כך יצא ששתי מהפכות הכשרות שהרבנות הראשית לישראל מנסה ליישם, נבלמות כעת ע"י הגופים הליברליים שקובלים כנגד תפקודה * האם נכון לאפשר לבעלי עסקים להצהיר שהם שומרים על ההלכה בלא תעודת כשרות מהרבנות המקומית? מה ינצח – השיקול הכלכלי או הצורך בכשרות?
עוד סיבוב במאבק מול הרבנות הראשית נפתח בשבוע שעבר בדיון נוסף בבג"ץ בהרכב מורחב, לאחר שכבר ניתן פסק דין בעתירה של שני בעלי מסעדות בירושלים. את העתירה להכיר במסעדותיהם ככשרות אף על פי שאין בהן תעודות כשרות מטעם הרבנות הגישו העותרים באמצעות המרכז לענייני דת של התנועה הרפורמית. ביוני אשתקד פסק בית המשפט נגד העותרים וקיבל את עמדת הרבנות הראשית כי מדובר בהונאה בכשרות על פי חוק הונאה בכשרות משנת 1983, אך בעצם קיום הדיון הנוסף לאחר הינתן פסק הדין, וכן בירידה לפרטי המשפט – שננסה לעשות בהמשך – אפשר לסמן מגמה במאבק מול הרבנות הראשית, במיוחד מאחר שהיא מנסה לתקן את הליקויים במערך הכשרות.
במשך השנים הצביעו רבים, גם ברבנות עצמה, על ליקויים בהתנהלות מערך הכשרות. הליקויים המרכזיים הם שניים: האחד הוא ליקוי ביחסי משגיח-מושגח – בעל העסק הוא שמעסיק את משגיח הכשרות, ולכן האינטרס של בעל העסק איננו תמיד בהכרח אינטרס כשרותי. הליקוי הזה שם את המשגיח עצמו במלכוד – האם הוא פועל למען האינטרס הכללי של הציבור או למשכורת ולמקום העבודה שלו?
הליקוי האחר הוא בעיית חוסר האחידות בנוהלי הכשרות. מעניקת הכשרות בכל עיר היא הרבנות המקומית ולא הרבנות הראשית, ועניין זה בעייתי לא רק מבחינת הצרכן אלא גם מבחינת המערכת. לדוגמה, רשת בתי מלון בכל עיר צריכה לייצר תשתית משלה על פי הנחיות הכשרות של הרבנות המקומית. כאשר כל רב מקומי קובע את תנאי הכשרות שיינתנו למסעדות, חוסר האחידות מקשה על בתי העסק מחד גיסא, ומאידך גיסא אין לרבנות הראשית כל סמכות לכוף את הרב להנחיותיה ולסטנדרט הכשרות שלה.
את שתי הבעיות הללו, שעלו בהרבה דו"חות מבקר ובדו"חות אחרים במהלך השנים, הרבנות מנסה לתקן באמצעות ועדה מיוחדת שהקים הרב הראשי דוד לאו, בראשות הרב מיכה הלוי ובאמצעות שתי הצעות חוק של הבית היהודי. אך יש מי שמנסה לבלום ניסיונות אלו לא רק בוועדת השרים לחקיקה, אלא, איך לא, בבג"ץ.
כאמור, ביום שלישי שעבר התקיים דיון נוסף בבג"ץ בעתירת שני בתי העסק הירושלמים להכרתם ככשרים לאחר שכבר ניתן פסק הדין שתמך בעמדת הרבנות הראשית.בעתירה קבלו העותרים על הקנס שהוטל עליהם לאחר שהציגו את המסעדות ככשרות על ידי תליית תעודת 'ברית נאמנות' של הארגון 'השגחה פרטית' – תעודות המשמשות ברית נאמנות בין בית האוכל ללקוחותיו מאחר שבית האוכל מתחייב להקפיד על כללי כשרות. היועץ המשפטי דאז יהודה וינשטיין השיב בזמנו את עמדת המדינה, ולפיה כל עוד לא משתמשים במילה 'כשר' אלא בכל טרמינולוגיה אחרת, כמו 'פיקוח' או 'השגחה', ונוסף על זה נכתב כי אין במקום תעודת הכשר, לא מדובר בהונאה בכשרות.
