"אנחנו צריכים שתחכו בחוץ כמה דקות", אמרה לי נציגת דובר צה"ל רגע לפני שנכנסנו למשרדו של ראש ענף איתור נעדרים (אית"ן) בבסיס השלישות ברמת גן. "למה?" שאלתי.
היא חשבה לרגע לפני שענתה: "יש לו על השולחן כל מיני מסמכי מודיעין שאתם לא יכולים לראות". אחרי אמירה כזאת, לא נותר לנו אלא להמתין בחוץ. כמה דקות אחר כך יוצא מהמשרד סא"ל ניר ישראלי, ראש הענף. "בזכותכם עשיתי ניקיון פסח", הוא אומר בהלצה.
"מה היה על שולחן שלא יכולנו לראות?" אני לא מתאפק ושואל אותו בעודנו מתיישבים סביב השולחן. "מידע על כל מיני מבצעים שמתרחשים כל הזמן", הוא אומר בחיוך ולא מרחיב יותר מדי. בכלל, בכל המפגש שלנו יש אווירה טובה באוויר, תחושה של הצלחה. בכל זאת, פחות משבוע עבר מאז שזכריה באומל הובא לקבר ישראל, 37 שנים אחרי שנפל בקרב סולטן יעקוב.
השאלה הראשונה שלנו מנקרת, כנראה, בראשיהם של ישראלים רבים והיא קשורה לזמן הרב שעבר מאז קרב סולטן יעקוב ועד איתור החללים. 37 שנים הן תקופה ארוכה. "החקירה של סולטן יעקוב לא התחילה לפני שנה. מהרגע שבו הם נפלו אנחנו מחפשים אותם. מדובר באזרחים עובדי צה"ל שקיבלו לידיים שלהם את התיק. הם גבו עדויות מאנשים שהיו בקרב, מהשבויים שהיו בטנקים (חזי שי ואריאל ליברמן - א"מ). לזה מוסיפים את כל המידע שנאסף עד היום: פענוחים, ידיעות מודיעיניות, תצלומי אוויר, ומרכיבים שכבה על שכבה. עם השנים התמונה הולכת ומתבהרת. ברגע שאפשר להגיע לידי מימוש בעזרת מבצע או פעולות בשטח, יוצאים ובודקים האם החלל נמצא במקום שבו חשבנו".
כל העדויות והסימנים השונים היו קיימים כבר 35 שנה. גם שי וגם ליברמן דיברו כל השנים. האם הגיע מידע חדש שאיפשר את החזרתו של באומל?
"תיק סולטן יעקוב נחקר בהרבה מקומות ועל ידי הרבה גופים: השב"כ, המוסד, אית"ן, אמ"ן ועוד. הצוות אסף את כל הנתונים והמידע למקום אחד והרכיב את הפאזל התלת מימדי העצום הזה. היינו צריכים להרכיב את התמונה בצורה נכונה, שלא יהיו טעויות, ובזה התמקדנו. ברגע שהצלחנו בכך, חיכינו להזדמנות הנכונה להחזיר אותו הביתה. וההזדמנות הזאת הגיעה".
ההזדמנות שעליה מדבר ישראלי, היא תמונת המציאות החדשה שנוצרה בסוריה. במשך שנים סוריה הייתה יעד בלתי נגיש, בוודאי למבצעים מהסוג הזה. אלא שכל זה השתנה בעקבות מלחמת האזרחים, שקורעת את המדינה הצפונית מתחילת העשור. בשנת 2015 הפכה רוסיה להיות הגורם המשמעותי ביותר בסוריה המדממת, וכך נוצרו הזדמנויות חדשות.
