השופט נועם סולברג אמור להכריע השבוע בעתירותיהם של שני אקדמאים פלסטינים, הטוענים נגד הפקעת מעמדם כתושבי ירושלים, בשל שנות לימודים ועבודה בארה"ב. לפי משרד הפנים, העבודה בארה"ב מעידה על "ניתוק הזיקה לישראל"
באולם הדיונים הקטן של שופט המחוזי נועם סולברג ישב ביום רביעי שעבר שב"ח - שוהה בלתי חוקי, כפי שהגדירו אותו בא כוח משרד הפנים, עו"ד גור רוזנבלט, וכן השופט סולברג עצמו. השב"ח למד עברית בבית הספר היסודי. עד היום הוא זוכר לטוב את המורה לעברית שלו, מהגליל. הוא קורא עברית שוטף, וגם יודע לכתוב בה, אבל בחדר הקטן התקשה לעקוב אחר הקביעות המלומדות, ולפיהן אדם כמוהו - שנולד בצור באהר לפני 43 שנה; שהוריו וסביו וסבי סביהם נולדו שם גם הם; שלמד בתיכון בירושלים; שלאחרונה שילם 120 אלף שקלים לקבלת רישיון בנייה מעיריית ירושלים - הוא שב"ח. כלומר עבריין.
הכירו את העבריין: ד"ר עימאד חמאדה. אב לשלושה, רביעי בדרך. נשוי לאחות שעובדת בקופת חולים לאומית בירושלים. בביוגרפיה הזו ישנם עוד אלמנטים שלרבים יישמעו מאוד-מאוד ישראליים: לימודי הנדסת חשמל בארה"ב; עבודה בעמק הסיליקון כדי לממן את לימודי הדוקטורט ולצבור ניסיון; התמחות בננו-טכנולוגיה; וביקורים תקופתיים, כמובן, אצל המשפחה בבית, בירושלים.
נכון, השהות התארכה מעל למצופה, מ-1989 עד 2007 - גם כן תופעה לא פחות ישראלית. והנה, שלושה חודשים אחרי שקיבל את התואר, באוגוסט 2007, ארזו הוא ובני משפחתו את המזוודות וחזרו הביתה - על אף ששנה קודם לכן אפילו זכה באזרחות אמריקאית. חברה אמריקאית שלה סניף בישראל וחברה ישראלית רצו להעסיקו, וחזרו בהן. משרד הפנים הודיע להן שהוא רק "תייר".
תייר, מה פתאום? - כך נודע לחמאדה שמשרד הפנים ביטל את מעמד התושב שלו. באמצעות עורכת הדין לאה צמל, הוא עתר לבית המשפט המחוזי בשבתו כבית משפט לעניינים מינהליים, נגד הפקעת רישיונו לישיבת קבע. ובינתיים, זה שלוש שנים, הוא חי במולדתו, בעירו, בבית הוריו - בלי ביטוח רפואי לילדיו, בלי זכויות, בסכנת מעצר וגירוש מתמדת. "לחובת העותר יש לזקוף מאוד-מאוד את השהייה בארץ שלא כדין במשך תקופה ארוכה", אמר השופט סולברג בסבר קול חמור. "זה יכול להיות", הוסיף, "נימוק לדחיית עתירתו על הסף".
במסדרונות בית המשפט המחוזי ברחוב סלאח א-דין בירושלים נאמר כי בניגוד לשופטים הליברלים דוד חשין ויהודית צור, שעזבו באחרונה, סולברג ידוע כמי שדוחה על הסף עתירות דומות. אבל מסתבר שהפעם לסולברג היו התלבטויות, כפי שמעידים דבריו שלו. מצד אחד, אמר, השהייה שלא כדין מעוררת "אותנו להגיד שזהו נימוק לדחיית העתירה על הסף". מצד שני, "טבעי שאנשים יוצאים ללימודים ונשארים קצת. יש מקום לסלחנות מסוימת כשקוראים שהאיש עובד בהרצליה (בחברה טיוואנית שלה סניף ברמאללה, ע"ה) ואשתו עובדת... תחושה ראשונית שלי היא שהקשר שלו עם הארץ כן".
