המחשבה על מסע לקוריאה הצפונית החל אצלי לפני שנים רבות. לאורך השנים, שקלתי כמה פעמים לבקר בצפון, אולם הכניסה לישראלים היתה בעייתית ומאתגרת. במיוחד חששתי שהצפון קוריאנים עלולים לקרוא את כל מה שפרסמתי עליהם במחקרי. החשש היה לקבל מהם הזמנה לביקור "לימוד מחדש" של ההיסטוריה של קוריאה. עם השנים, התברר שישראלים בודדים החלו לבקר בקוריאה הצפונית בתחילה במסגרת של טיולים מאורגנים כחלק מקבוצות זרות, לרוץ מרתון בפיונגיאנג ולאחרונה, אף קבוצות ישראליות החלו לבקר בקוריאה הצפונית.
פניתי לחברת טיולים בבייג'ינג בבקשה לארגן לי טיול מאורגן פרטי. בהקשר הצפון קוריאני, טיול משמעותו, ששני מדריכים צמודים אליך לכל אורך שהותך בקוריאה הצפונית. הנימוק הרשמי לליווי הצמוד, הוא שלמען ביטחונך, כדאי שיהיו לצדך שני מדריכים. הנימוק הלא רשמי, לפקח עליך ולמנוע מגע בלתי מבוקר עם האוכלוסיה המקומית וגם לספק עבודה למקומיים.
את המסע לקוריאה הצפונית התחלתי מבייג'ינג. ניתן להגיע לפיונגיאנג מרכבת היוצאת מבייג'ינג (24 שעות) או בטיסה של כשעה וחצי. אני העדפתי לטוס, למרות שחודשיים לפניכן, כתבתי עם קולגה, מאמר על חיל האויר הצפון קוריאני. או ליתר דיוק, אי יכולתו של חיל האויר הצפון קוריאני לתפקד.
מייד עם נחיתתי בפיונגיאנג, פגשתי את שני המדריכים שלי, שהיו צמודים אלי מבוקר עד ערב, לאורך כל המסע בקוריאה הצפונית. מכיוון שידעתי את כללי ההתנהגות בקוריאה הצפונית, ביקשתי מהמדריכה הראשית להסב את תשומת ליבי לכללי ההתנהגות הנדרשים בכל מקום ומקום. היא מייד פתחה בהסבר מלומד מה מותר ומה פחות מותר. לדוגמא, איסור על צילומי חיילים והוראות לגבי צילום של תמונות ופסלי המנהיגים ועוד כמה דברים טכניים. למרות שתחום התמחותי היא קוריאה, נאלצתי לשמור על שתיקה חלקית בטיול, ובעיקר להקשיב למה שאומרים מדריכי וגם מה שלא נאמר ומתי. לאורך הטיול, ניסיתי לשאול בדיפלומטיות שאלות עקיפות שמדריכי יכולים לענות, וע"י כך לנסות להבין תהליכים חברתיים בקוריאה הצפונית.
לפני שנים רבות, ביקרתי ב-Panmunjom, האזור המפורז בגבול שבין שתי הקוריאות. בביקורי הראשון באזור, החיילים האמריקאים והדרום קוריאנים המוצבים בזירה, היו מאוד קשוחים ולא אפשרו לתיירים לצלם את כל מה שחפצה נפשם. מאז, ביקרתי עוד כמה פעמים בגבול מהצד הדרום קוריאני, וחשתי שהפיקוח נעשה פחות קפדני. כנראה השלום נוקש על דלתם. לאורך השנים, תהיתי מה קורה בצידו השני של הגבול. במסגרת הטיול לצפון, ביקשתי לבקר בצידו הצפוני של Panmunjom. להפתעתי, הצפון קוריאנים היו יותר פתוחים כלפי המטיילים, ואפשרו להם לצלם כמה שירצו ואת מה שרצו, ואפילו החיילים הצפון קוריאנים, שמחו להצטלם איתם. הרי המטרה החשובה, להעביר את הנרטיב הצפון קוריאני הנדרש ולקדם את התיירות לקוריאה הצפונית. הקצין הצפון קוריאני החביב, שהיה מוכן להצטלם עם כל התיירים, ניסה לקיים איתי שיחה על מה חושבים בישראל על קוריאה הצפונית. השיחה כמעט הגיע למשבר שנפתר בצורה דיפלומטית הומוריסטית כשנשאלתי איפה אני חושב שקוריאה הצפונית מחביאה את הנשק הגרעיני שלה. הוא גם ביקש שאספר בישראל על יופייה של קוריאה ואעודד תיירים ישראלים נוספים לבקר פה.