ראש הממשלה נתניהו ניצל את קשריו עם פוטין כדי לשכנע אותו לחפש את החללים הישראלים, וכבר חודשים ארוכים רוסיה מחפשת אותם על אדמת סוריה. "ועכשיו הכול הבשיל לכדי הזדמנות מיוחדת. נכנסנו לסוג של נוהל קרב בשביל להחזיר את הבנים הביתה. לצערנו המשימה עדיין לא הושלמה, והמאמצים נמשכים כל הזמן. גם עכשיו בעודנו מדברים. אנחנו בודקים מה עשינו נכון ואיפה טעינו, המטרה שניצבת כרגע לנגד עינינו היא להשיב את כולם. אנחנו מקווים שנצליח", אומר ישראלי.
יחד עם גופתו של באומל הובאו ארצה עוד גופות, בתקווה ששתיים מהן שייכות לשני הנעדרים הנוספים מהקרב, צבי פלדמן ויהודה כץ. אך התקווה הזאת התבדתה לאחר הבדיקות הרבות שבוצעו במכון לרפואה משפטית. זאת לא הפעם הראשונה שגופות מובאות לישראל במטרה לבדוק האם מדובר בשלושת הנעדרים. כשהוחזרה גופתו של זהר ליפשיץ, מפקד הטנק של יהודה כץ, בעסקת ג'יבריל, הובאו יחד איתו עוד שלושה ארונות שנטען שהם שייכים לשאר הנעדרים. אלא שלאחר בדיקה התברר שרק אחת הגופות היא של חייל ישראלי, ליפשיץ. בנוסף לכך, כבר לפני שנה הובאו לישראל ארבע גופות במטרה לזהות האם מדובר בנעדרי הקרב, אך התברר שמדובר במתים אחרים.
יש הרגשת החמצה שלא הצלחתם להחזיר את כולם בסבב הזה?
"לא יודע אם לקרוא לזה תחושת החמצה. אל תשכח שמדובר בשני אירועים שונים. כלומר, שני טנקים שונים. הטנק של ליפשיץ וכץ היה במרחק כמה קילומטרים מהטנק של באומל ופלדמן. דווקא הפעילות שהתבצעה והממצאים שהובאו מהמקום שבו באומל נמצא חיזקו אותנו ונתנו לנו את ההרגשה שאנחנו בדרך הנכונה".
מהרגע שנחשף מבצע זמר נוגה, הוטל צו איסור פרסום נרחב על פרטיו. ישראלי, לאורך כל השיחה, מדגיש שוב ושוב עד כמה הוא לא יכול להיכנס לפרטים. לפני שסיימנו את הריאיון הוא אף ביקש להמעיט עד כמה שאפשר בפרטים. בשלב זה אי אפשר לומר אפילו מתי החל המבצע. "אנחנו לא חושפים את הפרטים כי אנחנו לא רוצים לפגוע במאמצים הנוספים שמתבצעים בשטח. לא מדובר במאמצים עתידיים, אלא בדברים שקורים עכשיו. מהרגע שהחזרנו את זכריה, אנחנו כבר מחשבים מסלול נוסף כדי להשלים את הפעולה ולהחזיר גם את היתר. אני כן יכול להגיד לך שמדובר בכמה וכמה חודשים טובים שאנחנו עסוקים במבצע".
אני רוצה לגעת רגע בזווית שלך. איך מנהלים מבצע כזה בשטח אויב?
"זה באמת מורכב מאוד. הרבה מאוד שחקנים לקחו בו חלק. יש את הצוות שלנו שריכז ותיכלל את כל החומר החקירתי ואת כל המידע שנאסף לאורך השנים. לזה הצטרפו גורמי מוסד ושב"כ, וכמו שכבר פורסם, מדינה נוספת (רוסיה, א"מ). ביצענו את הפעילות בשיתוף פעולה של כולם כאשר היה כוח בשטח".
"זה לא היה כוח ישראלי. אנחנו הכוונו אותו מרחוק והוא פעל בשטח".
