוגש ולא קול נחת / ואם קול דוד הוא מי זה עתה ישחרני / ויפקדני בבית כלאי, בור השחת". המשורר אינו בטוח מי הוא השר: "האם זה צִפור דרור משורר לצורו / ויונתו גם היא בשיר זִמרה תענהו"? וחושב כי אולי הקול בוקע מחלומותיו: "כף תקעתי ושרתי לאור יום הזורח / אמרתי אין זאת רק סעִפֵּי חזיון לילה / עתה אקום לחזות נֹעם האורח / הנותן חֹפש לנפש סרה ואֻמללה". אבל ההתעוררות רק מזכירה לו היכן הוא מצוי: "אכן, אהה, אוי, מה זה תחזינה עינַי / איש בקנה רובה עומד על יד השער / אין זאת רק כי אסור פה תוך כלא הנני / אוי לי, זכרתי זאת ויֹאחזני שער".
אין הוא שמח כלל על ציפור הדרור אשר שלח אליו אחיו בשירו והופיעה ליד תאו: "הוי צִפור דרור, מדוע לפה עפת / הלא ידעת פה בית כלא ואסירים / ואם על יללת נפשי חסת / ותבוא להרנין לי בקול ושירים". על כן הוא מבקש את הציפור לעזוב פן היא עצמה תכלא: "לך מעלי, פה אין שלום ופה אין נחת / פה דאגה תקנן ומֶלֶך בלהות / עוף נא חושה והמלט מבור השחת / פן גם אתה תלכד ברשת התלאות". לבסוף הופכת הציפור לשליחה שאותה משלח המשורר אל משפחתו: "אכן לא, עמֹד נא רגע, ושמע מלתי / ולקול בכיִי ויללתי שעה והקשיבה / עופה מהר נא אל מקום בנַי ובנֵי ביתי / וספר להם שבר ויגון נפשי ועצבה. // אמֹר להם כי הם חיי ונשמתי / ואיך יחיה אנוש בלי רוח? / הוי בא כולאי להקימני ממִטתי / ויעופו חזיונותי כמֹץ לפני רוח". השיר מתנפץ אל מציאות הכלא, אל בואו של הסוהר, ושגרת היום של ההתעוררות בכלא, אשר אינה מאפשרת חלומות ושירה.
בן-יעקב תש"ל: שירה ופיוט של יהודי בבל בדורות האחרונים – אוסף ומבחר, העתיקם ורשמם והקדים להם מבואות: אברהם בן-יעקב, מכון בן-צבי באוניברסיטה העברית: ירושלים.
פורסם ב"המקום הכי חם בגיהנום"
אמירה הס הגיב:	10/11/2015 בשעה 14:43	תודה. השכלתיני.