יצירה נשית לא מוגבלת לחודש אחד בשנה, או ליום בינלאומי אחד, היא נוכחת בכל מקום והיא מתעצמת מדי שעה. למרתה היה הכבוד לארח חלק מהן בערב "במרתה 2" שנערך בסוף אפריל, ובחלקן היא צפתה מאפילת הקהל כשעלו על הבמות השונות ברחבי תל אביב. קבלו אותן, עוד תשמעו רבות עליהן, הבטחה של מרתה.
היוצרת המוכשרת הזו, כולה בת 26, היא כל כולה תיאטרון. היא נושמת, רוקדת, שרה, יוצרת תיאטרון, בין אם בהצגות השונות בהן השתתפה ומשתתפת ("גשר", מישהי?) או במופע המעולה שלה "אני, בת אל" המופיע בתיאטרון הקאמרי. מדובר במופע משודרג למופע שעלה בצוותא, שכולל כעת אפקטים וויזואליים, ריקודים ושירים. והשירים של פאפורה נותנים פייט לדרמה המתחוללת על הבמה, כאשר היא משתפת את הקהל, בצחוק ודמע, אודות סיפור חייה. אודה שאחד השירים, החותם את ההצגה, לא רק שגורם לנימי ההשראה לפקוע אלא גורם להתמכרות קשה ולשמיעת השיר בריפיט, כמו שמרתה עשתה תו"כ ההליכות שלה ברחבי גבעתיים (ועם תושבי רחוב וייצמן, הסליחה).
יש שמועה שיש בעיר אנסמבל חדש, בובצ'קה שמו, שכולל רוב נשי וגבר אחד שמנסה להתמודד עם כל האסטרוגן הזה (על פי הגדרתן…). האנסמבל הזה קם לפני שנה, וכבר מצליח להכות גלים ולהעלות מופע איכותי במיוחד על בימת צוותא. מהמעט שמרתה ראתה, והיא תראה עוד יותר, מדובר ביוצרות (ויוצר) מוכשרות במיוחד, מצחיקות ביותר, שלא מפחדות להעלות גם נושאים קשים לעיכול, אך הן עושות זאת בחן רב ובמראה מהמם.
ההצגה, פרי סמינר הקיבוצים, בוימה על ידי תום ווליניץ ואומצה בחום על ידי התיאטרון הלאומי. מדובר בעיבוד למבוגרים לסיפורו המפורסם של פיטר פן, המציג כיצד פיטר פגש את וונדי, הביא אותה לארץ-לעולם-לא ועל מערכת היחסים הטעונה שלהם. בניגוד לסיפור לילדים, ההצגה מתמקדת יותר במערכת היחסים של השניים.
שחקני ההצגה, ובעיקר גילי בית הלחמי כוונדי ושגיא טל כקפטן הוק, עושים עבודה מצוינת. הבימוי לא נופל מאחור, ומוצא פתרונות נהדרים לתעופה ללא כבלים נעלמים לעין ולעיצוב המקומות בהם מתרחשת העלילה, בעזרת מספר קוביות שחורות בלבד. כמו כן, ווליניץ הבריק בליהוק הילדים האבודים ושודדי הים, בכך שהעניק את התפקידים לקהל היושב מסביב לבמה, ומופעל על ידי הדמויות. יש לציין לשבח את המחווה היפה, שלא נעלמה ממרתה, לגרסת פן של חנוך רוזן. עם זאת, קצת קשה למרתה להתעלם מהמסרים השוביניסטיים העולים מהמחזה, שוונדי והצאצאיות שלה יוכלו לשחק עם פיטר רק בתקופת נקיון האביב. גם אם מדובר באלמנט מהמחזה מהתקופה ההיא, ניתן ואף רצוי היה לעבד זאת.
על אף שרבים גורסים אחרת, מרתה טוענת כי סטנד-אפ קומדי הוא בן דוד של התיאטרון. תחשבו על זה שנייה – יש אמן במה וקומיקאי על הבמה, הקהל לרוב בחושך, יש מוסכמות של מחיאות כפיים וכדומה. אמנם אין קיר רביעי, וסטנדאפיסטים רבים שואבים את החומרים שלהם מהקהל, כמו אדיר מילר, אבל הם עושים זאת באמצעות אלתור, אימפרוביזציה, עוד כלי נהדר של התיאטרון.
