הגיעה אל אזניי שמועה והיא, שנוכח התסבוכת המוסרית בה נמצאים אנשי השמאל מול הלחימה בלבנון עלה בדעתם לשלוף את 'נשק יום הדין' שלהם. תסבוכת זו מתגלה לעינינו משני כיוונים.
ראשון, התגובות הקשות של רוב הציבור מצד אחד, בעד הלחימה ואף להגביר את חריפותה לא רק נגד אנשי חיזבאללה אלא לסביבה התומכת שלהם וכן, נגד מחנה השמאל הפייסני. והכיוון השני הוא עזיבתם של אנשי שמאל מרכזיים, ואולי אף נטישתם, מתוך "התפכחות" ואפילו תיעוב. תנועת המצלתיים הזאת מכבידה מאוד על השמאל במיוחד לגבי המשך תוכנית ההתכנסות, אגב לא זו של ירידה למקלטים.
אותה שמועה אומרת שיש בכוונתם של מפרסמי המודעות אודות "פשעי מלחמה" ו"מלחמה אימפריאליסטית" כגון "די" ביום 24.7, והמתראיינים אצל אנשי תקשורת מתחשבים ונוחים מקרב חברי כנסת, אנשי תרבות והגות ושרידי "ארבע אמהות" לכנות את דרום לבנון בשם "הגדה הצפונית" (אי-אפשר להדביק לאזור את הכינוי "גדה דרומית" כי משמעותה שיש לישראל תביעות על הליטאני, אגב, דבר שכבר היה בועידת השוום בוורסאיי ב- 1919 כשחיים וייצמן המתון דרש שכל השטח מהליטאני ודרומה ייכלל במדינת היהודים לעתיד לקום).
להערכתם, מינוח זה יקל עליהם למאס את המערכה על רוב הציבור אשר התרגל לחשוב שכל דבר ששם התואר "גדה" מודבקת לו צריך להיות רע. כך הפכה ארץ ישראל ההיסטורית, ערש העם היהודי, ל"גדה מערבית" ול"שטחים". וכשאין קשר גיאוגרפי עמוק, הרי ניתן לסגת, להתנתק ועוד, להתכנס.
בכדי להשיב על השאלה של כתבת השער, "האם ההתנתקות הצליחה?", ארי שביט היה צריך לשאול לא רק אנשי מרכז, שמאל ושמאל קיצוני, ולא רק אנשים שיש להם אינטרס אישי מובהק בתשובה, מעבר לדאגה הכלל-ציבורית, אלא אנשים אחרים. אלה יכלו להיות בנימין נתניהו, יעקב עמידרור, רפי ישראלי, אריה סתיו ושמואל כץ, בין היתר.
אנשים אלה, ואחרים, כתבו, התראיינו, הופיעו לפני קהל והשתדלו להצביע על בעיותיה המדיניות, הצבאיות והמוסריות של תוכנית שרון. התחזיות שלהם פגעו, סליחה על הביטוי, בול. הייתי ממליץ על המשך ההתבוננות של שביט, כדי ששוב לא יצטרך מישהו לומר "אמרנו לכם".
הותקפתי במוסף ספרים של עיתון הארץ היום.
מי זוכר את השיר הבית"רי?
בתגובה למכתבו של ישראל מידד "מי קרא למי נאצי" ("הארץ, ספרים", 21.6): אין ספק שבגין לא היה היחיד שייחס ליריביו את הכינוי "נאצים"; אקדים ואומר כי בעיני כל מי שמשווה מישהו להיטלר (ערפאת, למשל) מגמד את דמותה של המפלצת הנאצית וממילא גם את השואה. אבל אם מבקש ישראל מידד להפקיד בידי בן גוריון את זכות הראשונים להשוואה הפסולה להיטלר, והוא מביא דוגמאות מכמה דברי הבל שאמר בן גוריון כשהשווה בעקיפין את ז'בוטינסקי להיטלר בכינוי האומלל "ולדימיר היטלר" - הייתי מבקש להזכיר לו שיר שיש עדיין הזוכרים אותו (אם כי מספרם מתמעט והולך בדרך הטבעית ביותר), שיר שהיו שרים חניכי בית"ר במצעדיהם בשנות ה-30: "סטלין, היטלר, בן גוריון, טה-דה-ריסה בום/ נשלח אותם לאבדון, טה-דה-ריסה בום". ואחרי עוד כמה שורות (שכבר שכחתי אבל אני בטוח שיש הזוכרים), בא הפזמון המזהה: "בית"רים, בית"רים, טה-דה-ריסה בום-בום-בום/ בית"רים, בית"רים, טה-דה-ריסה בום". וכל זה בלי לדבר על מה שנכתב באותן השנים בעיתון "חזית העם", ביטאונה של המפלגה הרביזיוניסטית, על יריביה של מפלגה זו.
מי יודע שריבוי הקסאמים בא יחד עם ממשלת אולמרט?
תמונה אחת שווה אלף מלים, ותודה לסוכנות אימר"א עבור הנתונים.