"איכוון ותקע לי " - אלמא קסבר משמיע בעי כוונה .
מיתיבי: היה עובר אחורי בית הכנסת או שהיה ביתו סמוך לבית הכנסת ושמע קול שופר או קול מגילה: אם כוון לבו - יצא, ואם לאו - לא יצא, וכי כוון לבו מאי הוי? היאך לא קא מיכוין אדעתא דידיה!?
הכא בשליח ציבור עסקינן, דדעתיה אכוליה עלמא.
תא שמע: נתכוון שומע ולא נתכוון משמיע, נתכוון משמיע ולא נתכוון שומע - לא יצא, עד שיתכוון שומע ומשמיע; קתני משמיע דומיא דשומע: מה שומע שומע לעצמו, אף משמיע - משמיע לעצמו, וקתני לא יצא!
- תנאי היא, דתניא: שומע - שומע לעצמו, ומשמיע משמיע לפי דרכו; אמר רבי יוסי: במה דברים אמורים? - בשליח צבור, אבל ביחיד - לא יצא עד שיתכוין שומע ומשמיע.
(שמות יז יא) והיה כאשר ירים משה ידו וגבר ישראל [וכאשר יניח ידו וגבר עמלק] - וכי ידיו של משה עושות מלחמה או שוברות מלחמה?
אלא לומר לך כל זמן שהיו ישראל מסתכלין כלפי מעלה ומשעבדין את לבם לאביהם שבשמים היו מתגברים ואם לאו היו נופלים.
כיוצא בדבר אתה אומר: (במדבר כא ח) ’[ויאמר ה' אל משה] עשה לך שרף ושים אותו על נס והיה כל הנשוך וראה אותו וחי' - וכי נחש ממית או נחש מחיה?
אלא בזמן שישראל מסתכלין כלפי מעלה ומשעבדין את לבם לאביהם שבשמים היו מתרפאין, ואם לאו היו נימוקים.
זה הכלל: כל שאינו מחוייב בדבר - אינו מוציא את הרבים ידי חובתן.
מי שחציו עבד וחציו בן חורין אינו מוציא לא את מינו ולא את שאינו מינו '.
אמר מר: הכל חייבין בתקיעת שופר: כהנים לוים וישראלים; פשיטא! אי הני לא מיחייבי - מאן מיחייבי?
כהנים אצטריכא ליה: סלקא דעתך אמינא 'הואיל וכתיב (במדבר כט א: ובחדש השביעי באחד לחדש מקרא קדש יהיה לכם כל מלאכת עבדה לא תעשו) יום תרועה יהיה לכם, מאן דליתיה אלא בתקיעה דחד יומא הוא דמיחייב, והני כהנים הואיל ואיתנהו בתקיעות דכל השנה דכתיב (במדבר י י: וביום שמחתכם ובמועדיכם ובראשי חדשיכם) ותקעתם בחצוצרות על עולותיכם [ועל זבחי שלמיכם והיו לכם לזכרון לפני אלקיכם אני ה' אלקיכם] - אימא לא ליחייבו' - קא משמע לן.
מי דמי? התם חצוצרות והכא שופר!
אמר רב הונא: ולעצמו מוציא.
אמר ליה רב נחמן לרב הונא: מאי שנא 'לאחרים' דלא, דלא אתי צד עבדות ומפיק צד חירות - לעצמו נמי לא אתי צד עבדות דידיה ומפיק צד חירות דידיה! אלא אמר רב נחמן 'אף לעצמו אינו מוציא'.
תניא נמי הכי: מי שחציו עבד וחציו בן חורין אף לעצמו אינו מוציא.
ברכת הלחם של  מצה  וברכת היין של קידוש היום   מהו ? כיון דחובה הוא  - מפיק? או דלמא ברכה לאו חובה היא ?
תא שמע דאמר רב אשי: כי הוינן בי רב פפי הוה מקדש לן, וכי הוה אתי אריסיה מדברא הוה מקדש להו!
תנו רבנן: לא יפרוס  אדם פרוסה לאורחין אלא אם כן אוכל עמהם, אבל פורס הוא לבניו ולבני ביתו כדי לחנכן במצות; ובהלל ובמגילה אף על פי שיצא - מוציא.
יום טוב של ראש השנה שחל להיות בשבת: במקדש היו תוקעין , אבל לא במדינה . משחרב בית המקדש התקין רבן יוחנן בן זכאי שיהו תוקעין בכל מקום שיש בו בית דין.
אמר רבי אלעזר: לא התקין רבן יוחנן בן זכאי אלא ביבנה בלבד .
ועוד זאת היתה ירושלים  יתירה  על יבנה: שכל עיר שהיא רואה  ושומעת וקרובה ויכולה לבוא - תוקעין, וביבנה לא היו תוקעין אלא בבית דין בלבד .
מלאכת עבדה לא תעשו) יום תרועה יהיה לכם?
לא קשיא: כאן ביום טוב שחל להיות בשבת, כאן ביום טוב שחל להיות בחול.
אמר רבא: אי מדאורייתא היא - במקדש היכי תקעינן? ועוד - הא לאו מלאכה היא דאצטריך קרא למעוטי, דתנא דבי שמואל: ’[במדבר כט,א: ובחדש השביעי באחד לחדש מקרא קדש יהיה לכם] כל מלאכת עבודה לא תעשו [יום תרועה יהיה לכם] - יצתה תקיעת שופר ורדיית הפת שהיא חכמה ואינה מלאכה'!
אלא אמר רבא: מדאורייתא מישרא שרי, ורבנן הוא דגזור ביה, כדרבה, דאמר רבה: הכל חייבין בתקיעת שופר ואין הכל בקיאין בתקיעת שופר; גזירה שמא יטלנו בידו וילך אצל הבקי ללמוד ויעבירנו ארבע אמות ברשות הרבים ; והיינו טעמא דלולב והיינו טעמא דמגילה.
תנו רבנן: 'פעם אחת חל ראש השנה להיות בשבת והיו כל הערים  מתכנסין . אמר להם רבן יוחנן בן זכאי לבני בתירה : נתקע! אמרו לו: נדון . אמר להם: נתקע ואחר כך נדון. לאחר שתקעו, אמרו לו: נדון! אמר להם: כבר נשמעה קרן ביבנה ואין משיבין לאחר מעשה' .
אמרו לו - היינו תנא קמא!?
איכא בינייהו בי דינא דאקראי .
^ חוץ מברכת הלחם וברכת היין ושאר ברכת פירות וריחני שאינן חובה, אלא שאסור ליהנות מן העולם הזה בלא ברכה, ובזו אין כאן ערבות, שאינו חובה על האדם לא ליתהני ולא ליבריך.
אוחזר מתוך "https://he.wikisource.org/w/index.php?title=ביאור:בבלי_ראש_השנה_דף_כט&oldid=684460"