כשמסתכלים על מצב תרומת האיברים בישראל התמונה עגומה למדי. שיעור המחזיקים בכרטיס תורם "אדי" הוא 10% מהאוכלוסייה, וכפי שהתברר באחרונה, גם החזקת כרטיס איננה ערובה לכך שהאיברים אכן ייתרמו. מדי פעם נעשים מאמצים לשפר את המצב באמצעות פרסומות או חוקים שונים, אך אלה אינם אפקטיוויים במיוחד.
הניסיון האחרון הוא חוק המצהיר כי מי שחותם על כרטיס אדי עד סוף 2011, יקבל בעצמו קדימות בתור להשתלות. בינתיים אין עדות לכך שזה מוביל לשינוי משמעותי. המצב בארץ מציק במיוחד אם מסתכלים במה שקורה באירופה. במדינות רבות באירופה שיעורי תרומת האיברים עומדים על 80% ויותר. שיעור התרומה בשוודיה הוא כ-85%, באוסטריה, בלגיה ופולין השיעור גבוה מ-90%. ורק כאן נראה כאילו יש עוד התגלמות של הישראלי המכוער - זה שלא אכפת לא מאיש וחושב רק על עצמו (או על איבריו), זה שהמשפט "ואהבת לרעך כמוך" נראה לו נכון כל עוד הוא מחייב אנשים אחרים, לא אותו עצמו.
האמנם כך הדבר? יש ארצות באירופה שבהן המצב דומה למצב בישראל. למשל בדנמרק, שכנתה של שוודיה, שיעור התורמים הוא כ-5% בלבד. גם בגרמניה ובהולנד שיעור התורמים נמוך. אז מה גורם למדינות מסוימות להוביל בתרומת איברים בעוד אחרות נראות כאילו אזרחיהן חסרי לב? התשובה לכך, מתברר, די פשוטה.
במחקר שפורסם בכתב העת Science על ידי פרופ' אריק ג'ונסון מאוניברסיטת קולומביה, נמצא שההסבר לפערים הגדולים בין המדינות באירופה, הוא בהליך: במדינות שבהן אחוזי החתימה גבוהים, ברירת המחדל היא שכל אדם הוא תורם איברים בפוטנציה. זה לא אומר שמכריחים אנשים להיות תורמי איברים. לכל אדם נשלח בדואר טופס ויתור, ואם הוא לא רוצה לתרום את איבריו כל שעליו לעשות הוא למלא את הטופס ולשלוח. ההליך הפשוט הזה מוביל למציאות של יותר מ-90% תורמי איברים.
ג'ונסון מסביר כי הדבר נובע מהטיה בקבלת החלטות שנקראת "אפקט הסטטוס קוו" - נטייתם של אנשים להישאר במצב הקיים. במלים אחרות: אם הדבר אפשרי, בדרך כלל אנשים יעדיפו לא לנקוט פעולה.
מה קורה בארץ? כדי לחתום על כרטיס אדי צריך להתחיל להתעסק עם כל מיני דברים שקשורים למוות וזה לא כל כך נעים. אז אנשים דוחים את זה למחר (כל יום). התוצאה היא שאנשים נשארים עם המצב הקיים, כלומר לא חותמים אל כרטיס אדי. במדינה כמו אוסטריה לעומת זאת, כל אחד הוא בבחינת תורם. כדי להיות לא תורם צריך להתחיל להתעסק עם כל מיני דברים שקשורים למוות. אז אנשים נשארים עם המצב הקיים, שבו הם תורמים.
מאותה סיבה, אגב, פרופסורים באוניברסיטה נוטים להשאיר את שם אמם כמוטב העיקרי בביטוח חיים. אין מניע פרוידיאני נסתר מאחורי זה - הם פשוט נשארים עם מה שהיה לפני שנישאו. במחקר שנערך בקרב פרופסורים נמצא גם כי רבים מהם לא מחליפים לעולם את קרן הפנסיה שבה בחרו עם כניסתם לאוניברסיטה, זאת אף אל פי שקרן זו נעשתה עם הזמן לפחות רווחית מקרנות מאחרות. כאשר אפשר להישאר במצב הקיים, המוכר והנעים, אנשים נשארים.
ממשלות ישראל לדורותיהן משדרות את המסר שמצב תרומות איברים הוא אמנם קטסטרופלי, אך קשה מאוד לפתרון, שכן מדובר בבעיה מוסרית של אזרחי ישראל. אך זו כאמור אינה הבעיה. ההתמודדות היא פשוטה: שינוי קל, אפילו לא בחוק אלא רק באופן שבו מבקשים מאזרחים לתרום איברים, עשוי לשנות את התמונה מקצה לקצה.