3. האם המצב של הֶעדר תנועה מצריך מאמץ, או שהוא נטול מאמץ?
4. מהו טבעה של המַאיָא?
5. כיוון שהעצמיות קורנת בשלמות מאליה, מדוע אין היא ניכרת לעיני כלל האנשים כמו יתר האובייקטים שבעולם?
6. אף שאלוהים שרוי בַּכּל, בשל אמירה כמו "מעטֵר אותו בחסדו" ניתן לשער כי האל עשוי להיוודע אך ורק באמצעות חסדו. כיצד אפוא יכולה הנשמה האינדיבידואלית להשיג מימוש העצמיות במאמציה היא, ללא חסד אלוהים?
7. איזה חלק בגוף הוא מקום משכנה של העצמיות?
2."מיהו הרואה?" בחפּשׂי בתוכי חזיתי בהיעלם הרואֶה וכל מה שנותר אחריו. לא היתה המחשבה "ראיתי"; כיצד אפוא יכלה להיות המחשבה "לא ראיתי"? מי יוכל למסור זאת במילה כשאפילו אתה, בימי קדם (בהופעתך כדַקְשִׁינָאמוּרְטִי), יכולת לעשות זאת בדממה בלבד? רק כדי להקנות בדממה את מצבך (הנשגב) ניצב אתה כְּהר הזוהֵר מן השמים ועד הארץ.
4.חיפוש אחר אלוהים תוך התעלמות ממך, שהינך הוויה ותודעה, דומה לחיפוש החושך בעזרת עששית. על מנת שתיוודע כהוויה וכתודעה מופיע אתה בַּדתות השונות (בשֵׁמות שונים) ובצורות שונות. אם (חרף זאת) לא יתוודעו האנשים אליך, אכן עיוורים הם שאינם מזהים את השמש. הו ארוּנאצָ’לה הדגול, מרגלית שאין מוֹשלהּ, הַמשך וזְהר כעצמיותי, האחת שאין שנייה לה!
6.אתה היישות האחת, המוּדעת לעַד כַּלֵב המאיר מתוך עצמו! בְּעוצמה מסתורית ניחַנתָ, שבלעדיך אַין היא ואפס. ממנה נובעת רוח הרפאים, הדעת, הפולטת את ערפיליה הסמויים, הדקים, האפלים, שבהאירם באורךָ המשתקף בהם (התודעה) מופיעים הם בִּפנים כְּמחשבות הסובבות במערבולות הפְּרָארַבְּדְהָה, שאז מתפתחות עוד והופכות לָעולמות השכליים, המושלכים כלפי חוץ בדמות עולם החומר שהפך לאובייקטים מוחשיים, המוגברים עוד על ידי החושים היוצאים ומתנועעים כתמונות בסרט הקולנוע. נראים או בלתי נראים, הו הר של חסד, בלעדיך אַין הם ואפס!
7.מחשבת ה’אני’ מקדימה כל מחשבה אחרת. לפני שעולות מחשבות אחרות, (השאלה) "למי?" (מעוררת את התשובה) "לי". מי שמַתמיד ברוב תשומת לב ושואל: "מהו מקור ה’אני’?" וצולל פנימה, ומגיע עד למקום מושבה של הדעת (בתוך) הלב, הופך (שם) לשליטו העליון של היקום. הו, אוקיינוס חסַר גבולות של חסד וזוהַר הנקרא ארוּנאצָ’לה, המחוֹלֵל בלי ניע בחצר הלב! שָׁם אין (כבר אף) חלום של צמדי שניוּת כגון חוץ וּפְנים, נכון ולא־נכון, לידה ומוות, עונג וכאב, או חושך ואור.
8.המים עולים מן הים כמו עננים, יורדים כְּגשם ושבים אל הים כִּנחלים; מאום לא ימנע את שִׁיבתם למקורם. כמותם, גם הנשמה העולה ממך אינה יכולה שלא לשוב ולהתמזג בךָ, גם אם מערבולות רבות יסחררוהָּ בדרכהּ. צפור הממריאה מן הארץ ונוסקת השמימה לא תמצא מנוח לכף רגלה בין שמים לארץ, כי־אם תשוב אל האדמה. אכן כך חייבים הכל לשוב על עקבותיהם, וכשתמצא הנשמה את דרכה חזרה למקורה, תשקע היא ותתמזג בך, הו ארוּנאצָ’לה, אוקיינוס האושר!