עמדת הרבנות הראשית, שוינשטיין סירב להציג, הייתה כי הטרמינולוגיה אינה חשובה – לצרכני הכשרות הבסיסיים שיראו תעודה שאומרת כי המקום מושגח הדבר יתפרש כמקום שיש בו תעודת כשרות. דברי השופט רובינשטיין בפסק הדין אשררו עמדה זו: "כשלעצמי – בדומה לחברי (השופט סולברג) – באתי לכלל מסקנה כי... אין לאפשר עקיפתן של הוראות החוק על ידי 'כאילו', קרי, הכשרים שעל ידי השמטת המלה 'כשר' יהיו 'כשרים', והנה לנו המצאה כאותו משחק ילדים האוסר לומר 'כן, לא, שחור, לבן'. דומני כי אדם שאינו בקיא גדול ב'אותיות הקטנות', בעיניו מה שהולך כמו ברווז (קרי, תולה שלט של השגחה) הוא ברווז, אך בהיעדר ההשגחה שקבע המחוקק עלול הדבר להפוך 'ברווז' במשמעו העיתונאי. השיטה הישראלית של 'כאילו' – במובן המשפטי, עקיפת החוק, דומני שאין לנו ליתן לה יד".
אך מה שקרה לקראת סוף דבריו של רובינשטיין אולי פתח את הפתח להמשך המאבק מול הרבנות: השופט רובינשטיין הוסיף והתנה את הכרעתו בטיפול של הרבנות הראשית ביחסי משגיח–מושגח – בג"ץ שהוגש כבר לפני יותר מעשור ואין כל קשר בינו ובין הפסיקה הנוכחית: "לא בלי התלבטות החלטתי להצטרף לחוות דעתו היפה של חברי השופט סולברג", כתב רובינשטיין בפסק הדין, "אך אקדים ואומר, כי אציע להגביל את תחולתו של פסק דין זה לשנתיים ימים, ולהכפיפו לשינוי מערכתי בזיקת המשגיחים לבתי האוכל שהם משרתים, קרי, שלא יהיו עוד כפופים לבית האוכל. ככל שדבר זה לא יושג, לפחות במידה משמעותית ורצינית, עשוי הנושא להיפתח מחדש ועמדות הצדדים שמורות". אקטיביזם משפטי בטהרתו.
מאז התחלף היועמ"ש והבקשה לדיון נוסף, שהוא מעין ערעור על פסק הדין, התקבל. אביחי מנדלבליט שינה את עמדת המדינה לעמדה התומכת בעמדת הרבנות ומייצגת אותה, ולדיון ביקשו להצטרף כידידי בית המשפט כמה גורמים – מהתומכים ברבנות ומהמתנגדים לתפקודה: ארגון כושרות, חברי הכנסת רחל עזריה ואלעזר שטרן, 'נאמני תורה ועבודה' ואיגוד המלונות.
משיחות עם גורמים משני צדי המתרס אין ויכוח כי שני הבג"צים נגד הרבנות (משגיח–מושגח והבג"ץ הנוכחי) היו זרז של ממש לרבנות הראשית לתקן את דרכיה: הרב הראשי דוד לאו, הממונה על מועצת הרבנות הראשית ובתוכה על מערך הכשרות, הקים ועדה שתדון בשני הליקויים שציינו – ועדה שחלק ממסקנותיה הודלפו לקראת הדיון אך מסקנות מלאות טרם הוגשו. בו בזמן הציעו חברי הכנסת בצלאל סמוטריץ' ושולי מועלם שתי הצעות חוק שכבר התבשלו בקדנציה הקודמת אצל הרב אלי בן דהן, ששימש אז סגן שר הדתות.
