להיכנע או לא להיכנע למתקרנפים?
יונסקו כתב מחזות רבים, ביניהם את "הכסאות"(1956).יונסקו שייך לכותבי מחזות האבסורד.
א. עדות מ 1938 : כח התנועות בעולם, כמו הפשיסטים שהם כמו מפלצות-קרנפים..."כאשר אינך יכול עוד להיות מובן על ידי האנשים הדבקים בדת חדשה, בתורה חדשה בקנרות חדשה, אז נוצר אצלך הרושם, שניצב אתה מול מפלצות – קרנפים, למשל. הם יהרגוך במצפון טהור. ואמנם הראתה לנו ההיסטוריה של רבע המאה האחרונה כי אנשים אשר נתחוללה בהם תמורה זו, לא רק שדומים הם לקרנפים, אלא שנעשים הם לאמיתו של דבר לקרנפים"! (ר' ספר תאטרון האבסורד).
ב. עדות אחרי 1945 . אולי אי אפשר לעמוד מול תופעת ההתקרנפות, ואולי בנקודה זו או אחרת הפשיסטים צודקים? יונסקו הרגיש לפתע בודד ,ושאל: האם אני האחד צודק? אולם למרות הכל, להיות נאצי לא יכול היה בשום אופן! הקרנף פורץ קדימה בכח ברוטלי וזה מה שסחף רבים, אך יונסקו עשה את חשבון הנפש שלו ולא נגרף עם ההמון ( כנראה, הרגשה ותפיסה זו השפיעה על המונולוג של ברנזה בסיום. מ. שלגי). (לקוח מספר המאמרים של חיים גמזו "ביקורת התאטרון).
הדמויות- מעמד בורגני. וזעיר בוורגני.
הציר העלילתי: התקרנפות: ציבור גדול נכנס למין היסטריה, או פניקה, או אופוריה, ויש בתוך ציבור זה רק איש פשוט אחד שלא מתקרנף.
בהמה גסה, מפריסה פרסה. היא גדולה כבדה ומגושמת, עורה עבה מאוד, חסרת שערות כמעט. על גבה אפה קרן או שתיים, עשויה מקרן כנשק מגן או כחפירה באדמה. חיה בביצות באסיה ובאפריקה.
העלילה: הכל בא בהדרגה .
לפתע ביום א' בבוקר(שבת) באים הקרנפים. בהתחלה אחד עם 2 קרניים על האף, אחר כך מתרבים יותר ויותר(7.17. 32, המון, עדר)...ויש רעש מכל הכיוונים(134) ואבק, והרס כללי (,94, 122), נשמעות אנקות(כנראה של אנשים שהפכו זה עתה לקרנפים). ז'אן הוא דוגמא לתהליך ההתקרנפות שבא בשלבים מהירים, ר' בהמשך.
והתוצאות: בהלה: אנשים נבהלים, מלצרית שומטת מגש, צלחת וכוסות.
ב. אדם הופך לקרנף (באף). ובהמשך אשתו קפצה עליו והם רכבו הביתה...69 .
4. מימוש: מימוש ליצר הרע, לרגש האכזרי ולהתנהגות הבלתי אנושית. התנהגות (מופשטת) "הפכה" לממש=חיה! ונבחר דווקא הקרנף, שבעיני יונסקו נחשבה למפלצת( הנאצים נחשבו למפלצות, כך אמר).
הקרנף הוא בעל עור עבה, תוקפן וקהה רגש.
5. סמליות: 1. הקרנפים מסמלים את הגרמנים 2. מנהיגים אחרים ועמים אחרים שכבשו ושלטו בעולם: פרסים, בבלים, רומאים, צרפתים, נפוליון, ועוד. 3. כוחנות לשמה.
6. אבסורד הוא שדווקא ברנזה המפוזר והשיכור לא מתקרנף, ואילו זאן המסודר והתרבותי מתקרנף! שום דבר צפוי לא מתממש, להיפך. הבלתי צפוי מתממש! הזהו העולם?
1-חזרות מכניות (מראות על עדריות): "שכה אחיה"(12,13, 34). "פעמיים קוניאק" (15). "אני לא יכול להרגע" (16, 17).
3- ביטויים דו משמעיים: יצאו מעורם-האנשים שהתקרנפו...א. מבחינה פיזית: החליפו את צבע העור לירוק...ב. בהשאלה: ושינו את התנהגותם כליל.
2. שיחה במקביל –לוגיקה, שיחת הפילוסוף והקשיש במקביל לשיחת זאן ובראנזה (25). כל הזמן יש קפיצות בין שני צמדי המשוחחים, אך הביטויים זהים: למשל: "זה מסובך" 27, גם הקשיש וגם ברנזה אומרים:"בשבילי זה קל, ועשה מאמץ..."כך נוצרת הרגשת קרבה, כביכול, בין כולם.
