יצאתי מהמשרד תוך שאני מנסה לנתח את שיחת הטלפון המוזרה הזו. ניכר היה בקולה של ורד שהיא התעוררה לא מזמן. נדמה היה שזה ממש חשוב לה להבהיר את המסר הזה.
בינתיים, חשבתי על שיחת הטלפון שתהיה לי עם אסנת כשאתקשר לספר לה שאני כנראה אאחר מאחר והערב תתקיים הפגישה הראשונה שלי עם ורד. צליל הודעה נכנסת קטע את השיחה שניהלתי עם אסנת בראשי. הצצתי בנייד וראיתי שנכנסה לי הודעה עם כתובת ממספר לא מוכר.
שמרתי את המספר תחת "ורד פרסום" וחייגתי לאסנת.
"היי אהובה", ניסיתי להיות רגוע ונחמד. "איך עובר עלייך הבוקר?".
"בסדר יחסית. עדיין בקפה של הבוקר. מה איתך?".
"לא רע. רק עכשיו מכין לי את הקפה הראשון. היו לי כמה דברים דחופים לטפל בהם.", הסברתי.
"כנראה שהערב תהיה פגישת ההרצה של פרויקט הפרסום. אנחנו נפגשים בשעה 18:00."
"מי זה אנחנו?".
"ורד, יהונתן, אני ועוד שניים מהמשרד.", שיקרתי כשאני בטוח שאסנת מרגישה בקולי הרועד.
"אני מקווה לסיים תוך שעה שעתיים ולהיות בבית כבר בשעה 21:00.".
"גם אני מקווה. שיהיה לכם בהצלחה.".
"תודה, מתוקה. נדבר בהמשך.". מעולם לא הרגשתי צורך כל כך חזק לנתק שיחה עם אסנת כמו באותו הרגע. סלדתי מהעובדה שאני משקר לה כל כך הרבה, כשברוב המקרים אין באמת סיבה לשקר.
היום עבר לי בעצלתיים. לא הצלחתי להתרכז בשום דבר שדרש את תשומת ליבי ליותר מדקות ספורות. כל צליל הודעה, טלפון או מייל שנכנס הקפיץ אותי וגרם לי לעזוב הכל ולבדוק במה מדובר. בכל פעם קיוויתי מחדש שזו ורד ובכל פעם התאכזבתי מחדש. לא ידעתי מה הוביל לאכזבה. הרי ידעתי שאם זו תהיה ורד, כנראה שלא ננהל איזו שהיא שיחת חולין ונחליף חוויות.
אולי קיוויתי שהיא תבטל? תדחה? לשם שינוי תשאל אם זה נוח לי בכלל?
בשעה 17:00 יצאתי מהמשרד. ידעתי שהדרך לכתובת שאותה קיבלתי תארך כ-30 דקות בערך אבל העדפתי להקדים ולא לאחר. הנחתי שאם אני אאחר, התגובה של ורד עשויה להיות לא נעימה. תוך כדי ירידה במעלית הרהרתי לעצמי שזה לא אופייני לי לנתח התנהגות של אנשים אחרים, לא אחרי תקופת הכרות כל כך קצרה וזו בעצם הפעם הראשונה בחיי שאני מתכנן את צעדיי לפי תגובות של מישהו אחר. תחושה מוזרה הציפה אותי. האם זה אומר משהו על רגשות שאולי יש לי אליה? אולי פחד מתגובה קיצונית? העדפתי שלא לחשוב על הדברים האלו.
הנסיעה לשם ארכה קצת יותר משחשבתי אבל כבר בשעה 17:50 מצאתי את עצמי למרגלות הבניין שנשא את הכתובת שנשלחה אלי בהודעה. מאחר ולא ידעתי מה אני מחפש בדיוק, החלטתי להתקשר לורד. היא ענתה אחרי 5 צלצולים.
