בקשה עפ"י סעיף 68 לחוק הכשרות המשפטית והאפוטרופסות התשכ"ב-1962 לאשר כי צוות בית החולים הדסה עין כרם יהיה רשאי להוציא את העובר מגופה של החסויה, במידה והחסויה תיכנס חס ושלום למצב של מוות קליני1, כפי שייקבע ע"י רופאיה של החסויה.
1. החסויה מאושפזת כעת במחלקה לטיפול נמרץ נשימתי בבית החולים הדסה עין כרם בשל סיבוך של פגיעה קשה בריאות עם כשלון נשימתי על רקע מחלת*** 2 בנוסף לפגיעות במערכות שונות אחרות הקשורות במחלה זו.
3. החסויה נמצאת בסביבות השבוע ה-28 להריונה, העובר בחיים ומשקלו מוערך ב - 1 ק"ג.
4. במידה וייקבע מוות קליני של החסויה, קיים סיכוי שניתן יהיה להוציא את העובר דרך חיתוך דופן כאשר הוא בחיים.
5. אם יבוצע ניתוח כנ"ל בהיות החסויה במצב של מוות קליני , אע"פ שיוולד עובר חי, קיימים סיכונים של כ - 20% שהעובר ימות לאחר הלידה בגלל פגותו, סיכון כ - 40% שהעובר יסבול בהפרעות בהתפתחותו שקשה להעריך היום ויחד עם זאת יש סיכוי שהעובר יוולד חי ובריא עם תוחלת חיים של אדם רגיל.
7. המשיב הינו בעלה של החסויה והביע התנגדות נחרצת להתערבות להצלת העובר אם וכאשר תכנס החסויה למצב של מוות קליני .
"לצורך עריכת התסקיר נפגשנו עם בעלה, הוריה והורי בעלה. בשיחה עם בעלה של החסויה התרשמנו כי מדובר בבחור נבון, רגיש, אחראי ובעל מודעות עצמית. מציאותי מאוד בהתיחסותו לבעיית העובר ועושה לדבריו מאמץ לבודד את עמדתו הרגשית מעמדתו הרציונאלית. מביע תקוה שמצבה של החסויה ישתפר ויתיצב עד ליכולתה ללדת את הילד באופן טבעי בעתו. מאידך במידה ומצבה של החסויה ידרדר למצב של מוות קליני, מביע חששות כבדים ממידת הנזק שכבר נגרם לעובר עקב כל הטיפולים שפלונית עברה - כולל צילומי רנטגן וטיפולים תרופתיים - וכן חש שאינו מסוגל להערכתו לגדל את הילד בכוחות עצמו ולהתמודד עם האחריות לטיפול בפג על כל המשתמע מכך. חש כי לא צפוי שיקבל תמיכה מעשית בגידול ובטיפול משני זוגות ההורים, ומאידך כאשר מוצגת לפניו האפשרות כי הילד ימסר לגידול שלא על ידו (כמו אימוץ או כל טיפול חוץ ביתי אחר) גוברת התיחסותו הרגשית והוא מביע התנגדות נמרצת לגבי אפשרות זו.
הוריה של החסויה היו חלוקים ביניהם בהתיחסותם. האם מבטאת עמדה רגשית - לדבריה החסויה רצתה בתינוק ומתפקידה לאפשר את חייו, לסייע בגידולו. האב מביע לדבריו התיחסות רציונאלית ואומר כי אין להם הכוחות היום לגדל תינוק ובודאי לא אם מדובר בפג שהטיפול בו מורכב ועלול להיות כרוך בקשיים נוספים.
כשהועלתה בפני האם השאלה האם היא מסוגלת לקחת על עצמה אפוטרופסות על [החסויה] או לעובר, וכן האם תהיה מוכנה לגדלו, לא היתה מסוגלת להביע נכונות לכך והתרשמנו כי אין לה הכוחות להתמודד עם קשיים אלה. התרשמנו כי המערכת הזוגית והמשפחתית של משפחת [הורי החסויה] אינה מאפשרת שנמליץ כי יקבלו על עצמם אפוטרופסות, ביחד או לחוד גם במידה ויביעו נכונות לכך.
