אתם בריב רציני. היא עשתה טעות שאין לה מחילה ואתה העלבת אותה במילים חותכות שאי אפשר לקחת בחזרה. היא הסתכלה בך במבט לא מאמין ועיניים מוצפות, זרקה כמה דברים לתיק וברחה החוצה בטריקת בדלת. את הימים הבאים, שיהיו מלווים פסקול רומנטי קורע לב, תעבירו בשיטוט בודד ברחובות, הימרחות על בר עליו שרועות עשרות גוויות של צ'ייסרים שהברמן ממשיך למלא בפרצוף מודאג ואבהי ובהייה כלה בעיניים לחות. מדי פעם תתחבקו עם הורים או חברים שכל הווייתם היא תמהיל של רחמים והטפת מוסר. יומיים מאוחר יותר, תרגישו שעשיתם את טעות חייכם.
אתם תתחרטו ותחליטו לעשות הכל, הכל! כדי להחזיר את האמון, האהבה והסקס הבוהק משמן תינוקות אל חייכם. תקומו בפתאומיות ובהחלטיות, חדורי מוטיבציה, כמעט מוארים, מנערים מעצמכם את שאריות הגלידה, הצ'יפס ושאר החברים המנחמים, ותצאו להשיב את האבדה האהובה. רק אחרי שתקנו כרטיסי טיסה, תטוסו, תחזרו, תחצו ימים, נהרות, טריטוריות פראיות או פשוט את הרחוב ממול - תצליחו לפגוש אחד בשניה, נסערים ורועדים מהתרגשות. סוף סוף, יחד. מעתה ועד עולם. על אף הריבים והעלבונות הקשים ועל אף שבדרך כלל אין לכם הרבה על מה לדבר. איזה יופי. מרגש לא? לא. החיים הם לא סרט הוליוודי. בחיים, הוא גג יסמס לך "ערה?".
הדימויים הקלישאתיים שהאכילה אותי תעשיית הסרטים טבועים עמוק בראשי, גם שלא במודע. זה כבר דפוס מחשבה שגרתי ומקובל. שאלו את עצמכם: כמה פעמים ציפיתם שמישהו ירוץ אחריכם דומע ומתנצל אחרי שעזבתם בכעס והפגנתיות, בשיאו של ריב אוהבים? ורגע, מה לעזאזל גרם לכם לעזוב באקט אקסטרה-דרמטי משל הייתם מינימום אלקסיס? במציאות, בניגוד לסרט העצמאי שהפקתם בראש, רוב הפעמים ירוצו אחריכם לאחר שעזבתם בכעס רק בגלל ששכחתם את המעיל על הספה. עוד דוגמאות?
ב"סרט", קשר היזיזות שלכם עומד כל רגע להתפתח לאהבת אמת יפהפייה וחד פעמית ואתם לא מבינים איך לא ראיתם את עצמכם כך עד עכשיו. במציאות, אחד מכם מוצא אהבת אמת אחרת והשני נשאר עם הזין ביד. ב"סרט", אחד מכם מחליט לסיים את הזוגיות כי "זה לא מספיק טוב" ולא הדבר האמתי, ושבוע לאחר מכן פוגש את אהבת חייו, מתחתן ומשריץ שלישייה בלונדינית. במציאות, הוא מקבל שנה וחצי של דייטים כושלים, סטוצים משעממים ונטייה לאלכוהוליזם.
ציפיות, גבירותיי ורבותיי, הן דבר נורא. כשהייתי צעירה יותר, אחרי ריבים או פרידות, הייתי שוגה בדמיונות שעוד רגע תשמע דפיקה בדלת והנה, הוא יעמוד שם עם זר פרחים ובקבוק יין ויגיד - "הו איזו טעות מטופשת זו הייתה, חזרי אליי!" היום, קצת יותר מפוכחת, אני שוגה בדמיונות שעוד רגע הוא יסמס או ישלח מייל. ויודעים מה? גם זו עלולה להיות ציפייה מוגזמת, מהסיבה הפשוטה שהחיים הם לא סרט הוליוודי מזורגג.
לפעמים פרידה זו פרידה ואהבה עלולה להיגמר. כן, גם אם רצתם והתגלגלתם יחד בשדות נרקיסים, צברתם חוויות משוגעות בשמורת צבים בזימבבואה וסעדתם אחד את השנייה כששכבתם קודחים ומזיעים במיטה - כשזה נגמר. זה נגמר. הציפיות למחווה רומנטית כלשהי הן הכנה לאכזבה. אבל ממש קשה להימלט מההרגל הדביק והמגונה הזה. אני עדיין מתאכזבת בכל דקה מחדש שזה לא קורה. אמנם עשו עבורי מחוות מתוקות ואפילו הוליוודיות בחיי, אבל אני חושבת שהרבה פעמים, גם מי שמקיים את המחווה, מרגיש שהוא מחויב לנהוג לפחות כמו ריצ'ארד גיר.
אז איך לא נתאכזב אם הציפיות שלנו נוצרות ממשהו המבוסס על גחמותיו המופרכות של תסריטאי בינוני או במאי שרוצה לשבור קופות? על אנשי מקצוע, שכדי שהסרט שלהם יעלה את סף הרגש וההכנסות, מחזירים אותנו לימי אגדות העם בהן האהבה תמיד מנצחת והאביר מציל את הנסיכה. מייצרים עבורנו אידיאל לא מציאותי, מופרך ותלוש, של זוגיות המוגשת על מגש זהב מרופד קטיפה אדומה, עם קורט סוכריות קופצות מלמעלה.
זוגיות, שגם כשקשה בה ועושים טעויות איומות, הכול מסתדר בסוף וכולם סולחים לכולם כי האהבה חזקה מהכול. זוגיות שהסקס בה הוא תצוגה של איברים מחוטבים, חלקים להפליא או לא שעירים מדי, עטויים בתחרות מוקפדות או חלוקים, המשתלבים כל אחד למקומו בדיוק מושלם. האורגזמות, שמגיעות תמיד בסנכרון מושלם כמובן, נשמעות ונראות כמו מחזה אור קולי של פרחים ופרפרי יער גשם, ואפילו חלב הנרות המטפטף לא שורף להם, לעזאזל.
בקיצור, אני רגשנית, רגישה ורומנטיקנית חסרת תקנה. הסרטים המחורבנים האלה השפיעו עלי קשות וגרמו לי להצמיח עוד איבר שלם של תקוות וציפיות שב95% מהפעמים אין להן דבר עם המציאות. והמציאות המבאסת היא, שאין זוגיות מושלמת, ורוב הזמן צריך לעבוד עליה כדי להיות שמחים בה. על התקשורת, על הסקס, על הסבלנות, ההבנה ועל פתיחת ראש והרחבת תחומי עניין. בינתיים, אין לי ברירה אלא לעשות את ההפרדה הברורה בין עולם שבו איש עסקים נאה, עשיר וכובש מתאהב בזונה והופך אותה למלכה, לבין עולם שבו יצאתי לדייט ממש מוצלח עם בחור שנעלם אחרי שבוע.