אמר רבי אמי: זיבח וקיטר וניסך בהעלם אחד - אינו חייב אלא אחת.
אמר אביי: מאי טעמא דרבי אמי ? - אמר קרא לא תעבדם : הכתוב עשאן כולן עבודה אחת.
ומי אמר אביי הכי ? והאמר אביי 'שלש השתחואות  בעבודת כוכבים – למה? אחת לכדרכה, ואחת שלא כדרכה, ואחת לחלק' !?
לדבריו דרבי אמי קאמר , וליה לא סבירא ליה .
גופא אמר אביי: שלש השתחואות בעבודת כוכבים - למה? אחת לכדרכה, ואחת שלא כדרכה, ואחת לחלק.
לכדרכה - מ'איכה יעבדו הגוים האלה' (דברים יב ל: השמר לך פן תנקש אחריהם אחרי השמדם מפניך ופן תדרש לאלהיהם לאמר איכה יעבדו הגוים האלה את אלהיהם ואעשה כן גם אני) נפקא!?
אמר רב נחמן אמר רבה בר אבוה אמר רב: כיון שאמר לו "אלי אתה",  – חייב.
למאי? אי לקטלא - מתניתין היא!? - אלא לקרבן , ואפילו לרבנן ?
והתניא: אינו חייב אלא על דבר שיש בו מעשה ', כגון זיבוח וקיטור וניסוך והשתחואה, ואמר ריש לקיש: 'מאן תנא השתחואה - רבי עקיבא היא, דאמר לא בעינן מעשה'  - מכלל דרבנן סברי בעינן מעשה!
כי קאמר רב - נמי לרבי עקיבא קאמר.
לרבי עקיבא – פשיטא: היינו מגדף !?
אמר רבי יוחנן: אלמלא וי"ו שב'העלוך'  - נתחייבו שומאיהם של ישראל כלייה.
כתנאי: 'אחרים אומרים: אלמלא וי"ו שב'העלוך' - נתחייבו רשעיהם של ישראל כלייה. אמר לו רבי שמעון בן יוחאי: והלא כל המשתף שם שמים ודבר אחר נעקר מן העולם, שנאמר (שמות כב יט) [זבח לאלקים יחרם] בלתי לה' לבדו!? אלא מה תלמוד לומר 'אשר העלוך'? - שאיוו אלוהות הרבה .
כי אתא רב דימי אמר רבי אלעזר: על כולם לוקה חוץ מהנודר בשמו והמקיים  בשמו.
מאי שנא הנודר בשמו והמקיים בשמו דלא לקי?
משום דהוה ליה 'לאו שאין בו מעשה'.
הני נמי – 'לאו שבכללות ' הוא, ואין לוקין על לאו שבכללות, דתניא: 'מנין לאוכל מן הבהמה קודם שתצא נפשה שהוא בלא תעשה? תלמוד לומר (ויקרא יט כו) לא תאכלו על הדם [לא תנחשו ולא תעוננו]; דבר אחר לא תאכלו על הדם: לא תאכלו בשר ועדיין דם במזרק . רבי דוסא אומר: מניין שאין מברין  על הרוגי בית דין? - תלמוד לומר: לא תאכלו על הדם ; רבי עקיבא אומר: מנין לסנהדרין שהרגו את הנפש שאין טועמין כלום כל אותו היום? - תלמוד לומר: לא תאכלו על הדם'.
ואמר רבי אבין בר חייא, ואיתימא רבי אבין בר כהנא: על כולם אינו לוקה משום דהוה ליה לאו שבכללות (דכל הני משמע מיניה)!
אלא כי אתא רבין אמר רבי אלעזר: על כולן אינו לוקה חוץ מן הנודר בשמו והמקיים בשמו.
מאי שנא אהנך דלא לקי דהוה ליה לאו שבכללות - הני נמי לאו שאין בו מעשה נינהו?
רבי יעקב אומר: לא מן השם הוא זה (כלומר: טעם זה אינו מן העיקר), אלא משום דהוה ליה לאו שאין בו מעשה, וכל לאו שאין בו מעשה אין לוקין עליו. מכלל דרבי יהודה סבר לוקין עליו.