לא פשוט לישראלי להתראיין, וזה ניכר. בהרבה מאוד מובנים, יחידת אית"ן שהוא עומד בראשה מבצעת פעולות ביון לכל דבר ועניין. לרוב הם נמצאים במחשכים, נסתרים מהעין. כמעט לא שומעים עליהם, בעודם מחפשים את עשרות הנעדרים שטרם נמצאו עוד מימי מלחמת השחרור. הבריחה בתשובות למחוזות המעט טכניים בתהליכי האיתור היא מעין הליכה למקום בטוח ונוח, למקום שאליו הוא רגיל. אבל הפעם זה שונה. האירוע והמעמד מחייב.
"באמת לא פשוט ולא טבעי בשבילי להתראיין", הוא מעיד, "זה לא משהו שאני עושה ביום יום. גם העובדה שאתה לא רוצה לסכן משהו שאולי יחזיר עוד נעדרים בעתיד, נמצא כל הזמן ברקע של השיחה שלנו. אבל היה לנו ברור שזה לא משהו שאנחנו יכולים לשמור עליו בשקט ולעצמנו. אין מצב שזכריה יגיע לארץ והציבור לא יידע. זה היה חשוב למשפחה, וזה חשוב לכל המדינה. צריך שכולם יידעו על המאמצים והמשאבים שהמדינה משקיעה בשביל להחזיר את חייליה הביתה. גם ברור לי שהצמא לדעת מה קרה שם ולגלות עוד פרטים הוא אדיר. אני יכול להבטיח לך שעוד יסופר רבות על מבצע זמר נוגה, אבל זה עוד לא הזמן. עוד לא סיימנו את המלאכה".
לאורך כל השיחה ישראלי בוחר לקרוא לזכריה באומל בשמו הפרטי, כאילו הוא קרוב משפחה, כאילו הוא מכיר אותו באופן אישי. "אני מרגיש שאני באמת מכיר אותם באופן אישי. נכון שמעולם לא פגשתי אותם, אבל אנחנו, אני והצוותים שלי, עוסקים בזה כל שעות היממה. אנחנו בקשר חם וצמוד עם המשפחות כל הזמן. יש לנו קצינה מיוחדת שכל עבודתה היא ללוות את המשפחות באופן צמוד ומכיל כל הזמן".
אני מניח שאחרי שפורסם שזכריה הוחזר הטלפון שלך לא הפסיק לצלצל.
"כמעט כל יום אני מדבר עם המשפחות, ואין ספק שהחזרתו של זכריה הוסיפה לזה. אבל אנחנו כל הזמן שם ובשביל כולם, בשביל משפחות נעדרים ומשפחות של חיילים שמקום קבורתם לא נודע".
כיום נותרו 127 חללים שמקום קבורתם לא נודע. רובם, כ-95, ממלחמת העצמאות, השאר ממלחמת ההתשה, ממלחמת יום כיפור ובין המלחמות. החלל האחרון שהוכרז שמקום קבורתו לא נודע הוא אורון שאול, שנפל במלחמת צוק איתן ונמצא בשבי החמאס. הדר גולדין, שגופתו נמצאת בשבי חמאס גם כן, מוגדר כ"חלל במעמד של שבוי ונעדר".
יש בכלל אפשרות לאתר היום חללים עוד ממלחמת העצמאות? מדובר בשבעים שנה.
"הסיפור הגדול הוא שאפשר. בעשור האחרון הצלחנו לסגור 24 תיקי חללים לאחר שמצאנו אותם, כאשר רק בשנה האחרונה מצאנו את מקום קבורתה של טוראי ליבקה שפר מקיבוץ יד מרדכי, שנפלה בהסתערות המצרית על קיבוץ יד מרדכי במלחמת העצמאות. אחרי כל השנים גילינו שהיא קבורה בקיבוץ ניצנים. בנוסף לכך מצאנו במעמקי הכינרת גם את שרידיו של הטייס יקיר נווה, 56 שנים אחרי שמטוסו הופל במהלך טיסת אימון. גם אחרי הרבה מאוד שנים אנחנו מצליחים לאתר את הנעדרים. צריך לזכור, במיוחד בקשר לחללי מלחמת העצמאות, שצה"ל לא היה מסודר כל כך באותם ימים. הרבה חללים הם חיילים שחיילו אותם בדיעבד. מדובר על אנשים שירדו רגע לפני כן מהאונייה לאדמת הארץ ומיד נשלחו לשדה הקרב. זה יצר הרבה בלבול. למשל, במשך שנים חשבנו שיש לנו חלל מסוים, עד שגילינו שפשוט מעולם לא היה אדם כזה ומדובר בטעות רישום".
