"בסביבה שבה נמצאת ישראל, הבסיס המשותף חיוני לקיומה של מדינתו היחידה של העם היהודי". חוקרים וקוראים מגיבים לכתבה "פה ושם ב'ארץ ישראל'"
מי שטוען שזכויות היוצרים למונחים "עם ישראל" ו"ארץ ישראל" שייכות לתנועה הציונית מעניק לה זכויות יוצרים שאינן שייכות לה. וכן, אין לקבל את הגרסה הרווחת בשיח הציוני, שהעם היהודי שב לארצו לאחר 2,000 שנות גלות.
דברי אלו מבוססים על עשרות אלפי תעודות שנחשפו לעולם המחקר החל מ-1897 - השנה שבה נתכנס הקונגרס הציוני הראשון. חשיבות התעודות לתולדות התקופה הראשונה לשלטון האיסלאם בארץ (634-1099), המכונה תקופת הגאונים, היא עצומה. למדנו לדעת שבארץ ישראל לא רק שהיה יישוב יהודי גדול, שהיה פרוש מהגליל עד דרום הארץ עד למסע הצלב, אלא שארץ ישראל המשיכה להוות מרכז לחלק נכבד מיהודי הגולה.
לצד ישיבות בבל: סורא ופומבדיתא, שבראשן עמדו גאוני בבל, פעלה ישיבת ארץ ישראל, היא ישיבת גאון יעקב, ובראשה הגאון הארץ-ישראלי. ישיבה זו פעלה בראשית התקופה בטבריה ובסוף הרבע הראשון של המאה העשירית עברה לירושלים. העם היהודי, שרובו ככולו ישב במזרח התיכון, היה מחולק בין בבלים לבין הארץ-ישראלים, או כפי שגם כונו הירושלמים.
בית כנסת שבו נמצאה גניזת קהיר היה שייך לקהילת הירושלמים בפסטאט (היום קהיר העתיקה), ומכאן ריבוי הידיעות על ישיבת ארץ ישראל ומנהיגיה, שלא ידענו עליהם דבר עד לגילוי הגניזה. כמעט בכל עיר במזרח התיכון היתה קהילה רבנית הכפופה לבבל, ולצדה קהילה רבנית הכפופה לארץ ישראל.
לפי פרופ' זנד (מוסף "הארץ", 25.5), העם היהודי הוגלה מכאן לפני 2,000 שנה, אך אנו יודעים שבארץ ישראל נשאר לאחר חורבן הבית חלק לא מבוטל מהעם היהודי. מנהיגות היישוב היהודי בארץ ישראל בתקופת רומי וביזנטיון הנהיגה את העולם היהודי לצד יהדות בבל. בראשה עמדו התנאים והאמוראים.
יצירתם של התנאים היא המשנה שנערכה ברבע הראשון של המאה השלישית. המשנה היא הבסיס לתלמוד הבבלי ולתלמוד הארץ-ישראלי, שנערך בארץ במאה הרביעית תחת השלטון הביזנטי. במאות החמישית והשישית נערכו בארץ מדרשי האגדה, תרגומים למקרא לארמית, ואלפי פיוטי קודש, שהוצמדו לתפילות, שחוברו לפני כן בארץ ישראל. את חלקם הארי של הפיוטים חשפה הגניזה. הוסף לכך את חשיפת בתי הכנסת הרבים על רצפות הפסיפס שלהם, ועתה למד על עוצמת המרכז היהודי בארץ ישראל בתקופת רומי וביזנטיון.
הגניזה מלמדת שההלכה הארץ-הישראלית, בעלת ייחוד משלה, למול ההלכה הבבלית, המשיכה להתקיים בתקופה הביזנטית ובראשית תקופת הגאונים. איגרת שכתב בן-באבוי בראשית המאה התשיעית, שנמצאה בגניזה, מונה אחת לאחת את חילוקי ההלכה שבין בבל לבין ארץ ישראל. בתקופת הגאונים נקבע בארץ ישראל הנוסח הסופי של המקרא, מפעלם של אנשי המסורה.
תעודות הגניזה מספרות על שושלת המסרנים, שחלקם היו מנהיגי ישיבת ארץ ישראל בטבריה. עולה מדברים אלו שארץ ישראל לא רק שהיתה בית היוצר של העם העברי בתקופת המקרא, אלא אף בית היוצר לעם היהודי ולתרבותו.