מזכיר את האמצעי הקומי: קוו פרו קוו, כלומר: דבר במקום דבר, אובניסוח אחר: דיבור בשני מישורים, למשל: ב"הקמצן". שניהם מדברים על "היא", אבל האב מדבר וחושב על הקופה, ואילו ולר מדבר וחושב על אליז אהובתו. הצופה יודע על הבלבול, וכך נוצר מצב קומי.
4. מצב אירוני: א. "לעולם לא אעזוב אותך לבד", אומרת דייזי לברנזה, אך בסוף נוטשת אותו.
ב. ברנזה כידוע לא מתקרנף, ולפנינו אירוניה, כי דווקא ברנזה המפוזר והשיכור,המבולבל, התשוש בתחילת המחזה נשאר אדם...עוד קודם אמר לו: אתה מישהו עם 2 קרניים, אתה, 39, אך מתברר כי הוא לא מסוגל להתקרנף!
לסיכום, שתי האירוניות האלה מוכיחות שבחיים מתרחשים דברים הכי לא צפויים, בקיצור: עולם אבסורדי.
תהליך ההתקרנפות – סמל מוחשי-ציורי להתקשחות אנשים, הגרמנים-נאצים, הצטרפות ההמונים לקרנף הראשון שהלך והתרבה.
במשך השנים התקרנפות משמעה תופעה חברתית הולכת ומתרחבת של כניעה לשלטון ושיתוף פעולה איתו.
5. הקול נעשה צרוד, 85 80, 85, הקול הוא סממן אנושי חשוב, והנה , אם הקול משתנה, האם הכל לא ישתנה?
3. זאן: מוסר האדם – נמאס לו, המוסר מתוק מידי, 88 במקומו – הטבע!
התקרנפות ותופעת העדריות (האדם בורח מאחריות אישית...רומז לנאצים, הדבקים במישהו חזק. אם מצטרפים לקבוצה, יש הרגשה של עוצמה ).
רמז מטרים: כולם חוזרים על "שכה אחיה". ואכן, כולם מתקרנפים: גם זאן שהיה אדם מסודר ורציני, "דווקא זאן שהיה היה כה אנושי, לוחם אמיץ של הערכים ההומניים", שואל ברנזה בתמיהה גדולה (99) .
בהתחלה חש ריקנות בחייו, עייף, חש בדידות אם כי יש לו חבר טוב זאן ואהובה כבר 25 שנה..
אבל בסוף, אפילו דייזי אהובתו, 25 שנה, נוטשת אותו לאחר שכבר כולם התקרנפו.
אין סיכוי לאהבה מול ההתקרנפות, לרגע הוא יוצא מכליו, הוא סוטר לה, אבל מייד הוא מתנצל, אך היא כבר בבולמוס ההתקרנפות 137-138, וכשהיא עוזבת הוא עוד מנסה להחזיר אותה, אבל לשווא.
ברנזה - הוא מעין דון קישוט(על כל מה שמשתמע מדמות ספרותית זו), 107, הוא מצפצף על גלילאו שטען שהכל נע (וכולם בסוף הופכים לקרנפים).
השם: דומה למלה בצרפתית דארנגא שמשמעה בצרפתית להפריע, כאילו הוא איש מופרע ושתיין(מפריע למתקרנפים!), אך שמו קשור גם למשמעות אחרת=ליצור מחדש REGENERATE, ואכן, לקראת הסיום הוא רוצה לחזור עם דייזי למצב הראשוני, דהיינו כמו אדם וחוה, למצב בראשתי טהור, כדי להילחם נגד התפוררות הגזע האנושי.
השתייה – לכאורה ההתמכרות לשתייה היא שלילית, אך אולי היא מבטאת את ההליכה שלו נגד הזרם כבר בראשית המחזה, מעין רמז מטרים לעמידה שלו נגד המתקרנפים בהמשך היצירה.
במערכה ראשונה נראה הגיוני, ריאליסטי, מבקש מברנזה שיפסיק לשתות, שילך למוזיאונים, שהכל תלוי בכח הרצון(ר' בהמשך), תילחם, אומר לחברו,27, אך במערכה השנייה כבר השתנה לגמרי. הוא בעד ההתקרנפות.
הוא תמיד אהב סדר, מה שמזכיר את הגרמנים אוהבי הדיוק והסדר.
כח הרצון מזכיר את הרצון לעוצמה על-פי ניטשה, שהשפיע רבות על התפיסה הנאצית.
אשה פקחית. כתבנית, בלונדינית, צעירה. בהתחלה מוכנה להגן על ברנזה,129, מעודדת אותו, "אל תייסר את עצמך ככה, 130, אבל בהמשך אומרת לו: "הבט קדימה ודמיין עולם טוב", אבל די מהר מצטרפת לעדר ואומרת לו: "צריך להבין אותם, לנסות לחיות עימם", 135, הם בסדר , היא טוענת, 137, הם לא מטורפים, (שם).
אחר נטישתה את ברנזה היא משמיעה טענה: האם בכלל קיימת אהבה בעולם. אולי האהבה היא חולשה גברית? אולי חולשה נשית?