על פי התמונה המוצגת, יוצא איפוא, שאין כיום מקרב המשפחה הקרובה מועמד מתאים לקבל על עצמו תפקיד של אפוטרופוס, לא [לחסויה] ולא לעובר. הרושם הינו שהמשפחה מתקשה, אינה מסוגלת ואינה מתאימה לקבל את האחריות על עצמם. במצבם הנפשי העכשווי של כל בני המשפחה קשה לגבש עמדה ברורה לגבי ההפרדה הקיימת אצלם בין הדאגה לאשה/בת לבין היכולת לראות ולהבין את צרכי העובר וזכותו לחיות. כיום הם עסוקים במחלת האשה/הבת וכל דאגה אחרת נתפסת בעיניהם כבלתי אפשרית ובלתי מציאותית. לאור הנתונים שבידינו לא נראה לנו שהמשפחה מסוגלת להתמודד היום ביחד ולחוד עם גידולו של תינוק שעלולים להיות לו קשיי גידול והתפתחות. המעמסה הרגשית והפיזית שתוטל עליהם הינה מעל לכוחותיהם ומעל ליכולתם.
מבחינת המשפחה - הבעל, ההורים והחמים, אין אנו סבורים כי יהיה זה לטובתם להביא לעולם ילד מולו יעמדו מחוסרי כוחות.
הרופאים הבהירו באופן חד משמעי כי כל עוד ניתן להציל את חיי האם, יעשה כל מאמץ להצילה ולא יגבילו את הטיפול הרפואי מחשש לנזק לעובר. בשלב זה אין צורך - מבחינת העובר - ליילד אותו בניתוח קיסרי. ואולם אפילו אם יתעורר חשד לסבל עוברי תוך-רחמי, ואז יהיה חיוני מבחינת העובר ליילד אתו בניתוח קיסרי, לא ניתן לבצע זאת כי הדבר עלול לגרום להתדרדרות קלינית במצבה הרפואי של האשה ואף להחיש את מותה.
א. בגלל פגותו של העובר (בערך השבוע ה - 28 להריון) יש סיכון של כ - 20% שהוא ימות לאחר הלידה.
ב. אם העובר ישאר בחיים יש סיכון של כ - 40% שהוא יסבול מהפרעות בהתפתחות שקשה להעריך היום.
אכן עפ"י סעיף 316 לחוק העונשין תשל"ז - 1977 רשאית ועדה שהוקמה ע"י שר הבריאות, לתת בהסכמת האשה, אישור להפסקת הריון, בין השאר, מחמת שהוולד עלול להיות בעל מום גופני או נפשי.
ואולם בענייננו לא מתעוררת שאלה זאת שכן הפסקת ההריון עלולה לסכן את האשה, והכלל בהלכה היהודית ובמשפט הישראלי הוא כי חיי האשה קודמים לחיי העובר. עפ"י עקרון זה נקבע בסעיף 317 לחוק העונשין תשל"ז - 1977 כי מותר להפסיק הריון לשם הצלת חיי האשה או כדי למנוע ממנה נזק חמור שאין לתקנו.
"6ג'. הוצאת יילוד מגופה של נפטרת כדי לאפשר לו חיים, לא יראו בה ניתוח לעניין חוקזה".
ב. הוכחה קלינית והוכחה אוביקטיבית שגזע המוח הרוס (ראה ספר אסיא, מאמרים, תמציות וסקירות בענייני רפואה והלכה, בעריכת ד"ר מרדכי הלפרין וד"ר יחיאל שלזינגר, כרך שישי, מכון שלזינגר, הוצאת ראובן מס - ירושלים, תשמ"ט, עמ' 27 ואילך).