למותר לציין שתרומתה לא פסקה בתקופות מאוחרות. אסתפק בציון השולחן הערוך לר' יוסף קארו, ולספרות הקבלית שנכתבה בחוגו של הארי הקדוש. לפיכך, יאים הדברים הכתובים בהכרזת העצמאות: "בארץ ישראל קם העם היהודי בה עוצבה דמותו הרוחנית הדתית והמדינית... בה יצר נכסי תרבות לאומיים".
אשר למונח "ארץ ישראל". בשל קוצר המצע אסתפק בשלוש דוגמאות מהגניזה. ב-1028 מבקש קהל הירושלמים בפסטאט מישיבת ארץ ישראל לאשר את מנהיגם אפרים בן שמריה לראש קהילתם. הפנייה כתובה בערבית-יהודית, שפת יהודי התקופה, אך שם הנמען כתוב בעברית: "סנהדרין גדולה של ארץ ישראל". דוגמה נוספת: יהודי פונה לבית דינו של גאון ישיבת ארץ ישראל דניאל בן עזריה, בבקשת עזרה במימוש ירושת אחיו "בכל אתר בין בארץ ישראל וצור ודמשק וחוצה לה".
רצה המקרה ובעת שקראתי את הראיון עם זנד, היתה מונחת לפני תעודה שנכתבה בבית הדין הרבני במהדיה שבתוניסיה משנת 1073. כדי להעיד על אמינותו של השליח הממונה בתעודה זו, מוסר לו שולחו תעודה המעידה שברשותו: "ארבע אמות קרקע שיש לי בארץ ישראל במתנה גמורה". הפעם לא מדובר בנחלה אמיתית, אך תקנת הגאונים קבעה שלכל אדם בישראל יש נחלה בארצו. המוסלמים שבקרבם חיו היהודים קראו בקוראן ה', כ"א, מה שאמר הנביא משה לבני עמו: "בני עמי היכנסו אל הארץ הקדושה אשר כתב לכם אלוהים".
זנד מופתע שעד המאה הי"א איננו מכירים עולי רגל יהודים - ולא היא. מתעודות הגניזה עולה שכאשר פתחו המוסלמים את שערי ירושלים להתיישבות יהודית, ביקשו היהודים מהשלטונות לשלם מס גולגולת גלובלי, שהבטיח פטור מתשלום מס לעולי הרגל היהודים. ואכן יש בידינו איגרות לא מעטות של עולי רגל לארץ ישראל. עולה רגל אחד אף מספר מה מחיר החדר בירושלים.
נמצאו בגניזה אף מדריכים לעולי רגל לירושלים. כינוס גדול נערך מדי שנה בהר הזיתים, שבו השתתפו עולי רגל רבים. כאשר פנו גאוני ישיבת ארץ ישראל לקהילות הגולה כדי לממן את הישיבה, תבעו כספים אלו מפני שפטרו את עולי הרגל מלהיכנס לעיר: "למען לא יתבעו הבאים אל עיר הקודש כאשר בכל מקום".
ולסיכום, כמה מילים על יחסי הגולה עם ארץ ישראל שידעו עליות ומורדות. שתי ישיבות בבל בתקופת הגאונים, וגם לפניה, נאבקו בישיבת ארץ ישראל, המרכז היהודי המתחרה להם, אך במשך מאות בשנים ידע כל יהודי שכל מקום מושב שאינו ארץ ישראל הנו גולה. מי שאינו מתגורר בארץ ישראל אינו יכול לקיים את המצוות התלויות בארץ ישראל בלבד.
זנד מצביע על העובדה שהתורה נולדה מחוץ לארץ ישראל, אך רוב מצוות התורה שניתנו במדבר נועדו להתקיים אך ורק לאחר הכניסה לארץ ישראל: "כי תבואו אל הארץ". סעדיה גאון, שאכן עזב את הארץ, ציפה לגאולה בארץ ישראל, כמו כל יהודי אחר. על כך מעידים כתביו. לארץ זו היו שמות רבים. יהודי בבל קראו לה "מערב". יהודה הלוי שישב בספרד, פנה למזרח. היהודים קראו לה ארץ הקודש, כפי שכתוב בקוראן, ארץ הצבי, ארץ כנען, ואף ארץ ישראל כפי שראינו לעיל. אלו הם מקצת מהשמות. ריבוי השמות לא רק מעיד על התהפוכות הפוליטיות, אלא אף על חשיבות המקום ועל הערגה אליו.