מתברר שברגע שהיא מתקרנפת, נעלמים אצלה תכונות אנושיות כמו אהבה והבנה.
מודאג שחסר עובד, חושש לנזק במשרד, צריך להמשיך לכשיתאפר המצב,73, חושש לחומר המשרדי שעלול ללכת לאיבוד, 74, בסוף גם התקרנף.
אך גם הוא נסחף בתשוקה להיכלל במשפחה העולמית, יותר מאשר לחיות במשפחה ביתית קטנה, 124, הוא ישמיע ביקורת בקרב הקרנפים, בפנים, ולא בחוץ, 124.
בעצם הוא אינו מאמין כי אפשר לפתור את חידת ההתקרנפות, ולכן התקרנף בעצמו.
לא מאמין, מנסה להסביר אך לא מסוגל כרגע, 71 , בהמשך: מאשים שהתופעה נגרמה בגלל פרובוקציה, 72, והוא יפתור את התעלומה המזוייפת, 174 יוצא נלעג כשמבקש לוגיקה , אך מגיע ללוגיקה מגוחכת.
בסוף גם התקרנף.
כל דמות משקפת התייחסות אחרת לתופעה.
הפכו לצבא מאורגן=הנאצים.
1. האדם הופך לחיה. שום דבר לא עוצר את התהליך! ולרגע נראה כי החיה נראית לרבים כחיה יפה: "הם נראים יפים", 142,(אולי זו אירוניה של יונסקו?), אבל ברנזה בשלו:אין יתרון לבהמה על האדם. לפי ברנזה: "בן אדם נעלה על הקרנף", (124)!
2. מה כוח היחיד מול הרבים: ברנזה שואל: איך אפשר להתקרנף? , 121 , וכל עמדתו בסיום: אני לא אכנע!! ברנזה מסמל את המיעוט נגד הרוב.
הרוב מתחזק מול המיעוט הנחלש. הרוב צודק, כביכול. (מי מצטרף לרוב? מי שאין לו אישיות חזקה).
אבל האם יחזיק ברנזה מעמד?
המחזה מסתיים בשאלה: האם בכל זאת יש תקווה מאחד כמו ברנזה או שהמאבק אבוד?.
ב. ואולי משקף המחזה חרדה מפני משהו איום העומד להתחולל בעולמנו, משהו שעוד לא קרה לנו, משהו בלתי ידוע, או משהו שאינו נשלט על-ידינו, והוא עלול לפרוץ בכל רגע, ואם יפרוץ, הוא עלול לשבש את חיינו, כמו להרוס אהבה בין שני אוהבים או להרוס יחסי רעות בין שני ידידים ועוד.
5. יש התייחסויות לתאוריית האבסורד על תפיסת החיים: האם החיים הם חלום, שואל ברנזה? חלום הריהו ללא משמעות מוגדרת? או: חלום מונע על-ידי דחפים לא מודעים.
6. . ואולי מעבר לאבסורד אין אבסורד..? לפי קאמי, מגדולי מגדירי האבסורד, צריך לדעת כי אנו חיים בעולם של אבסורד, ואם ידיעה זו יש לך שתי אפשרוית: או להתאבד או להאבק ולמרוד (נגד כל העולם, מה שעושה ברנזה!), והמרד הוא החרות שלך בעולם אבסורדי, ועצם המאבק נותן הרגשה מסויימת של אושר! (ר' "המיתוס של סיזיפוס" מאת קאמי). לפי קאמי איפוא ברנזה עם כל הקושי ירגיש שיש לו מטרה: להילחם אפילו לבד, ויש לו יעוד: להוכיח לכולם את טעותם. אולי מאחד כזה(שהוא סמל למעטים) תבוא בכל זאת גאולה לעולם?
7. רמיזה לפילוסוף דקרט: "אני חושב, משמע אני קיים". "אני קיים?", שואל ברנזה, 25, ועונה לו זאן: "אינך קיים כי אינך חושב"...כלומר: צריך לחשוב! יש להדגיש כי ברנזה מטיל ספק במחשבה ובחיים רק בתחילת המחזה. בסיומו הוא כבר חוזר בגדול(!) להבנת כוחה של המחשבה ולחשיבותם של החיים מול אלה שהתקרנפו ועזבו את האנושיות ואת החיים, בעצם!
מדוע מצטרפים אנשים לתנועות כוחניות?
מה כוחו של היחיד מול הכלל, לפי המחזה?
אחד המבקרים קבע: סיום המחזה אינו בעל מסר פשוט. המחזה מבטא את האבסורדיות שבמרד, ואת האבסורדיות שבקונפורמיזם, ואת הטרגדיה של האינדוידואליסט שאינו יכול להתחבר אל ההמון המאושר של אנשים רגישים פחות ממנו. הבא דוגמאות לכל קביעה שבפרשנות זו.
4. ציין מספר מצבים מעוררי אימה במחזה, כמו רצון הדריסה של זאן את ברנזה.