כשמדברים על אנשים שנפלו לפני שבעים שנה, יש להניח שלרבים מהם אין היום משפחות.
"נכון. באמת עברו הרבה שנים וזה דור שהולך ונעלם. פרט לכך שלחלקם לא היו צאצאים או שהם לא היו נשואים. לחלקם היו הורים, אחים ואחיות, אבל גם זה לא תמיד. לפעמים יש אחיינים או קרובים אחרים, אבל המרחק שלהם מהחלל גדול מאוד ולא תמיד נשאר הקשר. לליבקה שפר אין היום משפחה. היה לה בעל שנפטר ואחות שנפטרה, שניהם ניצולי שואה שכבר לא איתנו. הקיבוץ הוא המשפחה שלה. הם עשו לה טקס מאוד מרגש עם גילוי מצבה בקיבוץ ניצנים".
ישראלי, בן 42 ואב לחמישה, גר בקריית שמואל שבחיפה. את ילדותו העביר בקריית מוצקין הסמוכה. לאחר שסיים את לימודיו בישיבה התיכונית פרחי אהרון בחיפה, עבר לשנת מכינה בבני דוד בעלי. לאחר מכן התגייס כלוחם בחיל הצנחנים. את מסלול הקצונה עשה דרך חיל השלישות, שם מילא שורה של תפקידים. לתפקיד הנוכחי הוא מגיע לאחר ששימש כקצין נפגעים וכבר שנה וחצי הוא משמש כראש ענף אית"ן.
התפקיד הזה, של איתור נעדרים, מצריך הרבה כוחות ואופטימיות. המשפט הבא של ישראלי מוכיח את זה יותר מכול. "אין אצלנו תיק סגור בלי פיצוח", הוא אומר, "אנחנו לא סוגרים תיק לפני שאנחנו יודעים מה עלה בגורלו של החייל ומביאים אותו לקבורה. מה שכן, יש תיקים עם סיכוי גבוה ויש תיקים עם סיכוי נמוך. הקטלוג של התיקים מתבצע בצורה פשוטה. אם מטוס התרסק בים התיכון, נניח, אז כנראה לא נצליח למצוא את שרידיו של אותו חייל, אבל זה לא אומר שהתייאשנו מלאתר אותו. יש חוקרים שעובדים גם על התיקים האלה ומנסים לאתר רמזים או ממצאים בקשר לחללים בתקווה שנצליח למצוא אותם. לכן אנחנו אף פעם לא סוגרים תיק, וגם לתיקים כאלה יש חוקרים. מדובר באנשי אקדמיה, היסטוריונים, אנשי חקירות, שמשקיעים הרבה מזמנם בתיקים הללו. הם נוברים שעות בארכיונים שונים בארץ ובחו"ל, בין אם מדובר בארכיון צה"ל, בארכיון הצלב האדום בז'נבה, בארכיון המנדט בלונדון או בארכיון האו"ם בניו-יורק. מאחורי כל תיק נמצאות שעות ארוכות של חיפוש מסמכים וידיעות כדי להבין מה קרה באירוע. אנחנו מחפשים את ידיעת הזהב".
זה יכול לקחת שנים.
"זה לוקח שנים עד שפתאום זה מגיע".