אינני חובב גופות חנוטות, אבל החלטתי לבקר במאוזולאום של קים איל-סונג, מייסד קוריאה הצפונית, ובנו, קים ג'ונג-איל. המאוזולאום, הוא קומפלקס בניינים מרשים וגדול, הכולל מעבר לאולמות הגדולים שבהם שוכנים מנהיגי קוריאה, גם אולמות עם מזכרות ופריטים חשובים של שני המנהיגים. הביקור באתר מחייב לבוש רשמי, ללא כרטיסי אשראי, שעון עם GPS ועוד כמה מגבלות נוספות. במקום הקדוש הזה, עבור הצפון קוריאנים, נדרשת להתנהג בהתאם לכללים. לדוגמא, ידיים לצידי הגוף ולא בכיסים, לקוד לפי הכללים במקומות הנדרשים. המקום מרשים מאוד, אולם אינני חובב של בניינים מרשימים שהשימוש בהם אינם לתועלת הציבור ועלותם אדירה.
לאחר ביקור במאוזולאום, הלכנו לבקר את פסלי קים איל-סונג וקים ג'ונג-איל. בערב נחיתתי בפיונגיאנג, נסענו משדה התעופה לעיר, בכדי שאוכל לראות כמה מונומנטים חשובים לפני הנסיעה למלון. במהלך הנסיעה, האט הנהג את הנסיעה למהירות של כ-30 קמ"ש. אני הבטתי החוצה לראות האם יש שלט האט, או אולי שוטר עם מד מהירות. לאחר שלא ראיתי שום אינדיקציה להאטה, שאלתי את מדריכתי, מדוע הנהג האט. היא הסבירה לי שהנהג האט מתוך כבוד לפסלי המנהיגים שאנחנו חולפים לידם. וכפי שציינתי, מיד לאחר המאוזולאום, הלכנו לבקר את הפסלים שגרמו לנהג (ולא רק לו) להאט. גם שם, נדרשתי לעמוד בכללי ההתנהגות הנאותה. במקביל אלי, היו שם עשרות זוגות של חתנים וכלות שבאו לעשות "בוק" עם מנהיגי קוריאה, במיטב מלבושם.
לסיום קצת עידוד ואזהרה.
באחת הנסיעות ברחבי פיונגיאנג, ראיתי קבוצה של נשים מתופפות בתופים ושרות. שאלתי את המדריכה שלי, האם הן מתאמנות לקראת יום הולדתו של קים איל-סונג? להפתעתי, המדריכה אמרה שהן מעודדות את העובדים. ביום האחרון, בדרכנו לשדה התעופה, עצרנו לבקשתי, ליד אותן קבוצת מעודדות שעמדו מול הכניסה לתחנת הרכבת המרכזית בפיונגיאנג. המדריכה הסבירה שהן באות בכל יום משמונה בבוקר עד תשע ומעודדות את העובדים לעבוד טוב ולמען המדינה. אח"כ הן הולכות למפעלים לעודד את העובדים. אני חשבתי שזה רעיון מעולה, למקם קבוצת מעודדות בארץ, מול בתי ספר, אוניברסיטאות ועוד.
ולסיום אזהרה – לפני כניסתי לקוריאה הצפונית, קיבלתי תדריך מג'יימס, מנהל סוכנות הנסיעות בבייג'ינג. ג'יימס הסביר את כללי ההתנהגות הנדרשת בטיול בקוריאה הצפונית. הוא הסביר שישנן עברות שאם אתה מבצע אותם בקוריאה הצפונית, אתה תעצר ותאלץ להתמודד עמן. וישנן הפרות, לדוגמא, צילום חיילים בניגוד להוראות, שהמדריך שלך ישלם את המחיר ויפוטר, או ישלח לרענון מחדש. במהלך הטיול שלי, כיבדתי את הכללים ואת מדריכי. לצערי, התברר לי שהיו תיירים שפעלו בניגוד להנחיות, במסגרת הניסיון לרמות את המערכת. אם אתם/ן מחליטים/ות לבקר בקוריאה הצפונית, תעשו לעצמכם/ן טובה ותתנהגו בהתאם לכללים.