הצעתו של סמוטריץ' נוגעת לנוהלי כשרות אחידים וקובעת סטנדרטים אחידים לכשרות בכל הארץ, אחידות הכוללת גם שקיפות: הרבנויות המקומיות יהיו כפופות לנוהלי הרבנות הראשית, זאת אומרת שכל לקוח ידע בדיוק מה הוא מקבל מבחינת כשרות, כל בעלי מסעדה ידע מה אפשר לדרוש ממנו ומה לא ותהיה כתובת ברורה לתלונות. החוק גם מאפשר לרבנות הראשית בפעם הראשונה להדיח את הרב המקומי אם לא יעמוד בקריטריונים.
תני פרנק, ראש תחום דת ומדינה ב'נאמני תורה ועבודה', המתנגדת לחוק של בצלאל סמוטריץ', אומר באשר לקביעה בבג"ץ כי תליית תעודה שלפיה המקום מפוקח היא עברה על החוק, שכן ההונאה הגדולה ביותר נעשית על ידי הרבנויות המקומיות: "ההונאה הכי גדולה היום היא לא בהשגחה פרטית – ארגון שאין לו כמעט השפעה. יש הרבה רבנויות מקומיות שאתה לא יכול לדעת מה ההשגחה שם. רוב הציבור לא יודע את זה ורוב הציבור רואה שכתוב כשר, אז הוא אוכל".
נראה שההצעה של סמוטריץ' פותרת את העניין הזה כשהיא מכפיפה את כולם לנהלים אחידים.
"לדעתי זו עמדה פטרנליסטית מול צרכני הכשרות. זו גם עמדה צבועה בעיניי. ברבנות בעצמה מודים שרבנויות מקומיות מבצעות הונאת כשרות, אבל זו גם אשמתה של הרבנות הראשית, כי היא אמורה להיות הרגולטור". 'נאמני תורה ועבודה' חברו לחברת הכנסת רחל עזריה ועמלו על הצעת חוק נגדית, המבקשת להפריט את סמכות מתן הכשרות לתחרות ולהשאיר את הרבנות הראשית כרגולטור בלבד. "אני חושב שבמבחן הצרכן הסביר, אם יהיה כתוב על התעודה בגדול 'אין אישור של הרבנות הראשית', זה אמור להספיק לו, בוודאי היום, שיש בעיה עם ההשגחה של הרבנות עצמה. אנחנו לא בעד לפרק את הרבנות", הוא טוען. "הצטרפנו כידידי בית המשפט לא כי אנו מצדדים בעותרים, להפך, מבחינתי הרפורמים עשו כאן נזק. אנחנו חושבים שלא נכון שעכשיו כל אחד יוכל להגיד שהוא כשר. זה לא נכון במדינה יהודית. אנחנו כן חשובים שראוי שמדינת ישראל תספק שירותי דת באמצעות הרבנות, אך בעינינו זה לא סביר שבעל עסק שכותב: 'אין לי תעודת כשרות של הרבנות אבל אני שומר על כללי ההלכה' לא יוכר ככשר. יש לנו עמדה ברורה בבג"ץ – לאפשר לאדם להגיד שהוא שומר על ההלכה. אני לא חושב שכל גוף פרטי יכול לתת כשרות; אני כן חושב שצריך להסדיר את זה".