החיפוש בארכיונים אחר ידיעת הזהב הוא רק חלק מהפעילות של ענף אית"ן. בשנים האחרונות התקבלה בענף ההבנה שככל שעובר הזמן כך יהיה קשה יותר לאתר את הנעדרים. העדים הולכים ומתבגרים ורמזים הולכים ונעלמים, ובמובן מסוים מדובר בהזדמנות האחרונה להביא את החללים לקבר ישראל. "אנחנו יודעים שאנחנו על זמן שאול, ולכן שינינו תפיסה ומהבית אנחנו יוצאים החוצה, יוצאים למקומות. הפכנו להרבה יותר מבצעיים מאשר בעבר, כי לא בטוח שתהיה לנו עוד הזדמנות".
ישראלי נותן דוגמאות. "אנחנו יוצאים לאזורים שבהם נערכו הקרבות ומנסים לשחזר את הקרב עצמו. לעבור את השלבים שהחיילים עברו, ממה שידוע לנו מהעדויות והממצאים שכבר יש בידינו. אנחנו עושים סריקות בשטח ומנסים למצוא שרידי עצמות, ממצאים פורנזיים כמו קליעי כדורים, מתכות, מימייה ישנה. דברים שאנשים יכולים לטייל לידם במשך שנים, אבל לא לדעת שהם הרמז למציאות החלל. גם הטכנולוגיה שהתקדמה מאוד בשנים האחרונות מסייעת לנו בנושא. הבדיקות הביולוגיות היום הרבה יותר טובות מבעבר, כך שהיכולת שלנו להתאים דנ"א הרבה יותר גבוהה. וכמובן שאפשר לעשות עוד בדיקות שמסייעות לנו בשטח עצמו".
וזה באמת עובד?
"כן. בשיטה הזאת הצלחנו למצוא את המקום שבו נערך קרב כפר אוריה, שליד בית שמש, במלחמת העצמאות, שממנו יש לנו עד היום ארבעה נעדרים. הצלחנו לתחם שטח מוגדר שבו נערך הקרב. מצאנו קליעים ליד מערומים ששם המצרים צלפו על כוחותינו, והתחלנו לחפש אחריהם. מצאנו כמה שרידים. אומנם התברר שהממצאים לא התאימו לחללים, אבל אנחנו לא מוותרים. אנחנו מרגישים שעוד רגע אנחנו שם".
את זה אפשר לעשות בבית שמש. מה עושים עם חללים בסיני, לבנון וסוריה?
"במצרים אנחנו ממשיכים לחפש ולאתר. גם פה אני לא יכול לומר מה בדיוק אנחנו עושים ועם מי אנחנו מדברים, אבל אנחנו פועלים במצרים גם היום. יש לנו תחום תש"ח שאחראי על כל תיקי תש"ח. בסוריה זה אכן בעייתי יותר, אבל יש לנו צוות מיוחד שמתעסק בסולטן יעקוב. פרט לכך, יש לנו חוקר שמתעסק בתיק גיא חבר וכן הלאה. הכול נחקר ואנחנו לא סוגרים שום דבר. כשמישהו מגיע למבוי סתום, אנחנו מחליפים חוקר שיעבור על התיק ואולי יגלה רמזים חדשים".
אחת הפרשיות שצרובות בנפש הישראלית היא פרשת רון ארד. ארד נפל בידי ארגון הטרור אמל בשנת 86'. במשך שנתיים ידעה ישראל בידי מי הוא מוחזק, ואף ניסתה לשחררו באמצעות עסקה, אך המאמצים כשלו. במאי 1988 נעלמו עקבותיו. במשך השנים היו שמועות שונות על גורלו, אך עד היום הוא לא נמצא.
איך מישהו שאנחנו יודעים איפה הוא נמצא, פחות או יותר, הולך לאיבוד?
"בכל אירוע כזה יש הרבה שחקנים. כך גם באירוע של הדר גולדין ואורון שאול, יש בצד השני אויב שמחזיק אותם. אצל רון ארד השחקנים התחלפו והוא עבר כמה ידיים. השרשרת התנתקה. התיק עדיין בחקירה ויש מאמצים לאתר אותו".