ספרו של שלמה זנד, שבו הוא יוצא נגד המושג "ארץ ישראל", והראיון עמו יכולים להיתפס כחלק משיח אינטלקטואלי. בה בעת, באירופה ובפרט בצרפת, שבה אני מייצג את ישראל, הערעור על קיומו של "העם היהודי" (בספרו הקודם) והערעור כעת על הקשר שלו לארצו משתלב במסע מאורגן לדה-לגיטימציה של מדינת ישראל. אין פלא שלקידום המכירות של ספרו הקודם בצרפת סייעו ארגונים בעלי סדר יום אנטי-ישראלי.
ראשית, ברמה התיאורטית קיימת סתירה פנימית בתיאוריה של זנד. למרות שהוא עצמו מודה שהמניע לגישתו, המתנגדת לקיומה של ישראל כמדינת העם היהודי, אידיאולוגי, הוא מנסה לבסס אותה כמעין "אמת מדעית". מדוע שנקבל דווקא את פרשנותו לגבי ראיית עולמם של היהודים בספרד, בגרמניה, בקזבלנקה, באמסטרדם או בלודז'? זוהי בעצם השקפת העולם שלו, שאותה הוא מטיל עליהם באופן אנכרוניסטי שנים רבות אחר כך.
אובייקטיביות מדעית לא קיימת בלימודי הסוציולוגיה וההיסטוריה. לפיכך, הפרשנות של הרוב המכריע הרואה עצמו חלק מהעם היהודי ודאי שאינה נופלת מזו של נציג המיעוט שבמיעוט, המבקש להוציא את עצמו מהכלל.
הסכנה, לעומת זאת, אינה תיאורטית, מכיוון שהאידיאולוגיה של זנד מבקשת להמיס את הדבק המחבר את החברה הישראלית כדי ליצור את מה שהוא מכנה "מדינת כל אזרחיה". זהו מעין מקום אוטופי, נטול תחושת שייכות ממשית. קשה לראות כיצד יישות כזו תוכל להתקיים לאורך זמן. אפילו באירופה, החיה למעלה מחצי מאה בשלום, הרוב המוחלט בצרפת שם דגש על לימוד ההיסטוריה המשותפת, לצד הדבקות בשפה הצרפתית וערכי הרפובליקה.
בסביבה שבה נמצאת ישראל, הבסיס המשותף חיוני שבעתיים לקיומה של מדינתו היחידה של העם היהודי. זאת, תוך כיבוד מוחלט של זכויות המיעוטים, בראשם המיעוט הערבי.
התהפוכות בעולם הערבי בשנה וחצי האחרונות הביאו לחיזוק הזהות הערבית והמוסלמית. האם פרופ' שלמה זנד מאמין שיש סיכוי כלשהו שהעולם הערבי ישלים עם קיומה של מדינת ישראל אם זו תאבד את צביונה? האם מאות מיליונים של ערבים ומוסלמים, הדבקים בזהותם, יאפשרו למיעוט קטן וחסר זהות לשמור על עצמאותו? לא ניתן להמר על כך.
האיום העיקרי כיום הוא מהקיצוניים בשני הצדדים. מצד אחד, הפונדמנטליסטים המונעים מאידיאולוגיה דתית קיצונית ומסרבים להכיר בזכותה של ישראל להתקיים, ומצד שני, השמאל הקיצוני, המערער אף הוא על ההיגיון בקיומה של מדינה יהודית במזרח התיכון. אלו שני הצדדים של אותו המטבע. ניתן לראות זאת בבירור בהפגנות האנטי-ישראליות בצרפת, כשעולה רף המתחים באזורנו, כאשר באותה תהלוכה הולכים זה לצד זה אוהדי חיזבאללה וחמאס ונציגים של תנועות קומוניסטיות ואנרכיסטיות.
מעל לכל, התיאוריה שאותה מנסה לקדם פרופ' זנד פוגעת באפשרות להגיע להסכם מדיני. מכיוון שרוב היהודים בישראל מרגישים שייכות לעם היהודי ובטוחים בקשר ההיסטורי לארץ ישראל, כל הסכם ידרוש הכרה פלסטינית בזכותה של ישראל להתקיים כמדינת העם היהודי. זאת, כשם שהרוב בישראל מכיר בזכותם של הפלסטינים להגדרה עצמית. פשרה עתידית חייבת להתבסס על הכרה של כל צד בלגיטימיות זהותו של האחר. כל דרך אחרת היא אוטופיה מסוכנת.