על המופע "אני, בת-אל"
בדרך כלל, יש מסלול קבוע אחרי שמסיימים ללמוד בבית הספר למשחק. כמו תיכון-צבא-הודו/דרום-אמריקה, גם השחקנית המתחילה יוצאת את שערי בית הספר עם פחד-מה ורצון אדיר לטרוף את הבמה, המצלמה ויהודה לוי. היא עושה תפקידים קטנים פה ושם, הולכת לאינסוף של אודישנים, מתפשרת על הצגות ילדים ופרסומות חסרות פשר, מוציאה הון על שואו-ריל ובוק, ממלצרת, חושקת שיניים, ולעולם אופטימית שבאמצע המשמרת הכי קשה, יישב הבמאי/תסריטאית/מלהקת/מפיק באזור שלה, ייקלטו את הכישרון והשאר היסטוריה.
ויש את הדרך של בת-אל פאפורה.
פאפאורה, בת 26, היא שחקנית מוכשרת בטירוף. נשים את העובדה הזו לרגע בצד. היא למדה בבית הספר "ניסן נתיב", שיחקה בסרט "פעם הייתי" של אבי נשר, וכיום משחקת בהצגה "בבל" של תיאטרון האינקובאטור ו-"הדיבוק" של תיאטרון גשר.
כמו חייה הבלתי שגרתיים, אותם היא מתארת במופע החדש שלה "אני, בת-אל", גם הדרך בה היא מראה את כישרונה אל העולם, היא מיוחדת. היא אינה מסתפקת בעוד שואו-ריל או תפקיד קטן בסרט כדי לפרוץ, השואו-ריל שלה, הוא אמיתי ותיאטראלי מאין-כמוהו. זהו מופע הנפרש על פני 60 דקות (שעוברות מבלי שהקהל שם לב) במהלכן הוא זוכה להכיר את פאפורה, כישרונה הבלתי-נדלה, ואת הקשיים שנאלצה להתמודד איתם – כי הכישרון של פאפורה, נמתח על פני גובה של 1.30 סנטימטרים.
במופע, פאפורה מציינת כי הקהל לא יישמע ממנה את המילה "גמדה", ו-"נמוכת קומה" הוא צירוף ארוך מדי, אז היא מתפשרת על "קטנטנה". תיאור שהופך באחת את הדימוי השלילי של התסמונת הגופנית ממנה היא לוקה, והופך אותה למשהו מקסים יותר. עם זאת, מאוד קשה לקרוא לפאפורה קטנטנה לאורך זמן, כי העוצמה והחוזק הענקיים שלה משתלטים על הבמה הריקה. עוצמות אלו ליוו אותה במהלך כל חייה, כשגדלה בקריות עם אמה הבלתי-מתפשרת, שלצד אהבתה הגדולה, גרמה לבתה ללמוד כי היא יכולה להשיג את הכל, למרות הכל, בכוחות עצמה. גם אם מדובר על להגיע לעוגיות שבארון הגבוה, וגם אם מדובר על תפקיד מיוחל בצבא, בו שירתה בהתנדבות בגלי צה"ל, והוכיחה למפקדים שלה שאם קצת רצון והרבה ביונסה, כל אחד יכול לעשות מה שהוא מחליט לעשות. זה פשוט נעשה בדרך שלו.
לבני המופע, כלומר המילים ממנו הוא מורכב, מרצפים בצורה יפיפייה את המסלול עליו צעדה, אותו היא ממשיכה לסלול גם היום. המופע מבטא את נפשה של פאפורה בצורה הכי אמיתית, עם הבדיחות, הכמיהות הבכי.
מרתה לא מכירה את פאפורה באופן אישי, אבל היא משערת שחבריה יעידו שהמופע ובת-אל הם אחד – ייחודיים ועוצמתיים, שייגעו בנפשו ונפשה של כל מי שיושב/ת בקהל. תוך כדי מופע, מרתה חשבה על שונותה שלה, ושונותה של מי שישבה לצדה, ושונותם של אלו שישבו מאחורה, ומאחוריהם, וכן הלאה. השונות הזו, גורמת למרתה ולאנשים בכלל להיות מאוד דומים זה לזה. אם דבר כזה בכלל אפשרי. בכל זאת, מדובר במרתה.