הגעתי לפגישה בזמן, עם פנקס ושאלות מסודרות לפי סדר החשיבות, כך שבכל שלב שהוא יאותת לי שנגמר הזמן “פּרוֹ-בּוֹנוֹ” שלי, אצא עם מקסימום מידע. ישבתי על קצה הכיסא והוא ישב מולי נינוח ושליו. שאלתי והוא ענה, האריך והוסיף דוגמאות להמחשה. הצצתי בשעון מדי פעם והרמתי אליו עיניים לוודא שאני לא מתחזרת עם זמנו היקר. אפילו הגנבתי שאלת קיטבג בנוסח “תגיד, מתי הפגישה הבאה שלך?”.
הוא עצר את שטף דיבורו, הביט בי ואמר “תירגעי בבקשה. אני יודע מה אני עושה.” המילים “לא נעים לי להכביד עליך ככה” ברחו לי מהפה מעצמן.
“תקשיבי!” הוא פתאום הרצין מאוד “יש דברים, שאני יודע ואת לא.” ועוד לפני שהגבתי הוא התחיל לספר: “ביום שישי אחר הצהריים לפני שנתיים-שלוש אני התקשרתי אליך הביתה לשאול שאלה בקשר למתכון מספר של אימא שלך. אישתי ניבאה שאת תטרקי לי את הטלפון בפרצוף, או שתנפנפי אותי בצורה מנומסת כזו או אחרת.” פערתי את עיני ובאופן לא רצוני הרמתי חצי כתף, “ומה היה?” שאלתי בסקרנות כנה. “לא טרקת ולא בטיח. ענית וענית… אני לא הצגתי את עצמי ואת לא שאלת את שמי… ואני יודע מי אני ואני יודע מי את. אבל את עונה ברצינות לזר”. חייכתי במבוכה. “באיזה שהוא שלב החלטתי לראות מתי תישברי” אמר עם חיוך שובב בעיניים “הפגזתי אותך בשאלות שונות ומשונות מתוך כוונה לראות מתי תעיפי אותי לכל הרוחות”.
“נו…. ומה היה?” שאלתי בסקרנות גדולה עוד יותר. “ניצחת אותי!” הוא ענה, “באיזה שהוא שלב, נגמרו לי השאלות, הודיתי לך וסגרנו את השיחה… ובשום שלב לא ביררת מי אני”. הבטתי בו ולא ידעתי מה להגיד. “ופתאום, שבוע שעבר, את מתקשרת אליי – out of the blue וצריכה ממני עזרה. אז בבקשה תמי – תמשיכי לשאול ותני לי לענות – כי אני רוצה לנקות איתך את השולחן הזה כבר מזמן”.
כל החיים זה סבב של “נגיעות רכות”. יש סבבים קצרים, יש סבבים ארוכים ויש סבבים שלעולם לא יסגרו. וזה בסדר.
אני באמת לא יודעת ולא זוכרת במי נגעתי השנה. אני רק מקווה שעשיתי יותר טוב מרע. מאחלת שנה טובה לכולנו.
יצאנו מהקורונה – בואו נחזור לג’ינס!
אני לא מתביישת לספר לכם, שעברו עלי חודשיים לא קלים. הריחוק והפרידה מההורים שלי, הבנות, המשפחה והחברים שלנו יצרו בי געגוע וכאב לב. שום “זום” לא דומה לקשר עין, חיבוקים ונשיקות איתם. אי הוודאות והדאגות לפרנסה בילבלו וטלטלו אותי: דווקא בעונה הכי חמה של השנה: פורים, פסח, יום האישה והמשפחה – כל ההרצאות וההופעות, שהוזמנו מראש, בוטלו ולא נכנסו הזמנות חדשות. מתוסכלת, כמו עצמאיים רבים אחרים, ישבתי שעות מול האתר של משרד האוצר, ממציאה סיסמאות ומקלידה קודי גישה, רק כדי לקבל הודעה לקונית שאני “לא זכאית”. דוגרי, עלבון צורב שטרם התאוששתי ממנו.