הראיון עם פרופ' זנד והוויכוחים על מהות הלאום שהתפתחו אחריו במוסף "הארץ" שכחו להביא בחשבון את החוק בישראל. לפי החוק, מי שנולד לאם יהודייה יורש ממנה בעל כורחו את הדת היהודית. הוא יחדל להיות בן הדת היהודית רק אם יעבור לדת אחרת.
כל יהודי ישראל כפופים לרבנות היהודית. היא הקובעת לא רק את אורח חייהם, אלא גם אם הם אזרחים. מי שחושב שהוא "יהודי חילוני" טועה. אין דבר כזה. מה הוא אפוא "העם היהודי" הכולל את בני הדת היהודית? אין ספק שהוא אינו לאום, אלא דת.
קטע קצר ממאמרה של דליה קרפל העוסק בספרו האחרון של שלמה זנד מצביע היטב על טיבו של הלה כהיסטוריון מקצועי.
כאשר זנד מצטט את אברהם בורג על אותו אוהד בודד של הפועל קטמון מול אלפי האוהדים של בית"ר, הוא טועה ומטעה פעמיים. ידוע שבשנות ה-50 מספר אוהדי הפועל השתווה בכמותו (ואף עלה) על אוהדי בית"ר, אבל מעבר לכך, באותה תקופה כלל לא היתה קבוצת כדורגל בשם הפועל קטמון. זוהי יצירה אותנטית ירושלמית (מסעירה) של חמש השנים האחרונות בלבד.
לכאורה פרט שולי - למעשה עיקר העיקרים. מהיסטוריון מקצועי ובוודאי ממי שמתעסק בחומרים כה טעונים כמו זנד, נצפה לטיפול קצת יותר מקצועני ושיטתי במקורות שעליהם הוא מסתמך. אם כך נהג זנד במקורות שעליהם ביסס את שני ספריו האחרונים, מה לנו כי נתפלא שיצא מאכל כה עבש מבין כותלי מטבחו.
נדמה לי שהחוקר הרציני הראשון שהעלה את הרעיון שאולי חלק מהיהודים בארצות סלובניות מקורם בחזארים היה המלומד הרוסי אברהם הרכבי, שהיה גם היהודי הראשון שזכה במשרה אוניברסיטאית ברוסיה הצאריסטית האנטישמית. האם זו תעודת הכשר בשבילו?
חקר היהודים דוברי השפות הסלובניות - לא יידיש - היה תחום המחקר העיקרי של הרכבי, אלא שעם הזמן הוא נטש את הספקולציה הזאת. ארתור קסטלר קיבל השראה מהעבודות המוקדמות של הרכבי וכתב היסטוריה ברומן במיטב המסורת של מקפרסון (Ossian) ושל סר וולטר סקוט (Ivanhoe), אלא שאין ללמוד מרומנים.
די בעיון חטוף במקורות הנוצרים: מאזביוס, אוריגנס, אוגוסטין, טרטוליאן - כדי להפריך את התיאוריה ההזויה. ושוב, אין להכחיש שהיו קשרים בין צאצאי החזארים ליהודים הסלובנים, אבל זה היה מיעוט שבמיעוט.
חשבו על ספר מקביל לזה שכתב פרופ' זנד: "מבחינה היסטורית אין תמיכה בקיומו של עם פלסטיני". ראשית, הוא לא יתפרסם לעולם כי הדקונסטרוקציה המסוימת הזאת של ההיסטוריה - שיש עם פלסטיני - התקבלה כנכונה.
לפי זנד, הטענה כי ישנה ארץ ישראל היסטורית, השייכת לעם היהודי, היא דקונסטרוקציה. לפיכך, זנד מנסה לעשות דקונסטרוקציה לדקונסטרוקציה.
ללא ספק, יש להתפעל מפיתוח זה של הניתוח ההיסטורי.
תיקון: בתגובתו של יוסי ברנע לכתבתה של דליה קרפל נכתב "האם יהודי צרפת ובריטניה הם 'לכאורה' בני אומתם הצרפתית והבריטית?" ולא כפי שפורסם.