או: איך ג’ו ג’ונסטון כמעט יצר את האדפטציה הכי טובה אי פעם.
אחרי שהשתתפה ב"התחלה" בו העלילה מתקפלת לתוך עצמה במישור התודעתי וב"בחצות בפאריז" בו העלילה מתקפלת לתוך עצמה על ציר הזמן, נותר רק צעד הגיוני אחד בקריירה של מריון קוטיאר.
סרט בו העלילה מתקפלת לתוך עצמה מרחבית.
דראפט ראשון: קוטיאר משחקת את חברתו של טייס ניסוי שממוזער ומוזרק לתוך טייס ניסוי שממוזער ומוזרק לתוך מרטין שורט.
ולדייויד בורדוול יש כמה דברים מעניינים להגיד על פלאשבקים משולשים משנות הארבעים.
תשע מתוך עשר תנועות שאנו עושים נענות להרגל ולאוטומטיות. יהיה זה בלתי טבעי להכפיפן לרצוניות מודעת ולמחשבה.
כמו בלא מעט מקרים נוספים, הקולנוע של רובר ברסון מספק את הדוגמא הטהורה ביותר לנושא; הפעם אלו הם סרטי הפשע בהם מהותו של הגיבור מתמצה בכותרת.
הייתי כאחוז קדחת ושמתי את כל הכסף הזאת על האדום – ופתאום הצטללה דעתי: זו הייתה הפעם היחידה בכל הערב הזה, בכל זמן המשחק, שהפחד חלף בבשרי זרם של קור והעביר רעד בידי וברגלי. הזדעזעתי מרוב פלצות, תופס בן רגע מה פירושו של הפסד בשבילי כעת! כל חיי תלויים בסיבוב הזה!
ועד ג'ון וויין בתפקידו האחרון, מסכם את הקריירה שלו כ"אקדוחן"
כמה שנים מאוחר יותר, בצדו השני של האוקיינוס – "הרוצח"
כותרות הסיום של תת ז'אנר בעלי המלאכה עלו על רקע "המתווך" מ 1998, בו מקצוענותו של הגיבור כבר אינה פיזית אלא מילולית – קווין ספייסי וסמואל ל. ג'קסון לא יודעים לירות, לכייס, לנהוג או לפוצץ דברים טוב יותר מהקולגות שלהם; הם פשוט מדברים ומקשיבים בהצטיינות יתרה.
אֶת דָּמֵנוּ וְתִצַּק.
אפשר לומר ש"ממזרים חסרי כבוד" הוא סרט על חוסר היכולת של האדם להמלט ממי שהוא; חילופי מלבושים, מבטאים ושמות יכולים לטשטש את זהותן של הדמויות רק עד נקודה מסויימת בחלל ובזמן.
אחרי נקודה זו, שמגיעה כמעט תמיד באופן מהיר וכואב, כושלים כל נסיונות הבריחה.
בשבתו כבורא העולם הזה דואג טרנטינו לסמן אותות קין על אלו המנסים להתכחש לזהותם ומעשיהם.
דמותו של בראד פיט משמשת, לצורך העניין, כאצבע אלוהים צרדה וצרודה.
אותו הגיון תקף גם לגבי טרנטינו עצמו, שמתקשה להשתחרר מכותרות בגופן צהוב ושמנמן, מחוות לסרג'יו לאונה או מקריינות של סמואל ל. ג'קסון.
ובעצם, כל הסרט יכול להיות תחום במרכאות בתחילתו ובסופו – ג'ולס ווינפילד מספר לווינסנט ווגה על סרט מלחה"ע II בו צפה בתחנת כבלים נידחת.
באותה מידה, "ממזרים חסרי כבוד" עוסק בחוסר האונים של המילה מול המעשה; הדמויות המשכילות, השולטות אבסולוטית בשפה אחת או יותר, הבקיאות בהיסטוריה, זואולוגיה, תולדות הקולנוע ושאר דיסציפלינות, כושלות בתכניותיהן, כאשר המהמורה שגורמת להם למעוד היא תמיד התנגשות בין השפה לבין המציאות הפיזית.
לעומתן, דווקא הדמויות העילגות והבורות, אלו שיעדיפו לחבוט, לדקור ולירות את דרכן אל הפתרון, יצליחו להוציא את תכניותיהן לפועל.
אבל יותר מהכל, הסרט הוא מחווה דווקא ליצירתו של ג'ון יוסטון מ 1981 "הבריחה לניצחון", כאשר המלחמה היא תחליף לכדורגל שהוא תחליף למלחמה.
כמו בסרטו של יוסטון, גם אצל טרנטינו חבורת לוחמים מאולתרת מובלת על ידי בריון אמריקני חסר משמעת תורמת לנפילת הרייך השלישי.
גם ב"בריחה לניצחון" וגם ב"ממזרים חסרי כבוד" העימות הסופי ממוקם על רקע ספקטקל מופרך לחלוטין מבחינה היסטורית, המתרחש, במקרה או שלא במקרה, בפאריז, עיר הולדתו של הקולנוע.
שוט הפתיחה של "צבא הצללים".
מיקס שירי בונד פוטנציאליים, עכשיו, שם.