“מה? אין לך סמארטפון?” – שואלים אותי חדשות לבקרים אנשים המומים ומודאגים.
לא רק שאין לי סמארטפון, אלא שלאחרונה הלכתי לחנות סלולר ורכשתי לי מכשיר מדגם ישן, וזה בנוסף לבקשה שלי בחברת הסלולר שלא יתקינו לי אינטרנט במכשיר הטלפון.
שלא תחשבו שההחלטה לוותר על הצעצוע הנחמד הזה באה לי כל כך בקלות, במשך חודשים התלבטתי בשאלה הזו, האם ל’התקדם’ לסמארטפון, או לא.
הפיתוי הוא באמת גדול: אני הרבה מחוץ לבית, הרבה בנסיעות. זה יהיה הרבה יותר קל אם תהיה לי אפליקציית ניווט, אם אני אוכל לבדוק מיילים יותר בתדירות, לכתוב מאמרים בתור לרופא שיניים וכשחברה תאחר לי לבית קפה יהיה לי במה להעסיק את עצמי.
בסוף החלטתי שלא!
מי שהכי עזר לי לקבל את ההחלטה הזו היו העיניים שלי. הן ניסו מידי פעם להציץ בסמארטפון של חַבֵרה, ואמרו לי פה אחד: ‘לא, בבקשה לא, אל תוסיפי לנו שעות מחשב’.
למה העיניים לא אוהבות את המחשב?
– התמקדות ממושכת במרחק קבוע וקרוב.
– אי-שימוש-קיצוני בשדה הראייה ההיקפי.
– חוסר תנועה של שרירי העיניים החיצוניים.
– חוסר בתנועה של הגוף כולו, גב כפוף, נשימה שטחית וכו’.
– חוסר בעפעוף, שנפוץ במיוחד כשאנחנו מתרכזים.
– וכמובן המתח הנפשי שהרבה פעמים קשור לעבודה שלנו מול המחשב.
ועכשיו תיקחו את כל הקשיים האלו ותכפילו אותם פי ארבע (לפחות), כי ככל שהמכשיר יותר קטן, כך יותר קשה לעיניים.
אני שואלת: ‘מה המקצוע בבית-ספר שאתה הכי לא אוהב?’. ונניח שהילד אומר ‘אנגלית’. עכשיו תדמיין שיש לך שיעור אנגלית משמונה בבוקר ועד שלוש אחה”צ בלי הפסקה. (בשלב הזה הילד מביע זעזוע עמוק) – ככה העיניים שלך מרגישות שבמשך שעות את/ה מול הסמארטפון או המחשב.
השימוש בסמארטפון, משול לכליאה של העיניים בתא קטן וצפוף למשך שעות.
ואז ברור למה הן שורפות, כואבות, למה הראייה נחלשת ולמה יש כאבי ראש.
מה ההיפך ממחשב/סמארטפון?
– לבלות בטבע.
– להביט רחוק.
– להזיז את העיניים.
– להיות בחוץ באור יום.
– לעבוד במה שאוהבים ובכלל לעשות מה שאוהבים.
– לחיות חיים של רוגע ככל הניתן .
– תנועה של הגוף. ואז גם זרימת הדם וגם הנשימה משתפרות.
אבל יותר מהכול, השימוש היומיומי והאובססיבי, במכשיר הנייד והמאוד חכם הזה, גוזל מאתנו דבר הרבה יותר יקר: הוא גוזל את ה’רגע הזה’, את השקט, את הזמן הזה שבו לא קורה כלום, שבו יש לי זמן להרגיש את עצמי, שאין הסחות דעת מעצמי, הוא גוזל את הזמנים שבהם אני מחכה – שמתם לב כמה יקרים הם רגעי ה’לחכות’ הללו?
כשעדיין הייתי בהתלבטות אם לרכוש סמארטפון, הייתי מאד מודעת לרגעים האלו בחיי. למשל ליום הזה שנורא רציתי איזו הסחת דעת בפרק זמן בין טיפולים ובגלל שלא הייתה, מצאתי את עצמי הולכת לים לטיול מדהים.
או את הדקות האלו שבהם חיכיתי בבית קפה לחברה שאיחרה במעט, מנסה למצוא משהו להתעסק איתו, עד שהבחנתי שאני בחוסר שקט, שאני חוששת ממה יחשבו עלי יושבת סתם לבד, שאני חווה שעמום ומצוקה, ואז יכולתי פשוט להישאר עם כל התחושות והרגשות האלו.
אני רואה מסביבי שיותר ויותר אנשים חרדים מהשקט, מהרגעים האלו של לבד עם עצמנו בלי הסחות דעת.
אני רואה בזה ביטוי לסוג של מרחק מעצמנו וחוסר יכולת להיות באינטימיות בתוכנו.
ואיך גם זה קשור לעיניים?
כי העיניים יודעות לומר מה טוב להן (ומה לא).
ואני מגלה (כל יום מחדש) עלי ועל המון אנשים, שמה שטוב לעיניים שלי, בסופו של דבר טוב גם בשבילי.
אם נכון לעיניים שלי לעשות עכשיו הפסקה במחשב, אז זה נכון גם עבורי, ההפסקה הזו תעזור גם לי.
אם העיניים שלי סובלות בעבודה שלי, זה אומר שבאופן מסוים גם אני סובלת בה.
ואם העיניים מרגישות שלא מתייחסים אליהן, זה אומר שבאיזשהו אופן אני מתעלמת מעצמי ומהצרכים העמוקים שלי.
מאד יכול להיות שמתישהו אני אחליף לסמארטפון, אפילו די הגיוני שבשלב מסוים זה יקרה, כי זה יהיה מגוחך לא להחליף.
אבל אני מאחלת לעצמי ולכולנו, להיות מודעים למכשיר הזה שיש לנו ביד ומה המשמעויות שיש לו על חיינו, על העיניים שלנו ועל הקשר שלנו עם עצמנו.
הפוסט הקודםכן, כן, כן!
מטפלת ומלמדת אהבה לעיניים כבר 17 שנים.