בצפון הארץ, שוכנת יחידת הבקרה הצפונית (יב"א). מתחת לאדמה בתוך בונקר המבצעים פועלים עשרות בקרים, עוזרות ובנות דיווח והעומס האווירי מעל שמי לבנון מכתיב שגרת פעילות לחוצה ועמוסה. בעמדות התקיפה יושבים בעלי הניסיון, מכיוון שאסור לטעות. העברת הנחיות השולט למבצע היא קריטית במתארים עמוסים כמו אלה, בהם מבצע "פשוט" יחסית כולל מעל עשרה מבנים של מטוסי קרב.
מילואימניקים עם שיער ארוך מציפים את מסדרונות הבונקר, אף אחד מהם לא חיכה לטלפון, רובם פשוט הגיעו ללא הזמנה בתקווה שיהיה גם להם מקום. "המלחמה התחילה בשעה 9:05 בבוקר, בשלב שבו חטפו לנו את החיילים", מספר רס"ן הראל, מפקד גף בקרה ביחידה, "המעבר ממצב של בט"ש (ביטחון שוטף) למצב של אירוע גדול ומורכב מאוד היה מהיר. יש חוסר ודאות ומבינים שמתחולל קרב, חיל–האוויר מסייע גם באמצעות תקיפות מטוסי ומסוקי קרב וגם בחילוץ כוחות קרקעיים. זמן קצר לאחר מכן העלה החיל מצב כוננות: מתחילים לעבור על פקודות ומביאים את כל המילואימניקים, הסדירים וההצ"חים (בקרים המשרתים כהצבות חירום).
חיל–האוויר עובד במוד–לחימה כבר מהיום הראשון למלחמה. כניסה קרקעית של כוחות צה"ל דורשת ארגון מדוקדק והכנה רבה מראש, אך לעומת זאת תקיפות אוויריות של נקודות אסטרטגיות בעומק לבנון היא מבצע שטייסי חיל–האוויר התאמנו לקראתו לא מעט. מבוצעות מאות תקיפות ביום: מרחבי שיגור, פגיעה בפעילי חיזבאללה, מכ"מים ימיים, שדות–תעופה, משאיות נשק, גשרים, כבישים, תחנות שידור, משגרים ועוד ועוד. בנוסף לכל גיחות הקרב ישנם כטב"מים (כלי–טיס בלתי מאוישים) ומטוסי הסיור במשימות החוזי. "הפעילות המבצעית מורכבת ביותר." מסביר סא"ל אביב, מפקד היחידה, "על היב"א לסנכרן בין משימות שונות באותם גבהים, בתא שטח מצומצם - הטלת כרוזים, תקיפות, צילום בגובה נמוך ומסוקי–קרב. בעוד שהכל מבוצע בזמן אמיתי בתיאום בין בקרים וברמה בטיחותית גבוהה".
מעבר לסמכותה לשנות משימות של מטוסים ולהפנות אותם אל משימות אחרות, היב"א היא אחד הגורמים המתריעים לפיקוד העורף על גילוי שיגור קטיושות. "כל הפעילות ביחידה מתנהלת בצמידות למציאות, נכון לרגע הנתון", מספר אל"ם מאיר בן–שיה, ראש מפקדת יחידות הבקרה היום ומפקד היב"א הצפונית בעבר. "היב"א היא זו ש'סגרה מעגל' על המשגר הראשון שהותקף מהאוויר. היחידה רואה בצורה כללית מהיכן משוגרות הרקטות ומפנה לשם באופן מיידי מטוסי קרב שעוסקים בציד משגרים".
יחידת הבקרה הצפונית של חיל–האוויר מנהלת את המרחב האווירי בגזרת לבנון. בשל הקרבה לגבול הלבנוני נתונה היחידה במצב ספיגה עוד מלפני תחילת הלחימה. צפירה ארוכה מתריעה על כוננות ספיגה. בכריזה נשמעת קריאה להיכנס לחדרים ממוגנים. אני מודה שבפעם הראשונה עברה בי צמרמורת למשמע הצפירה, אבל אחרי זמן קצר כבר לא חשבתי בכלל על מה שקורה מחוץ לבונקר. הייתי מרותקת למסכים, מאזינה לטייסים: אלפי גיחות, מאות מבנים, מסביב לשעון והפוגה היא לא דבר שנראה באופק.