עו"ד רוזנבלט הזכיר כמה פעמים את "השב"חיות" של העותר. צמל מחתה: "טיעון זה לא עלה עד כה. מרשי נכנס כחוק ונולד פה ואתם יודעים שזו זכותו להיות פה". "עקרונית", הטיח בה רוזנבלט, "הוא יכול לצאת מבית המשפט ולהיעצר על ידי שוטר כי הוא שב"ח". "עקרונית", השיבה לו צמל, "הוא יכול לצאת מבית המשפט ולהיעצר פשוט כי הוא ערבי".
סולברג ביקש להרגיע את הרוחות. הוא דווקא מחפש פשרה. תימחק העתירה, הציע, וד"ר חמאדה יבקש לפתוח בהליך של "איחוד משפחות" (עם אשתו, תושבת ירושלים גם היא). על הצדדים להחזיר תשובה כבר ביום ראשון הקרוב, ו"ד"ר שב"ח" מקשיב ומתאמץ להבין. אחר כך, ליד המדרגות, יסביר רוזנבלט לצמל שזה לא אישי, אלא שהוא פועל על פי החוק.
החוק? מדובר בחוק הכניסה לישראל מ-1952, שקובע כי "מי שאינו אזרח ישראלי או בעל אשרת עולה או תעודת עולה, אינו בעל זכות קנויה לשבת בישראל וכי ישיבתו בישראל מותנית ברישיון ישיבה שניתן לו לפי חוק זה". חוק הכניסה הלז הוחל על הפלסטינים שמתגוררים באותו שטח מהגדה המערבית - ירושלים המזרחית והכפרים שמסביבה - שסופח ב-1967 לישראל. "ישראל נכנסה אלינו", אומרים בהיגיון מריר אותם פלסטינים תושבי מזרח ירושלים שחוק הכניסה חל עליהם, ו"לא אנחנו נכנסנו אליה". "לא הרי צרפתי (וכזה לא יהודי) שהיגר לישראל, כפלסטיני שנולד בירושלים", ציין סולברג ומיד הוסיף: "אבל לא יהיה זה נכון להלביש את הנושא העקרוני על העתירה הנוכחית".
בנוסף לחוק הכניסה, ישנן תקנות הכניסה לישראל שמסדירות את פקיעתו של הרישיון לישיבת קבע: "יראו אדם כמי שהשתקע מחוץ לישראל אם נתקיים בו אחד מאלה: הוא שהה מחוץ לישראל תקופה של שבע שנים לפחות; הוא קיבל רישיון לישיבת קבע באותה מדינה; הוא קיבל אזרחות של אותה מדינה". די בתנאי אחד מהשלושה כדי לשלול מפלסטיני ממזרח ירושלים את מעמדו כתושב.
עד סוף 1995, נהגו הרשויות בגמישות, והסתפקו בביקורי מולדת של החיים בחו"ל, במרווחי זמן קטנים מ"שבע שנות היעדרות" - כדי שתישמר התושבות. אך בדצמבר 1995, בעת כהונתו של חיים רמון כשר הפנים בממשלתו קצרת הימים של שמעון פרס, התהפכה המדיניות. בלי התראה מוקדמת, גילו תושבי מזרח ירושלים שהתגוררו בחו"ל אך באו לביקורים תקופתיים, כי בוטל מעמד התושבות שלהם.
מאבק ציבורי ממושך - שעירב ארגונים פלסטיניים וישראליים, כמו גם כאלה בינלאומיים - יצר לחץ שהניב פרי בתחילת 2000, כששר הפנים המכהן היה נתן שרנסקי. בתצהיר שנתן אז לבג"ץ הבטיח כי המדיניות תחזור למה שהיה נהוג לפני 1995: החיים בחו"ל מסיבה כלשהי - ביקוריהם התקופתיים ישובו וישמרו על תושבותם; ואילו לאלה שחיו בחו"ל בעבר (או שמתגוררים בשל מצוקת הדיור בשטח הגדה שלא סופח לישראל) - מעמד התושבות יושב, אם יוכיחו שמרכז החיים שלהם בירושלים. עם פרוץ האינתיפאדה השנייה, בסוף 2000, חזר משרד הפנים לשלילה המונית של מעמד תושבות הקבע של פלסטינים מזרח-ירושלמים.
