1.בפני בקשה לסילוק על הסף של תביעה כספית שהגישה המשיבה 1 נגד המבקש והמשיבה 2 בעילה של התעשרות שלא כדין , עילה נזיקית , דיני המקרקעין , עקיבה ועיכבון מחמת הנאתם מהשקעה ברכושם מכספים שהילוותה המשיבה 1 לצד ג' (להלן-"צד ג'") ולא הושבו לה.
2. המבקש טוען להיעדר יריבות ועילת תביעה נגדו בהיעדר קשר חוזי בינו ובין המשיבה 1 (להלן-"המשיבה") ובהיעדר הנאה והתעשרות שלא כדין שלו מהשקעותיו של צד ג' בנכס שבבעלותו שהושכר לו ומשבוצעו עבודות במושכר ללא היתר והרשאה כדין מהחוכרת, רשות מקרקעי ישראל. בהתאם לכך, ניתן צו הריסה לתוספת הבנייה במושכר. מה גם, שההשקעות ככל שבוצעו במושכר הגיעו לו על פי זכותו מכוח ההסכם ולפיכך לא עסקינן בהתעשרות שלא כדין. בנוסף נטען כי אין למבקש כל הנאה מתכולת בית העסק של צד ג' או של המשיבה 2.
3. המשיב עתר גם לחיוב המשיבה בהפקדת ערובה להבטחת הוצאותיו בגין ההליך על פי סעיף 519 לתקנות סדר הדין האזרחי, התשמ"ד-1984 ועל פי סעיף 353 לחוק החברות.
4. המשיבה טענה מנגד כי המבקש התעשר על חשבונה בבניה שבוצעה בחלקה שבבעלותו ללא עוררין מצדו ומבלי שפעל להריסתה וכי קמה לה זכות עקיבה אחר כספה. צו הריסה לא הופנה כנגד התוספות שבנה צד ג' כי אם לבנייה מוקדמת להסכם ההלוואה בינה ובין צד ג' . יתירה מכך, המבקש התנגד בישיבת קדם המשפט להריסה של מלוא התוספות שכן הוא נהנה מהן בהכנסותיו מהשכרתן .
5. אין יריבות בין המבקש למשיבה בעילה חוזית בהיעדר הסכם ביניהם אך עיון בהסכם בין המבקש לצד ג' מלמד כי היה בידי צד ג' לבצע עבודות בנייה והקמת תוספות במושכר וכי למבקש עניין לכאורה בקיומן. בידי המבקש (כאמור בסעיף 14 להסכם השכירות נספח ב' לכתב ההגנה) להורות לשוכר לפרק את התוספת שיבנה ולהשיב את מצב המושכר לקדמותו ובידי השוכר לפרק חלקים במושכר שאינם חלק מהמושכר בפירוק תוספת מעץ ומזכוכית. ה.
6. אין לומר בשלב זה כי טובים סיכוייה של המשיבה להוכיח את עילת ההתעשרות שלא כדין של המבקש מהבנייה במושכר עם זאת, עשויה לקום למבקש זכות מכוח פרק ג' לחוק המקרקעין ככל שיוכח כי המבקש לא דרש את סילוק התוספת שנבנתה מכספי ההלוואה ואם תוכח זכות העקיבה אחר כספי ההשקעה. נכון הדבר גם לעניין התכולה של בית העסק של צד ג' או של המשיבה 2 , לגביה נירשמו לכאורה בטוחות לטובת המשיבה , ככל שיוכח כי המבקש נהנה מהתכולה.
7. למרות סיכויי התביעה הקלושים , אין להורות על סילוק התביעה על הסף בהיותו סעד דרסטי ויש לתת למשיבה את יומה בבית המשפט להוכיח את תביעתה.
8. עם זאת, דין הבקשה לחיוב המשיבה בערובה, להתקבל.
9. סעיף 353 א. לחוק החברות, תשע"ה – 2003 (תיקון מס' 3 ) שכותרתו " ערובה להוצאת משפט" קובע : "הוגשה לבית המשפט תביעה ע"י חברה או חברת חוץ, אשר אחריות בעלי המניות בה מוגבלת, רשאי בית המשפט, לבקשת הנתבע להורות כי החברה תיתן ערובה מספקת לתשלום הוצאות הנתבע אם יזכה בדין ורשאי הוא לעכב את ההליכים עד שתינתן הערובה, אלא אם כן סבר כי נסיבות העניין אינן מצדיקות את חיוב החברה...".
בהתאם לאותה הוראה, קיימת חזקה לפיה יש לחייב חברה בהפקדת ערובה והנטל מוטל על החברה – התובעת להוכיח כי הנסיבות מצדיקות פטור מהפקדת ערובה או כי ביכולתה לשלם את הוצאות הנתבע אם יזכה בדין ( רע"א07/ 96187 ארט יודאיקה נ' טלי עד שינוע בע"מ [פורסם בנבו] 13/07/08]. עוד מצינו בבר"ע 544/89 אויקל תעשיות (1985) בע"מ נ' נילי מפעלי מתכת בע"מ , פ"ד מ"ד (1) 647, 650 : : "בעוד שערי בית המשפט פתוחים לרווחה לפני תובע יחיד שהוא בשר ודם אין המחוקק רואה בעין יפה הגשת תובענה ללא ערובה שעה שהתובעת, שהיא חסרת יכולת כספית, מסתתרת כביכול, מאחורי האישיות המשפטית שלה כדי להימנע מתשלום הוצאות".