מבנה של מטוסי קרב נכנס לתקיפה בעוד מספר מבנים מחכים להיכנס אחריו, לכל מטוס בשמיים יש גיבוי מלא, שום מטרה לא תיעלם. "אלה מבצעים שתרגלנו אותם כל הזמן", מוסיף רס"ן הראל, "למשל מטס הפתיחה של מבצע 'שינוי כיוון' הוא מתאר שביצענו אותו כבר מספר פעמים בסימולציות כאלה ואחרות. מתאר שעד עכשיו ידעת אותו רק בתיאוריה הופך להיות פ"מ (פקודת מבצע) מאושר. התרחיש הדמיוני לכאורה הופך להיות מטוסים וצוותי אוויר שטסים, ופתאום אתה צריך לשמור על מרחק בין מטוסים ויש בערך 40 איש שמנהלים את זה מהיחידה, כשכולם דרוכים ושואפים לכך שהאפקט הרצוי יווצר, חיל–האוויר הולם בחזרה".
אז איך זה עובד בעצם? מלחמה מול מסכים. מוצב השליטה בחיל–האוויר מוריד את הפקודות אל הטייסות ויחידות הבקרה. מעכשיו, הבקר והטייס בלתי נפרדים, לפחות עד לסיום הגיחה. הבקר מנחה את הטייס היכן לטוס ואילו מטרות לתקוף.
ישנן שתי עמדות בהן מבקרים את המטוסים התוקפים: עמדה אחת מוודאת עם הטייס את המטרה, חשוב שהטייס יוודא שהמטרה שהוא "נועל" עליה היא זו שהוא אמור לתקוף. עמדה שניה נותנת בקרה למטוסים אל ובדרך החוצה מן התקיפה. לכל מטוס או מבנה יש זמן קצוב לתת כיוון לתקיפה ומיד לצאת החוצה, אין שניה מיותרת. הפעילות דינמית מאוד, הצוות יכול להגיע עם מטרות או לקבל אותן באוויר מהבקר. לכל טייס יש בנק מטרות. במקרה שלא יוכל "לנעול" על אחת המטרות שלו, חשש לבלתי–מעורבים או סיבוכים אחרים תהיה לו מטרה נוספת ב'שליפה'.
כולם כאן דרוכים, תהיה פגיעה או שמא לא תהיה פגיעה? מתח, ציפייה לסגירת המעגל על המשגר. זהו הרגע אליו מתנקזים גורמי המודיעין, הטיסה, החוזי והבקרה, 'אלפא', פגיעה מדויקת במשאית המובילה תחמושת או אמל"ח מסוריה ללבנון.
בשבועות האחרונים, כשהלחימה מתמשכת, מתגבר הצורך לנהל את המרחב בצורה הבטוחה והיעילה ביותר אותה הוא מחייב. מטה חיל–האוויר הוא זה המנהל את הלחימה אך המנהל במכלול התקיפה הוא זה שרואה את 'התמונה הגדולה'. "הניהול של כל המכלול הוא אתגר," מסביר סא"ל גיל, שבעת שגרה משמש כראש ענף מבצעים ומערכות במפקדת יחידות הבקרה ומאז תחילת הלחימה משמש כמנהל בכיר ביחידה. "מעבר לכל המידע שזורם מלמטה, זורם גם כל המידע מלמעלה עם ההנחיות. תפקיד המנהל הוא להוות את הממשק בין מה רוצה מפקד חיל–האוויר לבין איך לבצע את זה בשמיים, איך לתעדף את המשימות ואיך לבצע את כל העבודה עם מספר רב של אנשים שיחשבו בצורה אחידה, כמו שמפקד חיל–האוויר חושב".
