יש כל מיני נוכחויות משונות בחיים שלנו שאנחנו כל-כך רגילים אליהן עד שהן נראות לנו הגיוניות. אדם חי חיים רגילים, משפחה, ילדים, כלב או שניים, הוא עובד בעבודה סבירה, נוסע חזרה ברכב שלו כל יום, מאזין לרדיו וקורא ספר לפני השינה. ואז יום אחד קוראים לו למילואים. איזה רעיון ביזארי. פתאום הוא מוציא איזה קיטבג חבוט מהארון, לובש מדים, והולך לאלוהים יודע איפה לעשות אלוהים יודע מה.
הסוריאליזם שבמילואים בא לידי ביטוי במלוא עוצמתו ברומן הגרפי החדש צַו 8 שכתב וצייר גלעד סליקטר. הספר מתאר איך בלילה אחד מתעורר סליקטר משיחת טלפון ממספר חסוי – הוא מבין מיד שזה הצבא – שקוראים לו להתייצב במסגרת התקיפה בעזה ב-2012. בת הזוג של סליקטר, שמתעוררת גם היא מהצלצול, מציעה לו לכבות את הטלפון עד יעבור זעם. שיעזבו אותו בשקט, הם יסתדרו בלעדיו. הם יסתדרו בלעדיו, אבל היא לא.
אבל סליקטר עונה בכל זאת. הוא מתבקש להתייצב בבוקר ב'גן ברוריה' בגדרות שם הוא יעבור תדריך לקראת השירות שלו. אמא שלו מסיעה אותו, ובזמן שהם מנסים לפענח את הדרך לשם, היא מזכירה לו כמה הוא פחד להשתמש בנשק בתור ילד. סליקטר אמנם מתפתל בכיסא באי-נוחות כשאמא שלו מטיחה בו האשמות נוראיות כמו 'עדין נפש', אבל נראה שאין לו באמת מה לומר כדי לסתור את הדברים שלה. אמא יודעת על מה היא מדברת.
הסצנה מכמירת הלב הזאת – אמא נאלצת להסיע את הבן המבוגר שלה, שנאלץ להתחפש לחייל לכמה ימים – היא הקדמה מצוינת למפגש בגן, גן ברוריה. בינות המגלשה, בובות הסמרטוטים והציורים על הקירות, מקבלים החיילים – אנשים רגילים, נורמטיביים, אזרחים שרק אמש אכלו ארוחות עם המשפחות שלהם בבתים – תדריך על מה יצטרו לעשות שם, מעבר לצד השני של גן ברוריה, במרחב הלימינלי והמשונה הזה שנקרא 'מבצע', כאילו מדובר בהתגנבות סיירים במחנה של הצופים, ולא במלחמה.
המשימה שסליקטר מקבל היא רפלקסיבית לצו המילואים שנחת עליו – הוא מתבקש להסתובב באזור תל-אביב, ולחלק לאנשים צווי 8, אנשים שבניגוד אליו לא ענו לטלפון שלהם. בזמן ההסתובבות שלו עם אבי הנהג, לצד שאלות על טיב ה'מבצע' ועתיד המדינה, מתמודד סליקטר עם סיפור לא פתור מהשירות הצבאי שלו, שקשור בציור ישן שלו שמוביל לסיפור משונה ומעניין.
לא יוצאים מספיק רומנים גרפיים בעברית. מדובר בעסק לא כלכלי במיוחד, ספרים עם יחס עלות-תועלת נמוך למדי וגם ז'אנר שעדיין לא זכה בישראל למעמד שמגיע לו, ונתפס כנחות במידה מסוימת, כזה שמיועד לנוער או לתת-הקבוצה המשוקצת Young Adults, בעיקר כשמדובר בקומיקס עם בועות דיבור, לא עלינו. למרות שעדיין מדובר בנישה קטנה, יצאו בשנים האחרונות כמה רומנים גרפיים ראויים לציון – הנכס של רותו מודן, במים הנפלא של תהילה חכימי ולירון כהן, מיסטר יואינג של רוני פחימה, הריאליסט של אסף חנוכה ואנה פרנק, היומן הגרפי של ארי פולמן ודוד פולונסקי שיצא ממש לאחרונה. אם כן אולי אפשר לדבר בזהירות על ניצנים של תחייה מסוימת, אחרי שנים שחונות למדי בז'אנר. משמח לראות שגם הוצאות ותיקות כמו דביר, מודן והקיבוץ המאוחד לוקחות על עצמן פרויקטים כאלה, ואני מקווה שזה סימן לשינוי בגישה, כזה שיוביל להיווצרות של מדף ראוי של רומנים גרפיים עבריים, שאפשר להתייחס אליו ברצינות כז'אנר ספרותי של ממש.