בראלי: "בכל פעם שמנסים לתת קצת חמצן לרבנות הראשית, כל הארגונים שמתנגדים לחיבור המיוחד שיש לנו במדינת ישראל בין יהדות למדינה ורוצים מדינת כל אזרחיה מערערים ומתנגדים, ובעצם שותים לרבנות את הדם"
'נאמני תורה ועבודה' עם חברת הכנסת רחל עזריה מבקשים לפרק את 'מונופול הכשרות' ברבנות ולאפשר לה להישאר רק רגולטור, ובכך להוזיל לדבריהם לצרכן ולבעלי העסק את עלויות הכשרות. על זה טוען סמוטריץ' כי הם ישיגו בדיוק את ההפך – הדבר יגרום לכפילות בעלויות כי מלבד התשלום למשגיח הפרטי יהיה תשלום נוסף על הרגולציה של הרבנות.
גם את השימוש במינוח 'מונופול הכשרות' הצעתו של ח"כ סמוטריץ' פותרת לכאורה: "אחד מהמאפיינים של מונופול הוא שמי שקובע את הסטנדרט ומי שאוכף אותו זה אותו גוף", מסביר סמוטריץ'. "זה אגב המצב היום – הרב המקומי קובע את הנהלים וגם אוכף אותם. בחוק שלי אני מטפל בבעיה הזו – הרבנות הראשית והרבנות המקומיות הם שני גופים נפרדים גם משפטית וגם היררכית ומי שיודע איך שזה עובד יודע שהם לא קשורים זה לזה בכלל. בהצעת החוק מי שקובעת את הסטנדרטים היא הרבנות הראשית ומי שאוכפת אותם היא המקומית, ובכך טיפלנו ברכיב המרכזי של המונופול".
פנינו לסגן שר הביטחון הרב אלי בן דהן כדי להבין מה הבעיה בהצעת החוק של 'נאמני תורה ועבודה' ורחל עזריה בהפיכת הרבנות לרגולטור: "הצעה כזו תגרום לאנדרלמוסיה גדולה הרבה יותר ממה שיש היום. היום אנחנו מתמודדים עם ארבעה-חמישה בד"צים, ואם תיפתח התחרות נצטרך להתמודד עם עשרים ושלושים, וזו מציאות גרועה הרבה יותר. ברגע שתהיה תחרות של גופים פרטיים, אף אחד לא ערב לנו שהגופים הללו מה שיעניין אותם באמת הוא רמת הכשרות. יעניינו אותם בעיקר עניינים מסחריים וכלכליים, בלי שום מחויבות אמתית לעניין הכשרות. אני חושב שמי שהציע את ההצעה הזו לא חשב מספיק לעומק וודאי לא שיפר את המציאות של הכשרות".
בפועל נבלמה ההצעה של ח"כ סמוטריץ', שהונחה בוועדת השרים לחקיקה כבר לפני שנה, על ידי חברת הכנסת רחל עזריה מ'כולנו' והלוביסטים של 'נאמני תורה ועבודה'.
הצעת החוק השנייה של ח"כ שולי מועלם אמורה לתקן את העוול ארוך השנים שכולם התרעמו על אודותיו ביחסי משגיח–מושגח. לפי הצעת החוק תיפתח חברה ממשלתית מיוחדת שהמדינה תקים, חברה שיכולה להעסיק מספר עובדים בלתי מוגבל ואיננה קשורה לתקן של שירות המדינה. "היתרון הגדול הוא שחברה כזו לא תהיה תלויה בעסקים עצמם אלא תגבה את האגרה בעבור המשגיח מהעסקים, והיא שתעסיק את המשגיח", מסביר הרב בן דהן. "עוד בעיה שהועלתה בזמנו היא שהיו מקרים שרבנים מקומיים מינו קרובי משפחה כמשגיחים. ברגע שתהיה חברה ממשלתית דברים כאלה לא יקרו. החברה תקבל מרב מקומי את דרישות הכשרות, את סוג המשגיח ואת שעות העבודה הנצרכות, והיא תשבץ את המשגיח המתאים, תהיה אחראית להשתלמויות ולהדרכות וכן תעניק למשגיח את כל התנאים הסוציאליים שלו, שלצערי הרבה מהמשגיחים אינם מקבלים היום".