"כמנהל אתה מחויב לקבל את ההחלטות בקבועי זמן מאוד קצרים" מוסיף רס"ן הראל, "איזו משימה חשוב להציף למעלה לשולט? איזו משימה עדיפה על איזו משימה? לא תמיד התשובה היא חד משמעית. תקיפת משגר מול תקיפה ערכית אחרת, צילום מול תקיפה, איסוף של כטב"ם (כלי–טיס בלתי מאויש) מול פעילות מסוקים? אלה הן דילמות שלמנהלים במכלול התקיפות יוצא להיתקל בהן מדי יום ביומו".
"מי שלא עובד לא טועה"
בלחימה בלבנון עברו על חיל–האוויר ימים לא קלים במהלכם היו מעורבים כלי– טיס שונים בתאונות מבצעיות.
"בכל אירוע של תאונה אווירית", מסביר רס"ן הראל, "התרסקות או התנגשות, נוצר מצב שבו צריך להציל חיים ולחלץ בזמן הקצר ביותר את הטייסים. צריך לסנכרן בין כל הפעילויות ובין כל המכלולים על מנת להביא אמצעי חוזי ומסוקי חילוץ כמה שיותר מהר אל אזור האירוע על–מנת להציל חיים. כל דקה שעוברת יכולה לשנות את המצב לחלוטין".
"איך אפשר להשתפר?", שואל את עצמו סא"ל גיל. "אנחנו מנסים להתייעל ולהשתפר כל הזמן, אבל טעויות תמיד קורות. יש אמרה שאומרת 'מי שלא עובד לא טועה' - אי אפשר להימנע מטעויות, זה מתאר מאוד עמוס כשהדבר היחיד שודאי בו הוא חוסר הודאות".
המצב בו החיילים צופים באוסף של נקודות אדומות על גבי המסך ומבינים שאלה קטיושות שנופלות באזור הבתים שלהם הוא מורכב והמצב בו יחידה מבצעית באופן מלא נאלצת לקיים את עצמה אך ורק בתוך הבונקר בכל ההיבטים: שינה, מזון, מקלחות וכמובן גם פעילות מבצעית הוא לא פשוט בכלל.
"העומס האווירי שכמותו לא נראה כבר הרבה זמן הוא עומס גם ברמה האישית", מספר רס"ן הראל, "יש פה יותר אנשים שצריך לנהל אותם. להכניס את כל היחידה על כל חייליה לתוך הבונקר המבצעי בשעת חירום, כשכל המכלולים המבצעיים מלאים עד אפס מקום זה לא פשוט. אם חשבתי עד לפני הלחימה שהתפקיד הוא מורכב ומאתגר, הרי שלמדתי שעוד לא ראיתי שום דבר ושהיכולת של האנשים וגם שלי הרבה יותר גדולה ואפשר להתמודד עם כל דבר. האופן בו החיילים מתפקדים ונרתמים לכל משימה הוא טוב וראוי להערכה. אנשים מבינים מהר מאוד שעכשיו זה זמן 'אחר' ומתמודדים עם המצב הנתון שבו אנחנו עובדים ב'הילוך גבוה' ובו זמנית סופגים גם רקטות. הביטוי 'מלחמה על הבית' הוא אולי סיסמא אבל זה המצב כאן. משרתים פה חיילים שעל הבתים שלהם בצפון נופלות קטיושות, כל שרשרת הפיקוד ביחידה גרה בצפון וכולנו בעצם נלחמים על הבית."
ובעוד שבטייסות כולם כבר רגילים למצב שבו "הולכים, תוקפים וחוזרים", ביב"א המצב מעט שונה. "ההבדל בין העבודה בטייסות לבין העבודה ביב"א הוא שכאן אתה מוכרח להיערך לכל תקיפה, לכל מטס ולכל מבצע." סא"ל גיל מסביר. "זה לא נקודתי לטייסת שלך אלא לכל חיל–האוויר שפועל בגזרה הצפונית של מדינת ישראל. במהלך השבועות האחרונים גיבשנו פה נהלי עבודה שלפיהם אנחנו לא במוד מלחמה מלא וגם לא במוד בט"ש, לכן זה משהו קצת מורכב, הבקרים צריכים להיות יותר מקצוענים כי הבקרה היא לא פשוטה.
