לאחרונה, יצא לי מספר פעמים לנסוע על הכביש המוביל מצומת קאסם לדיר איסטיה (כביש חוצה שומרון). הנסיעה שנמשכת לא יותר מ-20 דקות היא כניסה לעולם אחר עבורי. מרגע שמתחילים להיכנס לשטחי הגדה הכל הופך להיות מעין סרט בהילוך איטי: טרדות היומיום, המחשבות, התכנונים וההתלבטויוית מתפוגגים כמו היו בועות סבון. והנה המחסום, וכרמי הזיתים שעוטפים את הדרך ופזורים עד לאופק. ובהדרגה המחשבות איטיות וכבדות. אני מתרוקן. נמצא בסוג של ריק מרגיע.
בשבת בבוקר נסענו – 12 פעילים ופעילות מקבוצת 'דהרמה מעורבת חברתית' – לכפר דיר איסטיה. לחלקנו זה ביקור חוזר במקום ואילו לאחרים הפעם הראשונה בה הם מתארחים בכפר פלסטיני. מגיעים לכפר. האנשים, הריח, החמור ליד חנות הירקות, הילד שמנופף לשלום. ואז עדר הכבשים שמציף את כביש הגישה, עוצר סופית את כלי הרכב המזיעים, המתעקשים לסוע, להמשיך, בלי לדעת לאן. אנחנו עוצרים ומשקיפים על הצמר הלבן הנע בנחישות איטית ומלגלג על מנועי הטורבו המתוסכלים. הגוש הלבן בולע את המכוניות, ומותיר אותי סופית ריק, חסר מילים. הרכב, מתפתל לאיטו לכיוון בית מארחינו, שקט גם הוא, כמו למד שלחיים פה יש קצב, קול וריח ששווה להתמסר להם.
אנו מגיעים לביתם של מארחינו בכפר, נעימה וזוהיר, אנשים יקרים ואמיצים שפתחו את דלתם עבורנו, בימים שדלתות רבות נטרקות בפני נסיונות ליצירת קשר בין ישראלים לפלסטינים: נעימה, חברת מועצת העיר דיר איסטיה וזוהיר, חקלאי, מספרים לנו מעט על החיים בכפר ועל הקשיים שחווים עם ההתנחלויות שסביבן. אנו יושבים בסלון ביתם וממתינים לראש העיר נאזמי. נאזמי מגיע ולאחר שיחה עימו אנו יוצאים לעבודה. הפרוייקט אותו ביקש שנבצע הוא ניקיון בית עתיק ורחב ממדים בעיר העתיקה של הכפר. הבית, בעל משמעות היסטורית לתושבי הכפר, הוזנח במהלך השנים, ודורש ניקיון ושיפוץ יסודיים. הבית סובל מהעדר תקציב שיסייע בשיקומו וקבוצות שונות של מתנדבים מנסות להירתם לטובתו.
אנו מתחילים לנקות את החצר המרכזית של הבית: ניכוש עשבים, טיטוא ופינוי אבנים שבורות. בהתחלה הקבוצה עובדת יחד אך בהדרגה אנשי הקבוצה מתחילים להתפזר במתחם הגדול. הבית, רשת של חדרים גדולים וקטנים המחוברים בפרוזדורים צרים הוא מקום קסום: חדרים עם תקרות מעוקלות ורצפות מאוירות בפרחים בצהוב ירוק וכחול. תריסי עץ ישנים הצבועים בטורקיז, חלקם תלויים על בריחים מתפוררים. בכל טיטוא, הסרת קורי עכביש ממשקוף וניכוש עשבייה מחומת אבנים נחשפת פיסה מעברו של הכפר. בכל קילוף של צבע ישן נחשפת פיסת חיים של קהילה. ועבורי, כל גילוי של מרצפת עתיקה, של קימור חבוי או טיט עייף שקורס תחת מגע המטאטא הם גם רגעים של התבוננות פנימה: על התהליך האישי אותו אני עובר מאז שעיני נפקחו : על הסטראוטיפים עליהם גדלתי ושעדיין ברגעים לא צפויים, מגיחים ומרימים את ראשם המכוער. על הפחד מה'אחר', וה'שונה' שתופס אותי לא מוכן, זחוח בתחושת הומניות צבועה. ואני חושב על הבתים שנותרו לי עדיין לעשות בהם ספונג'ה במהלך חיי, ועל העשבים השוטים שעליי לנכש.
ואני עולה להשקיף על הנוף מגג הבית ופוגש נער. הוא רוצה שאצלם אותו. אני מצלם אותו על כיפת הגג של הבית. אני מראה לו. הוא מחייך. הוא נותן לי יד ומעלה אותי איתו לכיפה. אנו משקיפים על הכפר. ילדים מסמטה צרה מנופפים וצועקים לי לשלום. אני מחזיר להם שלום במבוכה. לא נעימה לי תשומת הלב שעוררתי. אני רוצה לשאול את הנער איפה הוא גר אבל לא זוכר איך אומרים זאת בערבית ומקלל בתוכי את הרגע שהפסקתי ללמוד ערבית. אני יורד והולך לטאטא עוד חדר.
כוס קפה חם ומיץ תפוחים מרענן מחכה לנו למטה בחצר. לקראת 13:00 בצהריים אנו מסיימים את העבודה והולכים בחזרה לבית של זוהיר ונעימה. אני זוכר שישבנו, ובטח גם דיברנו על כל מיני דברים אבל אני לא זוכר על מה. ובכלל, לעיתים אני חש שכבר נאמר כל כך הרבה, ושמטאטא וזוג ידיים מיובלות אומרות לא מעט בימים שהמילים מתעופפות מבלי שאיש מקשיב להן באמת.
ובכל זאת היו מספר דברים שאני זוכר, ובהם רעיונות למיזמים חדשים שיאפשרו את המשך שיתוף הפעולה עם הכפר בעתיד. הוחלט שתעשה בדיקה להזמין את ארגון 'רופאים למען זכויות אדם' לכפר, ושבמקביל נבחן אפשרויות לפעילויות נוספות.
הנסיעה חזרה לישראל הייתה שקטה. לפני המחסום התעורר דיון ברכב האם צריך לומר שבאנו מדיר איסטיה, או שסתם ביקרנו 'חברים'. חיילת צעירה שאלה מנין בנו, התרצתה, ושחררה אותנו. חזרנו לראש העין למעגל סיום קבוצתי. במעגל חלקו המתנדבים את תחושותיהם לגבי היום שעברנו והובע רצון מצד רבים מהמשתתפים להיות מעורבים בפעילויות עתידיות של הקבוצה בדיר איסטיה. חזרתי לרכב, נסעתי הביתה, לדרכים המוכרות, לשלטים בעברית, לפרסומות, לאוטומט. עד הפעם הבאה.
רשומה זו פורסמה בקטגוריה דהרמה אקטיביסטית, יהודי-פלסטיני, עם התגים דיר איסטיה. אפשר להגיע ישירות לרשומה זו עם קישור ישיר.