בבוקרו של יום שישי האחרון פרסם משרד הביטחון הודעה קצרה ולקונית על ניסוי שביצע בשיגור "מערכת הנעה רקטית" מבסיס פלמחים. שלוש המלים האלה, עליהן לא הוסיפה ההודעה דבר, מעלות תהיות על מהות הניסוי, ובכלי תקשורת זרים, הממחזרים דיווחים שהופיעו גם בישראל, נאמר כי מדובר בניסוי בטיל "יריחו", טיל קרקע-קרקע לטווח של עד 4,000 ק"מ.
אף שבמשרד הבטחון ציינו כי הניסוי תוכנן מראש, קשה להתעלם מהעיתוי שבו הוא מתרחש ובצל הדיווחים על פרישת טילים איראניים בעיראק (מרחק של 400 ק"מ מישראל) ובתימן (יותר מ-2,000 ק"מ). בנוסף, לפני כשבוע שיגרו צרפת, בריטניה וגרמניה מכתב למזכ"ל האו"ם ובו הזהירו כי איראן מפתחת טילים בליסטיים שיכולים לשאת ראש חץ גרעיני תוך הפרת החלטת מועצת הביטחון. במכתב נאמר כי לפי הגדרת משטר הפיקוח על טכנולוגיית טילים (MTRC), טיל שיכול לשאת ראש חץ של 500 ק"ג למרחק של כ-300 ק"מ עלול לשמש אמצעי שיגור גרעיני.
באקלים הזה אי אפשר שלא לפרש את הניסוי הישראלי כמסר של איום והרתעה כלפי איראן. לא בכדי מיהר שר החוץ האיראני, מוחמד ג'וואד זריף, להגיב בטוויטר במסר שתוהה מדוע המערב נטפל לרפובליקה האיסלאמית ומאשים אותה בכוונות נסתרות לפתח נשק גרעיני וטילים המסוגלים לשאת אותו, כשהמדינה היחידה "במערב אסיה" המחזיקה בנשק גרעיני מפתחת אמצעי שיגור למטרה זו. באפריל נצפתה איראן מבצעת ניסוי בטיל מדגם "שיהאב 3", הנחשב לאמצעי שיגור גרעיני. אלא שלפי פרסומים זרים גם יריחו הוא טיל שעונה להגדרה זו.
לישראל יש מאגר טילים שניתנים לשיגור מהים, מהאוויר או מהיבשה למטרות הגנה והתקפה, שבקיומו היא מודה. יש לה את הטילים המיירטים "כיפת ברזל" (עד 70 ק"מ), "קלע דוד" (עד 200 ק"מ אך יכולתו המבצעית עדיין לוקה בחסר), טילי "פטריוט" מתוצרת ארה"ב (עד 80 ק"מ) וטילי "חץ 2" ו"חץ 3" למרחקים של יותר מ-300 ק"מ, הטסים מחוץ לאטמוספירה ואמורים ליירט טילים בליסטיים הרחק מגבולות ישראל. החץ הוא למעשה היריב של השיהאב, ובמערכת הביטחון, כך דווח בעבר, עובדים כיום על דגם חדש שלו שיכלול ראשי קרב מתפצלים.
בכל הקשור להתקפה, ישראל עושה שימוש מבצעי ברקטות קצרות (עד 50 ק"מ), כמו "תמוז", בעיקר בסוריה ובלבנון. שר הביטחון לשעבר אביגדור ליברמן תמך בהקמת "זרוע טילית" שתפקידה להגדיל ולגוון יכולות האש של ישראל עד מרחק של 200 ק"מ, אך בצה"ל, כולל הרמטכ"ל לשעבר גדי איזנקוט, לא התלהבו מהרעיון וקברו אותו. זו כבר מסורת שבצה"ל מתנגדים לרעיונות "מחוץ לקופסה" בתחומים אלה. כך היה גם בהתנגדות, במיוחד של חיל האוויר, לבניית מערכות להגנת העורף ובראשן כיפת ברזל.
על כל פנים, בקיומו של יריחו, ישראל לא הודתה מעולם. לפי פרסומים זרים, הוא פותח על בסיס הידע של מפעל "דאסו" הצרפתי, כחלק משיתוף הפעולה הצבאי והגרעיני ההדוק בין המדינות עד מלחמת ששת הימים. ב-1957 נכחו מנכ"ל משרד הבטחון דאז שמעון פרס וכמה מעוזריו בניסוי שעשתה צרפת באלג'יריה בשיגור הרקטה (עד 70 ק"מ) שנשאה ראש חץ גרעיני טקטי. מאז, לפי אותם פרסומים, שוקדת ישראל על הגדלת הטווח של טילי יריחו, מחזיקה בכמה עשרות מהם (עד מאה), ומכשירה אותם לנשיאת ראשי חץ גרעיניים.
אחת הסוגיות המעניינות היא מדוע ישראל מעולם לא השתמשה ביריחו בפעולה מבצעית. היו לפחות פעמיים שבהן דובר על אפשרות ועל היערכות לכך. הראשונה היתה בימים הראשונים של מלחמת יום כיפור, בעת השיח האפוקליפטי על "חורבן בית שלישי" כשלימים דווח כי ישראל הוציאה טילים בליסטיים ממחסניה. השנייה היתה בעת מלחמת המפרץ ב-1991, כשלפי פרסומים זרים, בלילה הראשון שבו שוגרו טילי סקאד לישראל, הציע שר ההגנה האמריקאי דאז, ריצ'רד צ'ייני, לעמיתו משה ארנס ולראש הממשלה יצחק שמיר לתקוף "באופן מתון" בעיראק באמצעות טילי יריחו, ובכך למנוע תגובה חריפה יותר מצד ישראל ופגיעה במאמצי המלחמה של וושינגטון. מקורות אמריקאים הסבירו אז כי הטווח של יריחו הוא 300-400 ק"מ ואינו יכול להגיע לבגדאד או ליעדים אסטרטגיים אחרים. צ'ייני דיבר במונחים של "עין תחת עין", כלומר טיל תחת טיל, אך ארנס ושמיר, שהפגינו ריסון עצום לאורך כל תקופת המלחמה, דחו את הרעיון.
מניתוח הפרסומים הזרים סביב יכולותה הבליסטית של ישראל, ניתן להבין שטילי יריחו (כמו הצוללות) מיועדים לשימוש כנשק אסטרטגי לתגובה גרעיני בלבד. מטרת קיומם, לפי אותם ניתוחים, היא להרתעה, בראש ובראשונה כלפי איראן אך גם נגד פקיסטאן. יש לזכור כי אחרי הכל זו המדינה המוסלמית היחידה בעולם שמחזיקה בנשק גרעיני. ישראל הוטרדה מאוד מפקיסטאן בעבר, בעיקר בשל פעילותו של עבד אל-קאדר חאן, "אבי הפצצה הפקיסטאנית", שאחרי שפרש מעבודתו בשירות המדינה, "עשה לביתו" והפיץ ידע וטכנולוגיה לכל המרבה במחיר, ובהן לוב ואיראן.