"כן?", נשמע היה שאין לה מושג במי מדובר.
"היי ורד, זה ניב", פלטתי. "אני..."
"אמרתי לך בשעה 18:00!". ניתוק.
הייתי די מופתע מהשיחה הקצרה הזו. בתוך תוכי הייתי בטוח שהיא תכעס אם אני אאחר, לא חשבתי שזו תהיה תגובתה אם אני אקדים. בלית ברירה, המתנתי למרגלות הבניין עד לשעה 18:00.
בשעה 18:00 בדיוק צלצל מכשיר הטלפון שלי. ורד היתה בצדו השני של הקו.
"תעלה לקומה שלישית, דלת צבעונית. הקוד בכניסה הוא #1551.". ניתוק.
מילאת אחר ההוראות שלה תוך שאני מהרהר אם אי פעם אני אתרגל לניתוקים האלו.
זמזום ארוך בישר לי שדלת הכניסה לבניין נפתחה. דלת ברזל כבדה, מנוכרת, כשבמרכזה זכוכית מחוסמת. פנים הבניין נראה מוזנח למדי וניכר היה להבחין שזה אינו בניין משרדים. הנחתי שהשתלם לה יותר להשכיר דירה בבניין כזה ולהפוך אותו למשרד. עליתי במעלית ישנה ורעועה לקומה השלישית. באיזה שהוא שלב תהיתי אם המעלית תצליח להגיע לקומה השלישית וקיוויתי שאם לא אז לפחות שתיתקע במקום שאני אוכל לצאת בו. אני אמנם לא סובל מקלסטרופוביה אבל מעליות ישנות וצפופות תמיד היוו איום.
מיד כשיצאתי מהמעלית שמתי לב לדלת צבעונית וצעקנית במיוחד. הייתי בטוח שלדלת הזו ורד התכוונה אבל הבטתי סביבי כדי להיות בטוח שאין עוד דלתות צבעוניות. לשמחתי היא היתה היחידה. כשהתקרבתי, שמתי לב שעל הדלת מודבקות פרסומות ישנות מעיתונים, פרסומות שהיו זכורות לי כילד ואפילו כאלו שלא זכיתי להכיר.
הקשתי את הקוד שורד נתנה לי וזמזום חרישי נשמע. פתחתי את הדלת ונכנסתי פנימה בהיסוס.
במבט חטוף נראה היה שמדובר במעין הכלאה בין משרד לדירה. אחד החדרים נראה היה כמו משרד לכל דבר – שולחן, מחשב, לוח מחיק, כסאות שמיועדים ללקוחות. מצד ימין היה מטבח, קצת יותר גדול מהמטבחונים שיש במשרדים קטנים. מצד שמאל היה חדר המתנה שנראה היה כמו סלון משפחתי שיגרתי. עיניי חיפשו את ורד בחדרים תוך תהייה אם זה המשרד שלה או שמא היא הזמינה אותי לביתה?
קריאה שבקעה מחדר פנימי יותר קטעה את חוט המחשבה שלי.
"תכין לי קפה, המטבחון מימין. אתה יכול להכין גם לעצמך.", שמעתי את ורד. "ספל גדולה, הרבה קפה, מעט חלב, בלי סוכר."
בשניה הראשונה הייתי בטוח ששמעתי "תודה" בסוף הבקשה אבל ידעתי שזו כנראה רק בגלל העובדה שאני רגיל לטיפוסים קצת יותר מנומסים.
"אני מעדיף תה, ברשותך."
צחוק מתגלגל נשמע מהחדר. "לא נראה לי שיש לי בכלל תה. לא שתיתי תה כבר שנים. תעשה לך קפה חזק, אתה תצטרך את זה".
נכנסתי למטבחון והתחלתי במלאכת ההכנה. לקח לי מספר שניות לאתר את כל מה שצריך. המטבחון היה נקי ומסודר וקל היה למצוא בוא הכל גם למי שנכנס אליו בפעם הראשונה.