"נמצאים כאן בקרים מכל היחידות", מוסיף סא"ל גיל. "כאשר הבנו שהעומס רק מתגבר, ביקשנו עזרה מיחידות הבקרה האחרות. הבקרים מגיעים, עושים תדריך קצר ומיד נכנסים לעמדות. בדקות הראשונות הם יושבים תחת השגחה כדי לוודא שהם יודעים 'מי נגד מי', אבל מיד אחר–כך הם מקבלים את האחריות המלאה לעמדה. זה משרת את מה שאנחנו קוראים לו מערך אחד, אחיד ומאוחד".
על השאלה 'האם אתה מצליח למצוא בתקופת הלחימה האחרונה גם דברים חיוביים?', עונה סא"ל גיל בקלות. "הדבר היפה כאן לדעתי זה מה שאני קורא לו ה'אקורדיון', יושבים במכלול, הכל על מי מנוחות עם שתיים או שלוש עמדות פעילות ואז, תוך רגע, מתחיל עוד אירוע. מיד מוסיפים עוד עמדות, תוך דקה נכנסים עוד אנשים ומתחילים לתפעל עוד מבצע, עוד תקיפה. כל הזמן יש את ה'אקורדיון' הזה, ימינה - שמאלה, עוד בקרים ופחות בקרים".
"לשרת כאן זה באמת כיף גדול", מספר סרן (מיל') ע', "גם מהבחינה של האווירה המשפחתית והאנשים המיוחדים שנמצאים כאן וגם מהבחינה של הפעילות המבצעית הענפה, דברים שבעבר לא תיארתי לעצמי שאני אעשה, בימים האחרונים אני עושה אותם פעמיים ובלי לשים לב". רס"ן (מיל') נ' סיים את שירותו הסדיר ביחידה כבר לפני מספר שנים, אבל ממשיך להגיע ליב"א על תקן בקר בעמדת התעבורה האזרחית. "אנשים מהקורס שלי שהשתחררו כבר משירות מילואים חוזרים ליב"א כי הם רוצים, לא כי הם חייבים. לדעת שגם בימי הלחימה, כשהמצב בארץ הוא לא פשוט, אנשי המילואים יגיעו לכאן כדי לקחת חלק מהנטל, זאת הרגשה טובה מאוד".
"היחידה מבקרת את כל פעילות חיל–האוויר מסביב לשעון", מסכם סא"ל אביב. "זוהי פעילות מורכבת ועמוסה שמתבצעת כולה בסביבה מאוימת. אנחנו מוצאים את עצמנו במצב של ספיגה מתמשכת ואני גאה בחיילי היחידה שמתפקדים בצורה יוצאת דופן, עם עבודה אינטנסיבית ומעט מאוד יציאות הביתה. אני מרגיש שאנחנו מצליחים לממש את יכולותיה של היב"א בשעת מבחן".
יחד עם סא"ל אביב, המפקד הנוכחי, הגיעו לבקר ולבקר, ("תרתי משמע"), מפקדי העבר של היחידה. אלופי–משנה במילואים שברגע האמת מגיעים ליב"א ומתיישבים מיד בעמדות כדי לתמוך ולעזור במה שהם יכולים. אומרים שעם הזמן בא הניסיון אבל גם על פניהם של 'הזקנים והמכובדים' ניתן לראות שזוהי לבנון אחרת וארגון "חיזבאללה" שונה בתכלית מזה שהכירו בעבר.
הלחימה הנוכחית הינה מבצע מרובה משתתפים המורכב מאין–ספור מבצעים קטנים. שש שנים עברו מאז יציאת כוחות צה"ל מלבנון, שש שנים בהן הגזרה הצפונית היתה גזרה שקטה ודווקא בחזית הדרומית התרכזה רוב הפעילות. היום, שתי החזיתות בוערות. "האנשים ביחידה מתחילים להתייצב על סוג של 'שגרת לחימה'", מסכם רס"ן הראל, "אנחנו מוכרחים להתרגל ללחימה המתמשכת ועם זאת אסור לנו לעשות כך, אנחנו חייבים לשמר את המתח המבצעי אבל לא לתת למצב הנוראי הזה בו נהרגים חיילים ואזרחים להפוך לשגרה, אסור לנו להתרגל".