הנודר בשמו והמקיים בשמו מנלן?
דבר אחר לא ישמע על פיך: אזהרה למסית ולמדיח.
מסית בהדיא כתיב ביה (דברים יג יב) וכל ישראל ישמעו ויראו וגו' (ולא יוסיפו לעשות עוד כדבר הרע הזה בקרבך)!?
אלא אזהרה למדיח.
ולא יגרום לאחרים שידרו בשמו ושיקיימו בשמו - מסייעא ליה לאבוה דשמואל, דאמר אבוה דשמואל: אסור לאדם שיעשה שותפות עם העובד כוכבים שמא יתחייב לו שבועה ונשבע בעבודת כוכבים שלו, והתורה אמרה 'לא ישמע על פיך'.
כי אתא עולא - בת בקַלְנְבוֹ (לן באותה עיר, והיא נקראת על שם עבודה זרה שבה); אמר ליה רבא: והיכא בת מר? אמר ליה "בקלנבו". אמר ליה: והכתיב 'ושם אלהים אחרים לא תזכירו'? אמר ליה: הכי אמר רבי יוחנן: כל עבודת כוכבים הכתובה בתורה - מותר להזכיר שמה.
והא - היכא כתיבא?
דכתיב (ישעיהו מו א) כרע בֵּל קרס נְבוֹ [היו עצביהם לחיה ולבהמה נשאתיכם עמוסות משא לעיפה].
ואי לא כתיבא - לא.
מתיב רב משרשיא [משנה זבים פ"א מ"ה]: 'ראה אחת מרובה כשלש (זב שראה ראיה ארוכה שהוא שופע כשלש ראיות שנעשה בהן זב גמור) שהיא כְּמִגַּדִּיוֹן לשִילה (כשיעור מהלך מאותה עבודת כוכבים ששמה גדיון עד שילה), שהן שתי טבילות ושני ספוגין (שכן נתנו חכמים שיעור בין ראיה לראיה כדי לטבול ולהסתפג באלונטית, דהיינו בין ראיה ראשונה לשניה טבילה וספוג, וכן בין שניה לשלישית) - הרי זה זב גמור'.
אמר רבינא: 'גד' נמי מכתב כתיב, דכתיב (ישעיהו סה יא) [ואתם עזבי ה' השכחים את הר קדשי] העורכים לגד שלחן [והממלאים למני ממסך].
אמר רב נחמן: כל ליצנותא אסירא חוץ מליצנותא דעבודת כוכבים, דשריא, דכתיב: (ישעיהו מו א) כרע בל קרס נבו [היו עצביהם לחיה ולבהמה נשאתיכם עמוסות משא לעיפה] [פסוק ב] קרסו כרעו יחדו לא יכלו מלט משא [נפשם בשבי הלכה] ('קרס' = נתרז; כלומר: כרע על ברכיו ונתרז, דהיינו ליצנותא דאישתעי ביה קרא [ישעהיו מו,ב] לא יוכלו מלט משא: הרעי שבנקביהם לא יוכלו לסבול ונתרז), וכתיב (הושע י ד) דברו [דברים אלות שוא כרת ברית ופרח כראש משפט על תלמי שדי] [פסוק ה] לעֶגלות בית אָוֶן (על עגלים שבבית אל) יגורו שְׁכַן שומרון (ידאגו שוכני שומרון) כי אָבַל עליו עמו (שיטלם סנחריב וילך לו) וכמריו (שהיו נושאין אותו) עליו יגילו על כבודו כי גלה ממנו (ששמחים על כובד משא שגלה מהם) - אל תקרי 'כבודו' אלא 'כבידו' (משא עגבותיו וריעי שבהן; ואף על גב דלאו בעלי חיים נינהו, ואין להם ריעי - משתעי בהו קרא לשון גנאי).
מאי ' זובחי אדם עֲגָלים יִשָּׁקוּן'?
