רקדנית הייתי הרבה לפני שהתחלתי ללכת.
עוד כמה משקל אפשר להעמיס?
הייתי חרוצה כמו נמלה, עובדת במרץ, תמיד בין הובלות. הייתי אמא ציפור טסה להביא הביתה תולעים. הייתי שמפנזה מדלגת ממשימה למשימה. הייתי הבת יענה עם ראש טמון בחול.
אולי זה רומנטי להיות כל יכול, סופרמן, וונדר וומן, סופר אמא, סופר אבא… אבל זה לא מטיב עם הבריאות.
אם לא נצליח למצוא איזון בין המתח היום יומי, ימתינו להם ראשוני הבקעים בחומה: חולי, דכאון, השמנה … קרוב לוודאי שיהיו סימנים לאורך הדרך.
האם נהיה קשובים מספיק להבחין במתרחש ולנווט למיים שקטים ולמצוא את האיזון.
הכוח הוא שלנו!
הילה התחברתי לכל מילה אחרי עשר שנים שגידלתי את ילדיי התיאור שלך מאוד מוכר לי ומאוד נגע בי. לפני כמה זמן בשיא ההסעות, החוגים, הכנת ארוחת ערב, תליית כביסה והחלפת ערוץ לקטנה שלי בטלוויזיה, הבן הגדול שלי רצה ממני גם משהו. התפרצתי ואמרתי לו:מה אתה חושב שאני וונדר וומן? אז הוא ענה לי: מה, את לא?
השיר באנגלית נפלא, רגיש ויפה.
תודה. הרבה חומר למחשבה.
מצד אחד כיף לשמוע שהתחברת למה שכתבתי אבל מצד השני כמה חבל שיש בינינו כל כך הרבה “כל יכול(ים)”. אנחנו לא מרשים לעצמינו לעשות קצת פחות, להעביר אחריות, לבקש עזרה, לעשות למענינו או לקחת פסק זמן (ולא השוקולד…).