התגלו לאחרונה רמזים כלשהם בפרשה, או שכבר תקופה ארוכה אין חדש?
"אין דבר כזה שלא מתגלים רמזים. תמיד יש מידע שמגיע מכל מיני מקומות שאתה יכול לקשור אותו לחקירה עצמה. התיק של רון ארד מטופל בדרגות הכי גבוהות של ארגוני המודיעין השונים. גם בתיקים אחרים זה ככה, אבל אצל רון ארד במיוחד". ישראלי מסביר שזה כך לא רק בגלל הפרופיל הגבוה של התיק, אלא גם בגלל מה שקרה איתו בעבר והידיים שהוא החליף. "אבל צריך לזכור שאין הברכה שורה אלא בדבר הסמוי מן העין, ובכל הקשור לאיתור נעדרים על אחת כמה וכמה".
הרגישות בעיסוק בנעדרים מובנת מאליה. אבל אחד החלקים הקשים ביותר הוא ההתמודדות עם משפחות הנעדרים. במיוחד, כאשר יוצאים כל מיני דיווחים הקשורים לגורל יקיריהם. דיווח אחד כזה יצא שבועות ספורים לפני החזרתו של באומל. על פי הדיווח, צה"ל סגר את תיק סולטן יעקב ולא ימשיך לחפש אחר הנעדרים. תאגיד כאן אף הוציא תחקיר על הקרב במסגרת התכנית 'שטח הפקר'. "אנחנו אמנם ידענו את האמת, אבל כשמשפחה שומעת משהו כזה זה יוצר המון נזק. דיווח כזה שובר אותם. חשוב לדעת שהמשפחות של סולטן יעקב הן משפחות חזקות, ש-37 שנה עושות הכול כדי להחזיר את ילדיהן. הם לא איבדו את התקווה לאורך כל הדרך, וכשהם ראו את הידיעה זה שבר אותם. אנחנו נפגשנו איתם אישית והסברנו להם שזה לא נכון ואנחנו לא מפסיקים לחפש את הנעדרים. פחות מחודש אחרי הם נוכחו לדעת שאנחנו אכן התכוונו לכך ואנחנו לא מפסיקים לרגע".
כשעוסקים שעות רבות כל כך באיתור נעדרים, קשה להפריד את העבודה מהחיים. "זה הופך להיות חלק ממך ומלווה אותך לכל מקום ובכל זמן 24/7. כשאתה ישן, כשאתה אוכל, כשאתה עם המשפחה. אין שבוע וסוף שבוע. החלוקה לחיים פרטיים ועבודה הופכת מהר מאוד ללא רלוונטית. גם אין לך שבועות קלים בתפקיד. כלומר, אתה יכול לקוות שיהיו, אבל לרוב למציאות יש תוכניות אחרות".
העובדה שאי אפשר להפריד בין החיים לעבודה בתחום שכזה, לא משפיעה רק על הזמן של ישראלי, אלא גם חוללה בו שינוי עמוק. "יש משהו מאוד מעצים באיתור נעדרים וליווי משפחות נעדרים. אתה נכנס למשהו שהוא גדול ממך ומנסה לתרום את חלקך על הצד הטוב ביותר. זה פרט לעובדה שעולמך מתרחב, בכל צורה שהיא, רגשית ואינטלקטואלית".
מה הכי קשה בהתמודדות מול המשפחות?
"להביא את הממצא שמראה שמדובר בחלל. זה קשה. כל שכול הוא קשה, אבל למשפחה שכולה יש לפחות קבר לעלות אליו. אנחנו עוסקים עם אלה שאין להם איפה להתייחד ולבכות. למשפחות האלה אין סופיות. אנחנו מנסים להתיר את הספקות. אין שמחה כהתרת הספקות. ואני מעיד על כך שמדינת ישראל עושה הכול כדי להחזיר את כל הבנים".