כבר הפנינו פה בבלוג כמה פעמים לאתר הכצעקתה. האתר הוא חלק מפרויקט בין לאומי, ונותן במה לנפגעות ונפגעי הטרדה מינית ואלימות מינית. בחצי השנה האחרונה הצליח האתר לעורר שיח ציבורי לחשוף מימדים של תופעה רחבת היקף ומושתקת. לאחר חצי שנה של פעילות, זיהו עורכות האתר שורה של מרחבים קבועים בהם רבות במיוחד ההטרדות. בהמשך לכך, החליטו העורכות להניע את הפרויקט החשוב הנוכחי, שהוא מיפוי שיטתי של אזורים, קווים, נהגים וכל מידע רלבנטי נוסף שיעזור לשפוך אור על תמונת ההטרדות המיניות בתחבורה ציבורית.
אנחנו מברכים פה על הפרויקט החשוב והראוי, וקוראים לכן ולכם, שנפגעו מאלימות מינית בכלל, ובתחבורה הציבורית בפרט, לא לשתוק עוד.
ניתן להגיע לעמוד הפרויקט כאן, או באמצעות הבאנר שהדבקנו בצד שמאל של דף הבית שלנו.
מי מפחד מנערה עם קעקוע דרקון?
פרופ' דלפין רו, ראש החוג ללימודים קלאסיים באוניברסיטת אתנה, היא האויבת הגדולה של החשיבה החופשית, האומנות, החופש האקדמי והחברה. לא רק שרו, צרפתיה יומרנית, העזה לבקר מרצה על כך שהוא מלמד את הדרמות היווניות מבלי להתייחס כלל להבניות המגדריות הבעייתיות, ובעצם אף לאשרר אותן, היא גם דוחפת את אפה לעניינים לא לה, ורודפת אחרי גברים תמימים שכל מה שהם רוצים זה לשכב עם נשים במחצית מגילם. פרופ' קולמן, הקורבן האולטימטיבי של הפמיניזם הזועם, משלם את המחיר. אף שהוא יודע שעם אנשים כמו רו אין אפילו טעם לדבר הוא משלם את המחיר ומורחק באופן משפיל מהמוסד האקדמי הקטן.
כשחברות ארגונים פמיניסטים פנו למועצת הרשות השניה בדרישה שלא להגדיל את היקף שעות הריאליטי המותר לזכייניות, הן נדחו כלאחר יד. טענותיהן כי תוכניות אלו משעתקות ומעצבות שיח סקסיסטי, רדוד ואלים נשמעו כמו עוד מהלך מוכר וישן של פמיניסטיות זועמות שכולם כל כך אוהבים לשנוא.
והנה, לא עבר יותר מידי זמן, וזכינו להכיר בתוכנית "האח הגדול" את אסטרטגיית הפיתוי המופלאה של עמיר (אחרי המלצה מבודחת ולא מצחיקה כלל ל"סתם" אונס אלים רגיל- לדפוק לבחורה את הראש בקיר ואז לנצל אותה כשהיא בלי הכרה), שכללה ציד בחורות שיכורות במועדונים (אחר כך גיליתי שיש למצבעי האסטרטגיה הזו שם בקרב יודעי דבר – "אוכלי נבלות"). הרעש התקשורתי סביב הפרשה, המתנגדים והתומכים, חיצי הביקורת העמומה שהפנתה המערכת לעבר עמיר, כל אלו עשו רק טוב לאח הגדול. עכשיו, גם פמיניסטיות התחילו להצביע, בשביל לחזק את פרידה הכט, היחידה שהעזה להתנגד לעמיר.
למי את קוראת יפה?
יש לי חברים שצופים ב'יפה והחנון', ולא מוכנים לפספס ולו פרק אחד. סבבה. טראש שהוא טראשי במיוחד, יכול להיות מהנה במיוחד (ויסלחו לי כל אלה שכבר הכתירו באוזניי את התכנית כ"יצירת מופת"). כן, אני יודעת שזה לא "מגניב" להתעצבן מתכניות ריאליטי שכולם-כולל-כולם צופים בהן, גם מבקרי התרבות אניני הטעם והפמיניסטיות שמוחלות על העוולות בשביל חצי שעה של הנאה נטולת רגשי-אשם. אבל המייל שהגיע לתיבת הדואר של הבלוג, הביא לי את הסעיף. בחייאת גזית, קראת את הבלוג לפני שפנית אלינו?
ילדים יודעים המון על מין ולא יודעים כלום. הם יודעים מה נכנס למה, ברור, אבל פורנו לא מלמד אותם על מיניות אלא על מין. הם מכירים יותר תנוחות ממה שההורים שלהם אי פעם ידעו, אבל אף אחד לא מדריך אותם, מציב גבולות, משרטט קווים שאסור לחצות, מלמד איך להשתלט על דחפים. במשך הרבה שנים מערכת החינוך נמנעה באופן כמעט מוחלט מדיון בנושאי מין ומיניות. בגיל המתאים, הבנות היו שומעות שיעור על "מחזור", והבנים היו שומעים שיעור על "זקפות", או וואטאבר, ואז היו משלימים את הפערים בהתלחשויות ובניחושים.
השפה היא כלי חמקמק. היא יוצרת זהויות וקטגוריות ומפרקת אחרות. כאשר השפה יוצרת זהות מובחנת של קבוצה היא מעלימה לרב את חוסר האחידות הפנימית שבתוך הקבוצה. כך למשל, ההפרדה בין משוררים ומשוררות ובין סופרים וסופרות יוצרת שתי קבוצות מובחנות זו מזו, ובו בזמן יוצרת דמיון בין המשוררים והמשוררות לבין עצמם (הפרדה זו אינה ברורה מאליה, ובהחלט ניתן לדחות אותה, הקשר בין לאה גולדברג לטולסטוי הוא הרבה יותר חזק מבינה לבין אלן גינזבורג).
בזמן האחרון אנחנו שומעים על עוד ועוד מגמות בעולם הרפואה הפלסטית, שיעודן- עיצוב מחודש של גוף האישה. חלק מהמגמות הללו אף הוזכרו פה בבלוג בעבר – רופאים ורופאות כיום מבצעים ניתוחי הלבנת רקטום, הצרת נרתיק, עיצוב מחדש של איבר המין, הלבנת עור, וזאת לצד הניתוחים הפלסטיים המוכרים מזה שנים – הגדלת שדיים, מתיחת פנים, שאיבת שומן ועוד ועוד ועוד.