"ארכיטקטים חושבים שהם משאירים משהו נצחי. המבנים שלהם בנוים מאבן ופלדה אבל גם הם מתפוררים ונעלמים", כותבת לואיז מנדלסון בזיכרונותיה. "החותם שאריך השאיר הוא הסקיצות העתידניות שלו, והמכתבים שלו אלי", היא ממשיכה וחושפת טפח מהקשר שבין נצח לזיכרון, ומהיחסים בינה לבין האדם שלצדו - או בעצם בצלו - היא חיה.
לואיז מנדלסון לבית מאס (1895-1980) היתה צ'לנית מחוננת, יפהפייה עוצרת נשימה ואשת חברה נחשקת בברלין בין שתי מלחמות העולם, ואשתו של האדריכל היהודי הגרמני הנודע אריך מנדלסון (1887-1953) - שניהם גיבורי סרטו החדש של דוקי דרור, "חזיונות בלתי פוסקים", שיוקרן בשבת וביום ראשון בפסטיבל הקולנוע בירושלים.
מנדלסון היה מהבולטים באדריכלים המודרנים במאה החולפת. יצירותיו הן פרק בפני עצמו בתולדות הארכיטקטורה ופזורים על פני כמה יבשות במסלול הנדודים שאותו התחילו ב-1933 כפליטי המשטר הנאצי בגרמניה. בגרמניה תיכנן רשת בתי כלבו למשפחת שוקן, ואת בניין אוניברסום, בית הקולנוע המודרני בעולם. בבריטניה, שם השתקעו לראשונה, תיכנן את ביתן דה לה וואר המרהיב, הבניין המודרני היחיד עד היום בעיירת החוף המנומנמת בקסהיל. בארץ ישראל, שבה חי עד 1941, תיכנן בין היתר את ארמון הנשיא ויצמן ברחובות ואת בית החולים הדסה בהר הצופים. עבודתו בארצות הברית בעשור האחרון לחייו לא הגיעה לשיאיו הראשונים.
יצירתו המוקדמת הידועה של מנדלסון בשנות ה-20 היא מצפה הכוכבים "מגדל איינשטיין" בעיר פוטסדאם הסמוכה לברלין. המצפה הוא מיצירות האדריכלות הבודדות שנבנו ברוח האקספרסיוניזם הגרמני ומשמש אתר עלייה לרגל למעריצים ושוחרי קוריוזים אדריכליים. הרעיון למגדל נולד מאיורים פוטוריסטיים זעירים ששירבט בחפירות החזית הרוסית כחייל גרמני במלחמת העולם הראשונה ועל פי הסרט, הוא נהג לצרפם למכתבים ששלח לאשתו. האיורים זכו לתהילה לא פחות מיצירותיו הבנויות, ומובטחים להם, כדבריה של לואיז, חיי נצח.
סרטו של דרור הוא אינטרפרטציה קולנועית מרתקת ומרגשת לסיפור חייהם של לואיז ואריך. הוא מזגזג על הגבול שבין אמת לבדיה ומפיח חיים בזיכרונותיה של לואיז וב-1,200 המכתבים שאריך כתב לה מאז היתה נערה בת 16 ועד מותו, והיו הבסיס לסרט. סיפור העלילה הוא ביוגרפיה אינטימית ובה בעת, סיפור של תקופה שלמה. על מנדלסון נכתב ונחקר ופורסם כמעט כל מה שאפשר. יצירותיו וסיפור חייו, הישגיו, תסכוליו ואכזבותיו נדונו על במות רבות ובפורומים בינלאומיים, וגם בישראל. דמותה של לואיז נותרה עלומה, כמו דמותן של נשים רבות מאחורי גברים מצליחים בתקופתה וגם כיום.
לואיז, נגנית צ'לו צעירה ודמות חידתית מהפנטת בעלילת הסרט, הקדישה את חייה כדי לרפד את דרכו של אריך להצלחה. הוא היה לאחד האדריכלים הבולטים והמצליחים בתקופתו, מקצועית וכלכלית. היא מוותרת על קריירה מוסיקלית מבטיחה ועל מקומה בהיסטוריה כמו נשים רבות מדי בתקופתה ועד היום. בזיכרונותיה המומחזים בסרט היא כותבת: "שום דבר לא היה קיים עוד, חוץ ממנו". אף כי מנדלסון הוא הדמות המרכזית, הגיבורה הראשית באמת היא לואיז. הסרט מעניק לה מרחב מחיה משלה, והזדמנות להציב אותה במרכז העלילה והבמה.
