בצל התפשטות הקורונה רבים ברחבי העולם היהודי הסכימו ביניהם להכריז על צום כצעד למיגור נגיף הקורונה. אומנם יש פעולות רבות בעולם שקל לבצע והן לא רוחניות במהותן, אבל מרגע שאנשים רבים מתאגדים יחד לפעולה משותפת, אז ניצת ממנה כוח רוחני, אומנם מזערי, אבל כוח שריר וקיים. למה? כי רבבות רוצים, מייחלים, מפללים, מאמינים ומתארגנים כאחד, לכן יש בפעולה כוח רוחני, אבל לא כזה שמסוגל לשנות סדרי בראשית.
כשם שהכוח העליון הוא אחד ומאוחד, כך הוא דורש לצרף את חברי האנושות לכוח רצונו האחד. לכן כל פעולה משותפת שנעשית במגמה כזו, בתפילת רבים, בתבנית הכוללת חוגים רבים, בשאיפה לצרף המונים לרצון אחד, יש בה מידת הצלחה. אולם שינוי של ממש יחול רק בתיקון הלב, בשינוי פנימי מהותי.
לפי כתבי המקובלים, צום פירושו צמצום. מצב פנימי שאליו מגיע אדם לאחר שהבין את המגמה של הכוח העליון ועד כמה הוא הפוך לו בתכלית ההיפוך. רק אז, מתוך השוואה בין האדם, שתכונתו היא קבלה עצמית בלבד, לבין הכוח העליון, שתכונתו היא נתינה ואהבה חלוטה, האדם נצרב מהרגשת ההופכיות, והרגשה זו מביאה אותו ל"בושה". אז האדם מצטמצם – נמנע לקבל תענוג לטובת עצמו. הוא מצר את עולמו ואינו מוכן לפעול יותר עד שיהיה שווה בתכונתו לתכונת הנתינה.
גם בימי הקורונה, צום הוא צעד ראשון בהבראת היחסים בינינו. הרי מה מגלה לנו הנגיף? שאנחנו כחברה אנושית הפכנו צרכנים, אגואיסטיים, דורסניים זה כלפי זה – הפוכים מתוכנת הטבע שפועלת בהרמוניה, בתנועה אחת, בתיאום מדוקדק של כל פרט ופרט. אם נשכיל ונלמד לגלות את ההופכיות ולהשלים את הפער, נעלה על דרך המלך. אחרת, הטבע, בדרכו הנגלית לעינינו בימים אלה, יגביר את ההגבלות, יבודד אותנו יותר, יכניס אותנו ליתר הסגר.
לו היינו מחליטים להפסיק לפעול באנוכיות כלפי הזולת, לא מקבלים זה על חשבון זה, לא סוחטים האחד את האחר, אז הטבע העליון היה מלמד אותנו את שלב ההתקשרות השני: איך לקבל את כל התענוג שהוא הכין עבורנו – לקבל על מנת להשפיע, לקבל ממנו תענוג על מנת להעניק לזולת. זו חכמת הקבלה על רגל אחת.