ברומנים גרפיים מתאפשרות מציאויות אסתטיות שלא ייתכנו בספרות מילולית. חוקרת הספרות קאת'י קרוּת' כותבת ש"אירוע טראומטי, מעבר לממד הפסיכולוגי של הסבל שהוא טומן בתוכו, מעלה פרדוקס: ההתבוננות הישירה ביותר באירוע אלים, עלולה לגרום לחוסר יכולת מוחלט להבין אותו". כלומר, הניסיון לתאר או להראות אירוע אלים, לא רק שאינו עוזר להבין אותו, אלא לפעמים הופך אותו לבלתי ניתן להבנה. במובן הזה, הבחירה לתאר באנימציה – בעיקר כזו שאינה שקועה לחלוטין בריאליזם – את ההשלכות של אירוע כמו מלחמה בעזה היא נכונה וחכמה. וכך ברגעים מסוימים בספר, דווקא בעמודים שבהם הטקסט שולי לעומת הציור או אינו נוכח כלל, האבסורד שביציאה למילואים בגלל איזו מלחמה מצליח לעבור בעוצמה חזקה הרבה יותר. בעידן של הצפה של מילוליות חד-משמעית, החוויה האסתטית שסליקטר מציע היא לא רק מרעננת, אלא גם מאפשרת משהו נדיר – היא מעניקה לקורא מרווח נשימה, אפשרות להתמקם בעצמו מול הטקסט והציור, לקחת חלק, להבין איפה הוא עומד מול החוויות השונות שהספר מציע.
צַו 8 מהדהד כמה יצירות נוספות מעולם האנימציה. קשה שלא להיזכר בואלס עם באשיר של ארי פולמן, שנפתח בזיכרונות המלחמה שרודפים את גיבור הסרט – כמו כלבים רעבים – עד לחיים השלווים בעיר המוגנת. גם הסרט וגם הספר מצליחים להנכיח את האבסורד הסוריאליסטי שבחדירה של חיי הצבא והמילואים גם לאזרחות התל-אביבית, אבל בעוד שואלס עם באשיר פולש לקרבי האשמה והחרטה של חיילים רבים לשעבר, צַו 8 מרחף מעל הרעיונות האלה, מעל אותן נוכחויות שהפכו למובנות מאליהן בחיים שלנו, וכאילו שואל: וואט דה פאק?
גם Hostage של היוצר גי דליל (Guy Delisle), שידוע בין השאר בזכות הרומן הגרפי החביב שלו Jerusalem: Chronicles from the Holy City, עלה לי במחשבות כשקראתי את ספרו של סליקטר. Hostage, שיצא בתחילת השנה, מתאר את תלאותיו של איש צוות ב'רופאים ללא גבולות' שנחטף ונכלא בצ'צ'ניה בשנת 1997, והוחזק שם במשך שלושה חודשים מפרכים. בשונה מממואר או למעשה כל ז'אנר ספרותי אחר, הפורמט של רומן גרפי מאפשר לדליל להשתמש בצבע ובמרחב כפי שהוא רוצה כדי להמחיש את המחנק והאימה שתא כלא זעיר עלול לייצר. המחנק החיצוני והפנימי שאינו תמיד מצליח היטב בתיאור ריאליסטי או בזרם תודעה. בדומה לדליל, הכתיבה הפשוטה, הנקייה והמאופקת של סליקטר משתלבת היטב עם סגנון הציור העדין, שממעט בצבעים ואינו גולש להיפר-ריאליזם ומצד שני גם לא למחוזות מופשטים מדי שעלולים לא רק להקשות על ההדיוטות האמנותיים (כמוני) להרגיש חלק מהחוויה האסתטית, אלא גם להאפיל על הטקסט. סליקטר יצר שלם שגדול מסך חלקיו, טקסט פוליטי מינורי ואנושי שמתאפשר ומתקיים בעיקר בזכות האופן שבו שהוא משייט באיפוק במרחבים האסתטיים, לצד המילוליים.