שתי דקות אחר כך יצאתי מהמטבחון כשבידי שתי כוסות קפה, שומע את ורד מחדר ההמתנה קוראת לי להצטרף אליה. הנחתי את כוסות הקפה על השולחן והתיישבתי. שיערה היה רטוב וריח נעים של רעננות עלה ממנה.
"אני מניחה שהגעת ישר מהעבודה. אתה בטח רעב. יש על המקרר מספרי טלפון של אוכל שניתן להזמין. תזמין לנו משהו."
חזרתי למטבח. על המקרר היו מגנטים של מסעדות אוכל מהיר מכל הסוגים שעושות משלוחים.
"יש משהו מיוחד שתרצי לאכול?".
"תזמין לנו סושי, לא חריף. תבקש גם בקבוק מיץ תפוזים גדול."
"אני לא שותה מיץ תפוזים, זה עושה לי צרבת.", אמרתי. האמת שגם סושי אני לא אוכל אבל לא העזתי להוסיף.
"זה לא בשבילך!", שמעתי אותה אומרת, "ואין לי שום עניין לדעת למה גורם לך מיץ תפוזים.".
התקשרתי וביצעתי את ההזמנה. לא העזתי לשאול אותה לגבי התשלום והיא מבחינתה לא ממש התעניינה. נראה היה שזה טבעי לגמרי שאני אשלם.
חזרתי לסלון. רגליה של ורד היו מונחות במקום שבו ישבתי לפני מספר דקות. לקחתי את כוס הקפה והתיישבתי במקום אחר.
"התרחקת.", סיננה. "אתה נגעל מהרגליים שלי"?.
"לא. חס וחלילה! רציתי שיהיה לך נוח.", אמרתי בקול מתנצל.
ורד עשתה תנועת ביטול בידה והוציאה סיגריה דקה מקופסה שהיתה מונחת לידה.
"תביא לי מאפרה מהמטבח".
קמתי וחזרתי למטבח, תוהה אם היא מכירה את המושג "נימוסין".
חזרתי לסלון והנחתי את המאפרה על השולחן, קרוב אליה והתיישבתי, קצת יותר קרוב לרגליה המורמות ע"מ לחסוך שאלות נוספות בעניין. עשן סמיך אפף אותה וריח סיגריות מילא את החלל.
"זה המשרד שלך או שזו גם הדירה?", שאלתי.
ורד לקחה שאיפה נוספת מהסיגריה ונעצה בי מבט חודר.
"אני היחידה ששואלת פה שאלות. בקרוב אתה תלמד מה הן השאלות שמותר לך לשאול!".
תגובתה הפתיעה אותי במקצת.
"טוב, יש לנו כמה דקות עד שיגיע האוכל. אני רוצה שנעבור על הכללים ע"מ שכל אחד מאתנו יבין את מקומו ואת תפקידו בקמפיין הזה. יש לי מספר דברים שאותם אני דורשת ולא מוכנה לוותר עליהם. יש לך עד סוף הערב לחשוב אם אתה מוכן לזה או לא." ורד השתתקה ולקחה עוד שאיפה מהסיגריה. נראה היה שהיא בוחנת את תגובתי. אחרי עוד שאיפה ארוכה היא מעכה את שארית הסיגריה במאפרה והחלה לדקלם טקסט שנראה היה שדקלמה לא מעט פעמים בעבר.
כדי לסייע ולתמוך בדברים שמסביב.
2. כל מה שאני אומרת קורה! כל מה שאני רוצה אתה עושה!
בלי סקס! אני רוצה אותך ערני ויעיל.
6. ציינת בשיחת הטלפון שאתה מוכן לעשות הכל. אני מצפה ממך ללא פחות!