לואיז היא בת למשפחה יהודית אמידה של סוחרי תה. להוריה היו "תוכניות גדולות בשבילי", ואמה התנגדה לנישואיה עם אריך, "אמן עני ממזרח פרוסיה". הם נישאו מיד אחרי מלחמת העולם הראשונה והתגוררו בברלין עם בתם היחידה אסתר עד עליית הנאצים לשלטון. הופעות הצ'לו של לואיז בברלין איפשרו לה להתקרב לחוגי האינטלקטואלים וליצור קשרים שסייעו רבות לבעלה בעבודתו. "אני משכתי תשומת לב ונמשכתי לחיים מלאי ריגושים", כותבת בת דמותה בזיכרונותיה בסרט, "וזה היה הזמן הנכון לממש את הרעיונות של אריך". נכדתם - האמיתית - של לואיז ואריך, דריה ג'וסף, המתגוררת כיום בפרוור של סן פרנסיסקו, אומרת למצלמה בנימה צוננת: "אני חושבת שהיא חשבה שהוא גאון, אני יודעת שהיא חשבה שהוא גאון".
ב-1925, בשעה שאריך "שקע בעבודה", שזרמה אליו מכל עבר אחרי ההצלחה והפרסום של מגדל איינשטיין, לואיז נסעה לנופש בעיירה אנגדין באלפים השווייציים ובילתה כמה שבועות של אושר "בגובה של 2,000 מטר מעל אדם וזמן, רק אני והצ'לו שלי ותחושת החופש". בחופשתה הכירה את המחזאי והמהפכן היהודי-גרמני ארנסט טולר (1893-1939), דמות רומנטית ואפופת מסתורין, סוציאליסט ופציפיסט, אנטיתזה לדמותו של אריך. בין השניים נקשרה ידידות עמוקה שהתפתחה על פי עלילת הסרט לרומן אהבים רומנטי. אם היה או לא היה או עד כמה היה, זאת לא נדע.
כשלואיז פגשה בטולר, כבר היו מאחוריו עבר עשיר של פעילות פוליטית רדיקלית וחמש שנים של מאסר בעוון בגידה במולדת כאחד מראשי "הרפובליקה הסובייטית של מינכן" (שכוננה לזמן קצר לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה). על פי עלילת הסרט, לואיז נמשכה לטולר כל"מגנט", ו"הייתי אבודה בתוך קשר גורלי בינינו". הקשר בין השניים התפוגג ככל הנראה בתום החופשה הקסומה, אבל זכרו נשאר נצור בלבה של דמותה הקולנועית. כשכבר התגוררה בלונדון, הגיעו לאוזניה שמועות על מעורבותו של טולר במלחמת האזרחים בספרד. ב-1939 נודע לה שהתאבד בתלייה במלונו בניו יורק, ו"לא יכולתי לחלוק את צערי עם איש". באותם ימים היא קיבלה מכתב מאריך הקורא לה לבוא לירושלים, ופרק חדש החל בחייה.
פרשת טולר גרמה משבר עמוק ביחסים בין לואיז לאריך, על פי עלילת הסרט, וכדי להתחיל מחדש, גמלה בלבו ההחלטה לבנות לה את בית חלומותיו בפרוור הבורגני רופנהורן על שפת אגם שטוסן בברלין. העולם שבנה בין כותלי הבית היה טוטאלי. הוא תיכנן את המבנה, עיצב את הרהיטים ואת כלי האוכל, וגם את שמלות הערב של רעייתו וסט תכשיטים שלם. "אריך היה חייב שתהיה לו שליטה מלאה", כתבה לואיז. מנדלסון הקפיד לתעד את הבית מכל עבר ומכל זווית והנציח אותו באלבום, כך שהיה יכול "לקחת את ביתו לכל מקום בעולם", כלשונה של ד"ר איטה היינצה גרינברג, פרשנית של יצירתו של מנדלסון ודמות מרכזית בזכות עצמה בסרט.
המשפחה התגוררה בבית החלומות שלוש שנים בלבד. במארס 1933, עם גירושו של אריך מהאקדמיה לאמנויות, עזבו באישון לילה את ברלין והחלו את מסכת נדודיהם בעולם. הבית הוחרם יחד עם כל רכושם אבל נשאר על תלו, מרשים ומעורר השתאות עד היום בהדרו, בחדשנות התקופתית ובממדיו העצומים - 4,000 מטרים רבועים, כשטחו של בניין ציבורי לא קטן. על הבית מתנוסס שלט הנצחה לזכרו של מנדלסון מטעם עיריית ברלין, שלא טרחה להזכיר את שמה של לואיז.
התוצאה של החוקים נגד יהודים, התלונן מנדלסון, "היתה שלא יכולתי להשתתף בתחרות לתכנון בניין הבנק של הרייך. 30 ארכיטקטים גרמנים, ואני לא ביניהם!" לואיז לא הרגישה צער לעזוב את הבית, וכתבה: "תקופה חדשה מתחילה ללא מעמסה של רכוש כלשהו". שנות דור מאוחר יותר, מול מצלמת הקולנוע בסרטו של דרור, נשאלת דריה ג'וסף, אם סבה קבור בסן פרנסיסקו. "אני לא חושבת שהוא קבור באיזשהו מקום", היא עונה, "וגם לא סבתא ואמא. אני חושבת שאפרם פוזר על ידי הרוח מתחת לגשר הזהב". ואף על פי כן, הם השאירו מאחוריהם משהו נצחי.