הספרות ההלכתית עוסקת בעיקר בסוגיה של הקרבת העובר לשם הצלת חיי האם, ואולם ההלכה קובעת כי כאשר האם מתה והעובר בבטנה, חובה להצילו לחיים ומותר וחובה לחלל את השבת כדי להציל במקרה כזה את העובר. וכך נאמר במסכת ערכין דף ז' ע"א: "האשה שישבה על המשבר ומתה בשבת - מביאין סכין ומקרעין את כריסה ומוציאין את הוולד" (וכן נפסק ברמב"ם הלכות שבת פ"ב הלכה ט"ו, ובשולחן ערוך אורח חיים סימן של ס"ק ה).
לא יעלה על דעת כי רופאים, המושבעים ועומדים לעשות כל שביכלתם להציל חיי אדם, יעמדו על הדם ויניחו לעובר שלפנינו למות לאט לאט במעי אמו לאחר מותה, בעוד יש בידם להצילו ולתת לו חיים על ידי הוצאתו המיידית מגופה. הפרופ' שנקר ציין כי מדובר בעובר שיש לו חיים ויש לו זכות לחיות. אין בעיני ספק כי חובתם המוסרית של הרופאים להצילו ולהחיותו לבל יהיה כנפל אשר "בהבל בא ובחושך ילך ובחושך שמו יכוסה" (קהלת ו, ד. ראה דברי כב' השופט קיסטר בת"א (ת"א) 3064/62 [לא פורסם]), ונראה לי כי זו גם חובתם המשפטית. אף אם אין על כך הוראה מפורשת בחוק הישראלי (לדעתו של פרופ' ג. טדסקי "הזכות להיוולד" אינה קיימת בחוק שלנו, ראה מאמרו On Tort Liability for Wrongful Life, 1 Is 2. L. Rev (1966) 513, 527, 528) . הרי חלים בענייננו הוראות המשפט העברי מכוח חוק יסודות המשפט, תש"ם - 1980. על פי המשפט העברי אין כל ספק כי לעובר במעי אמו - מכל מקום כאשר מדובר בשלב כה מתקדם של ההריון - יש זכות להיוולד ולחיות ומצווה להצילו ולתת לו חיים. אלא אם כן מסכן הוא את חיי אמו, לפי שאם מסכן הוא את חיי האם הרי הכלל הוא כי חיי האם וחיי העובר - חיי האם קודמין. ואולם כאשר לא קיימת התנגשות כזאת והשאלה היחידה הניצבת בפנינו היא אם להציל את חיי העובר לאחר מות אמו או שמא להניח לו למות מפני שקיים סיכון שאם יחיה יהיה למעמסה על בני המשפחה שיתקשו לגדלו ללא האם, או מפני שקיים סיכון שהיילוד יהיה פגום במידה מסויימת, אין ספק כי ההחלטה צריכה להיות לחיים ולא למוות.
יצויין כי בענייננו העובר הוא בחודש השביעי ולגבי עובר כזה נקבע בבית המשפט העליון לערעורים בארה"ב בפסק הדין בעניין (DOE 739 S.CT 93) כי כאשר מדובר בשליש האחרון להריון, כאשר העובר מסוגל כבר לחיות מחוץ לרחם האם - ולו תוך שימוש באמצעי עזר - זכאית המדינה לאסור הפלות, אלא אם הן עלולות לפגוע בחיי האשה או בבריאותה (ראה ע"א 413/80, פלונית נ. פלוני פד"י לה (3) עמ' 57, 78).
על כן החלטתי כי אין צורך במינוי אפוטרופוס לעובר או לאמו החסויה ואם יתדרדר המצב והאם תגיע למצב של מוות מוחי, מותר להציל את העובר כאמור בסעיף 3ג' לחוק האנטומיה והפתולוגיה תשי"ג - 1953 שצוטט לעיל וחובה להצילו לפי הוראות המשפט העברי החלות בענייננו מכוח חוק יסודות המשפט.
1.	הכוונה כאן למוות מוחי כמבואר בהחלטה עצמה, להלן בקטע המתחיל במילים "הצורך המעשי", וכן בקטע המתחיל במילים "נמצא כי הנושא שלפנינו".	-- העורך.
2. סוג המחלה חסוי על פי צו.	-- העורך.
3. השלמת העורך. במקור המילה מחוקה לאור צו החסיון.