חזרתי בראשי על מה שורד אמרה, מרגיש כמו ילד מבוהל. הרגשתי צמרמורת פנימית והרגשה של פחד הציפה אותי. לאלו התלוותה הרגשה נוספת, משהו מוכר ועם זאת מוזר, תחושה נעימה של... האם יכול להיות שאני מגורה מינית מהסיטואציה הזו? ניסיתי לבטל את הרעיון. הרי לא היה בסיטואציה הזו שום דבר מיני, אפילו לא רמיזה.
צלצול האינטרקום קטע את מחשבותיי.
"תחשוב על זה עד אחרי האוכל. אם זה לא מתאים לך אתה יכול לעזוב מיד אחרי האוכל.".
קמתי לפתוח לשליח, לקחתי ממנו את האוכל ונתתי לו טיפ קטן. מוזר כמה מהר התרגלתי לעשות כל כך הרבה פה.
פרשתי את האוכל על השולחן בסלון, הבאתי 2 כוסות וסכום מהמטבחון ומזגתי לה ממיץ התפוזים. לא התפלאתי שורד התחילה לאכול עוד לפני שהתיישבתי. תהיתי אם בחברת אנשים אחרים היא מתנהגת בצורה דומה.
התחלתי לאכול, מריץ את מה שורד אמרה לפני שהגיע השליח. ניכר היה לפי טון הדיבור שלה שהיא רצינית ושאין בכוונתה לוותר על אף אחד מהכללים. שמתי לב שאני אוכל לאט מהרגיל, אולי מנסה לעכל את מה שורד אמרה בנוסף לסושי, אוכל שלא הייתי מעז להכניס לפי בסיטואציה אחרת.
ורד סיימה לאכול, לגמה מכוס המיץ והציתה לעצמה סיגריה נוספת תוך שהיא מרימה את רגליה חזרה למקום בו הן היו מונחות לפני.
"תזדרז, יש עוד דברים שאנחנו צריכים לעשות במידה ותחליט להישאר.", אמרה.
סיימתי בזריזות תוך שאני דוחק בעצמי להגיע להחלטה.
"אני רוצה להישאר ולהמשיך", שמעתי את עצמי אומר. ורד היתה מופתעת הרבה פחות ממני.
"תפנה פה הכל, אני לא רוצה לבזבז זמן", ציוותה.
בעודי מפנה את השולחן צלצל מכשיר הפלאפון שבכיסי. "על הצג הופיעו המילים "אשתי האהובה". הסתכלתי על ורד כאילו שהיה לי ברור שאני צריך את אישורה לענות.
ורד שלחה אלי מבט מאיים ופלטה: "דקה אחת, זה מה שיש לך!".
"היי פשוש", עניתי לאסנת. "בדיוק חשבתי עלייך" שיקרתי מהרהר בכך שלא חשבתי עליה מאז השיחה שהיתה לנו היום.
"מה קורה? מתי אתה מגיע?".
"אני לא יודע. אנחנו ממש מתקדמים פה. אין לך מושג כמה זה מעניין לי!", המשכתי באותו הקו.
מבט קצר על פניה של ורד הראו לי שהיא שבעת רצון ממה שהיא שומעת.
"אני חייב לסיים. אנחנו באמצע משהו קצת חשוב."
אל תתעכב, אני כבר מתגעגעת".
השיחה עם אסנת גרמה לי לזעזוע קל. איך יכול להיות ששכחתי בכלל מקיומה לכמה שעות?
מעולם לא שמחתי לנתק את השיחה עם אסנת כמו עכשיו. שוב עלתה בי תחושת אי נוחות בגלל השקרים שפלטתי בכזאת קלות. אולי גם הרצון לחזור לסלון גרם לי לרצות ולסיים את השיחה? או אולי הפחד שמא אחרוג מהזמן שורד הקציבה לי? זה לא הזמן לנתח את זה.
הנחתי את הכלים בכיור ואת האשפה בפח.
"אם אתה כבר שם, תדיח את הכלים.".