אמר רבי יצחק דבי רבי אמי: שהיו משרתי עבודת כוכבים נותנים עיניהם בבעלי ממון, ומרעיבים את העגלים (בעלי חיים שהיו עובדין אותן והיו מרעיבין אותן), ועושין דמות עצבים (דמות עצביהם של בעלי ממון, כלומר: דמות דיוקנם), ומעמידין (אותן) בצד אבוסיהן [אבוס דומה לשוקת – זהו הדרש על יִשָּׁקוּן?] (של עגלים), ומוציאין אותן לחוץ; כיון שראו אותן (ומחמת שהיו רואין את הדמות תמיד היו מכירין אותן) - רצין אחריהן וממשמשין בהן [האם זהו הדרש על יִשָּׁקוּן?] (כלומר: "האכילנו"); אומרים לו (ואומרין להם הכומרים): עבודת כוכבים חפץ בך, יבא ויזבח עצמו לו!
אמר רבא: האי 'זובחי אדם (משמע: אותן שזבחו האדם) עגלים ישקון (לאחר מכאן לעגלים ישקון)'? – 'עגלים ישקון לזבוח אדם' מיבעי ליה (להם הם הכומרים אומרים: עגלים הללו נושקין אתכם לזבוח עצמכם להם)!?
אלא אמר רבא: כל הזובח את בנו לעבודת כוכבים, אמר לו: דורון גדול הקריב לו, יבא וישק לו.
אמר רב יהודה אמר רב: (מלכים ב יז ל) ואנשי בבל עשו את סכות בנות [ואנשי כות עשו את נרגל ואנשי חמת עשו את אשימא] (פסוק א' בספר מלכים באותן אומות שהושיב סנחריב בשומרון ובעריה, ועשו להם עבודת כוכבים), ומאי ניהו? תרנגולת (לדמות תרנגולת היו עובדין, ובלשונם קורין לתרנגולת 'סוכות בנות').
'ואנשי כות עשו את נרגל' - ומאי ניהו? תרנגול.
'ואנשי חמת עשו את אשימה' - ומאי ניהו? ברחא קרחא (עז; 'ברחא' קרוי כל צאן, והעז קרי ליה 'קרחא' על שם שאין לו צמר כל כך).
 'והעוים עשו בחן ואת תרתק' - ומאי ניהו? כלב  וחמור.
'וְהַסְפַרְוִים שורפים את בניהם באש לאדרמלך וענמלך אלהי סְפַרְוִים' - ומאי ניהו? הפרד והסוס: 'אדרמלך' - דאדר ליה למריה בטעינה , ו'ענמלך' דעני ליה למריה בקרבא.
אף חזקיה מלך יהודה ביקש אביו לעשות לו כן , אלא שסכתו אמו סלמנדרא .
אמר רב יהודה אמר רב יודעין היו ישראל בעבודת כוכבים שאין בה ממש, ולא עבדו עבודת כוכבים אלא להתיר להם עריות בפרהסיא .
מתיב רב משרשיא (ירמיהו יז ב) כזכור בניהם מזבחותם וגו' [ואשריהם על עץ רענן על גבעות הגבהות:]; ואמר רבי אלעזר: כאדם שיש לו געגועין על בנו !?
בתר דאביקו ביה .
^ הכי גרסינן: א"ר אמי זיבח וקיטר וניסך בהעלם אחד וכו'. ולא גרסינן 'והשתחוה', דהשתחואה לאו בכלל שאר עבודות היא, דעל כרחך לית ליה לרבי אמי 'השתחואה לחלק יצאה' מדקאמר 'אינו חייב אלא אחת'.
^ והא דאמר רבי אלעזר (לעיל דף סא.) 'זובח למרקוליס חייב' מ'לא יזבחו', ואף על גב דחד קרא יתירא הוא דאיכא, ולא מוקים לה בזובח למקטריה דעבודתו דרך כבוד, דסבר: כיון דגלי בהשתחואה - קל וחומר בזביחה; מיהו כולה מילתא לא ילפינן מהשתחואה, דאם כן הוה מרבינן כל עבודות כבוד אף על גב דלאו עבודת פנים! לכך יצאה זביחה: לומר שלא חייבה אלא עבודות פנים.
אוחזר מתוך "https://he.wikisource.org/w/index.php?title=ביאור:בבלי_סנהדרין_דף_סג&oldid=800127"
דף זה נערך לאחרונה ב־09:05, 9 בנובמבר 2017.