אז לרגל התחרות חשבתי לחגוג פה את השוני. ספציפית במטבח. ועוד יותר ספציפית, באחד הדברים שהכי מייחדים מטבחי עמים: גועל נפש.
ואני לא סגור על מה המאכל הדוחה שלנו, וזו הפואנטה. הגועל נרכש. כמו הטעם. כי ידע הוא חלק מתחושת הטעם. מה שזר לנו יהיה לא-אוכל, וטעמו יהיה של לא-אוכל. מה שמוכר, כן. ניסוי מ-1986 גילה שככל שפעוטות גדלים, הם נגעלים מיותר דברים – כי הם לומדים ממה. ואת התוצאה אפשר היה לראות בניסוי מ-1998, שבו גרמנים נגעלו מריח נאטו, ויפנים נגעלו מריח מרציפן. התרבות ניהלה את האף.
יצאתי לסיבוב בספרי בישול ישנים, כתבות ה"11 דברים שאתם חייבים לטעום ב-" וגם באתר התיירות המיוחד מאוד אטלס אובסקורה, שגולשים מעלים אליו סיקורי מאכלים לאומיים יוצאי דופן. לקחתי חופן ממשתתפות האירוויזיון ולכל אחת ניסיתי להצמיד מנה מצמררת.
רצוי משהו שזוכה שם להכרה וחיבה לאומית, אבל פה ושם שרבבתי גם דברים ששנויים במחלוקת במולדתם. הלכתי בעיקר על איכסה של עיווי פרצוף, אבל פה ושם, דווקא כדי לחדד את ההבדל התרבותי, בחרתי דברים שמגעילים רק את הנשמה.