עימאד חמאדה הוא אחד מבין 289 ירושלמים שתושבותם נשללה ב-2007. ב-2008 נשללה תושבותו של צעיר מבריק אחר בן 33. מוראד אבו ח'לף, יליד ראס אל-עמוד, הוא ד"ר להנדסת חשמל. מוצא משפחתו משכונת בקעה שבירושלים, שממנה גורשה ב-1948. שמונת עמודי הקורות חיים שלו מכילים שורה של פרסומים מדעיים, רשימת תחומי התמחות ותחומי מחקר, ומפרט הרצאות, פרסים ומקומות עבודה יוקרתיים. ב-2007 השלים את הפוסט-דוקטורט (עם מלגה ממחלקת המחקר של צבא ארה"ב). גם הוא בא למשפחתו בעיר לביקורים תקופתיים, אך ידע כי בשובו, סביר שלא יתקבל לעבודה בחברות ישראליות, וככל הנראה ימצא עצמו משתלב באקדמיה. "רציתי להתנסות קצת בעולם המקצועי שמחוץ לאוניברסיטה", הוא אמר שלשום בשיחת טלפון מביתו שבבוסטון.
מ-2007 הוא עובד כמהנדס תוכנה בחברה אמריקאית במסצ'וסטס - THE MATHWORKS, שלקוחותיה הם תעשיית כלי הטיס וחברות ביטחוניות, גם ישראליות. ארה"ב מחייבת את המועסקים בתעשייה הביטחונית שלה לקבל גרין קארד. אין זו תושבות קבע אמריקאית מסיבות משפחתיות, או של מבקש מקלט - אלא לצורכי עבודה בלבד, הדגיש אבו ח'לף בשיחה. וזה בדיוק מה שלא אוהב משרד הפנים. "לו ידעתי שגרין קארד יגרום לשלילת זכותי כתושב ירושלים, הייתי חוזר אחרי הפוסט-דוקטורט. אבל מה יכולתי לעשות אז, בלי ניסיון מעשי? למכור פלאפל?".
הדיון בעתירתו של אבו ח'לף יישמע בהיעדרו ביום חמישי הבא, גם כן בפני השופט סולברג. מאז ינואר 2009, פועל אבו ח'לף באפיק המשפטי, אף הוא בעזרת עו"ד צמל. ביקוריו התכופים אך הקצרים (בשל מחויבותו לעבודתו) ב-2009 לא סיפקו את הרשויות. תוקף תעודת המעבר שלו פקע בינואר 2010 - מאז לא ראה את הוריו ואחיו.
עו"ד אחווה ברמן, עוזרת לפרקליטת מחוז ירושלים, נימקה את התנגדותה לאפשר את שובו ארצה: "מדיניות משרד הפנים הינה פועל יוצא של ריבונות המדינה וסמכותה הבלעדית להחליט מי יוכל לשהות בשטחה. לצורך כך, נקבעו קריטריונים מחמירים שבבסיסם עומדים שיקולים הומניטריים כבדי משקל... עצם רכישת המעמד של תושב קבע במקום אחר בעולם - היא המובילה לפקיעת התושבות. בשנים האחרונות העותר אף עובד בארה"ב, ובכך ניתק את זיקתו לישראל". בירושלים חיה כל משפחתו של אבו ח'לף. אביו הוא רופא משפחה. אחיו, רופא שעובד בשערי צדק. הוא יושב בבוסטון ומתגעגע לרחובות ילדותו ולחבריו.
אבו ח'לף הוא אחד מ-4,577 ירושלמים שתושבותם נשללה ב-2008 - זאת לפי הנתונים שמסר משרד הפנים ל"מוקד להגנת הפרט". זהו המספר הגבוה ביותר של שלילת תושבות מאז הנהיג משרד הפנים מדיניות זו ב-1995. השיא הקודם היה ב-2006, עם 1,363 פלסטינים שמעמד תושבותם הופקע. ב-1995 - היה מספרם 91. ב-1996 - 739, וב-1997 נרשמו 1,067 הפקעות. ב-1991, מנגד, הופקעה תושבותם של 20 פלסטינים בלבד.
ההערכה היא כי מרביתם, בדומה לחמאדה ואבו ח'לף, הם פלסטינים ממזרח ירושלים שיצאו ללימודים גבוהים ועבודה בחו"ל, במטרה לחזור כשירכשו ניסיון וכסף - נכונים להירתם ולתרום לחברתם. כמה טבעי. סילוקם מארצם ומעיר הולדתם הוא הצד השני של נתוני העוני והעליבות שמאפיינים את ירושלים הפלסטינית, שבשליטת ישראל.