פרנק מנאמני תורה ועבודה: "אנחנו לא בעד לפרק את הרבנות. הצטרפנו כידידי בית המשפט לא כי אנו מצדדים בעותרים, להפך, מבחינתי הרפורמים עשו כאן נזק. אך בעינינו זה לא סביר שבעל עסק שכותב: 'אין לי תעודת כשרות של הרבנות אבל אני שומר על כללי ההלכה' לא יוכר ככשר"
גם את הצעת החוק הזו 'נאמני תורה ועבודה' אינם אוהבים. נימוקם המרכזי הוא כי לדעתם הצעת החוק איננה בת היתכנות מכיוון שהמדינה אינה יכולה להשקיע את הכסף הדרוש לקבלת כ-5,000 עובדי ציבור חדשים. על הטענה הזו תמה הרב בן דהן ומזכיר: "בפועל הממשלה לא צריכה להשקיע הרבה כסף, כי גם היום המשגיחים משולמים על ידי בתי העסק. כלומר התקציב של החברה יהיה כלול גם מהאגרה של בתי העסק, שממילא משלמים היום למשגיחים".
בפועל, עם הניסיונות של הרבנות הראשית לתקן את התנהלותה ולייעלה, מתנגדיה ממשיכים לוודא כי לא תוכל לעשות זאת ומנגד קובלים על בעיותיה לפני הציבור ובתי המשפט. ובכל זאת קשה להתעלם מהרושם שהרבנות מתעוררת לתיקונים האלה ביתר מרץ רק כשאיום הבג"ץ מופעל.
הרב עמיטל בראלי, מנכ"ל ארגון 'חותם', אינו ממהר להסכים עם הטענה הזו וטוען שהבעיה מתחילה עוד קודם לכן: "חונקים את הרבנות בכל היבט של יכולת תפקודית, ואז היא באמת לא מצליחה להגיע לדברים המהותיים. היחס בין היקף העבודה למשאבים שנותנים לגוף הזה הוא בלתי נתפס, ולכן הרבנות עובדת בשיטת כיבוי שרפות ולא מצליחה ליישם את הפתרונות שהיא רוצה ליישם לליקויים שכולם מסכימים עליהם.
"בכל פעם שמנסים לתת קצת חמצן לרבנות הראשית, כל הארגונים שמתנגדים לחיבור המיוחד שיש לנו במדינת ישראל בין יהדות למדינה ורוצים מדינת כל אזרחיה מערערים ומתנגדים להקצאת תקציבים, ובעצם שותים לרבנות את הדם.
"ממש עצוב לראות עד כמה בציבור הדתי הנושא הזה עובר ליד האוזן", אומר בראלי. "מצד אחד אנחנו לא כל כך מודעים להשלכות ולא מעוררים דיון נוקב או מתגייסים לסייע בעניין הזה, ומצד אחר אנחנו רואים איך הצד שכנגד – התנועה הרפורמית והארגונים הליברליים – משקיעים ביחסי ציבור אין סופיים ורוכשים את אמון הציבור".
מהרבנות הראשית נמסר בתגובה כי אין גוף שיכול באמת לפקח על הכשרות בצורה מסודרת כמו הרבנות הראשית. "מדובר בגוף ממלכתי לא רווחי, כך שבמבחן המהות מה שמעניין את הרבנות הוא הצרכן צורך הכשרות, בעוד מה שיעניין את הגופים השונים בתחרות פתוחה הוא יותר השיקול הכלכלי. הרבנות הבינה שיש מה לשפר במערך הכשרות ולכן הקים הרב לאו ועדה לבחינת מערך הכשרות. היא תגיש את המלצותיה לרב לאו; הוא יגיש אותן למועצת הרבנות הראשית, והיא שתקבל בסופו של דבר את ההחלטות. ברגע שכל רב יהיה כפוף לנוהלי הרבנות הראשית הדבר יפתור הרבה חוסרים שקיימים בסיפור".