אנחנו – קבוצה פמיניסטית המונה נשים וגם גברים – יודעות שאפשר לחיות במדינה שהיא לא מדינת חיילים. מדינת ישראל יכולה לנקוט היום מדיניות שלום נחרצת. היא יכולה להפסיק להיות מדינת צבא. ברור ונהיר לנו שהילדים שלנו, בני הזוג שלנו, אנחנו עצמנו, לא מוכרחות להמשיך להיות מגוייסות, לא מוכרחים לחיות כחיילים.
היום ברור לנו שהסיסמה של בטחון לאומי הסתירה הרבה פעמים בחירה בלוחמה, כדרך למימוש מטרות מדיניות.
אנחנו לא רוצות להמשיך לקחת חלק בבחירה הזאת. אנחנו לא רוצות להמשיך לאפשר אותה באספקה צייתנית, בלתי ביקורתית, של חיילים וחיילות לצבא שמוציא אותה לפועל. אנחנו לא מוכנות להמשיך להתגייס, לגדל ילדים לגיוס, לתמוך בבני זוג, אחים, אבות מתגייסים, כאשר ראשי המדינה ממשיכים להשתמש, בקלות, בצבא במקום לעצב פתרונות אחרים.
קשה לבטא היום עמדות מסוג זה בחברה הישראלית. במדינת חיילים יש דרוג של טובים ופחות טובות/ים. מי שעומד בראש הסולם החברתי הם הלוחמים. ואלה הם תמיד, ורק, גברים. בישראל הם גם תמיד גברים יהודים. כלוחמים הם נחשבים לבעלי ידע מיוחס המקנה עדיפות בקבלת החלטות. עמדה שמטילה ספק בהחלטות ה"בטחוניות", בהשקעות העצומות בצבא, במדיניות הלחימה המתמשכת, מותקפת ומושמצת כ-"נאיבית", "היסטרית", "לא מבינה". עמדה שמעיזה להעמיד בסימן שאלה את עקרון הנכונות לגיוס, היא כמעט בלתי נתפסת, במדינה של חיילים. היא נדחית כלא-לגיטימית.
העמדה שלנו, של "הלא מבינות", משוחררת מדפוסי החשיבה שמנציחים כבר כמה עשורים את מצב הלוחמה בישראל. זו עמדה שמחשיבה קודם כל את החיים ואת השמירה עליהם. זו עמדה שמוכנה לפשרות גדולות לצורך שמירת החיים.
עמדה זו רואה במערכת החינוך בישראל, בחלקים גדולים מהתקשורת והתרבות העברית בארץ, מערכות המעבירות מסרים מיליטריסטיים. התכנים שכולנו רוכשים דרכן, מכינים צעירים וצעירות להתחיילות ולציות בלתי ביקורתי. הם מעצבים תודעה הרואה בבחירה להילחם קו מדיני סביר והגיוני. הם מטפחים הערצה של כוח, האדרה של הלאום היהודי, הפחתה בערך החיים של בני לאומים ערביים. צעירים וצעירות מתגייסים לשרות המדינה מתוך אמונה בתבונתם ויושרם של מי שמכוון אותם לכך. כולנו אחראים כלפיהם וכלפי עצמנו. כל הורה משתתף אישית, ובאופן פעיל, בחינוך ילדיו או ילדיה להתחיילות.
לעומת זאת, יש הרבה צעירים וצעירות, הרבה אנשים והורים, שחשים התנגדות מצפונית עמוקה להמשך מלחמות הבחירה של ישראל. אנחנו מתנגדים להמשך השימוש בצבא כדי לכפות שלטון ישראלי מעבר לגבולות הקו הירוק. אנחנו מתנגדות להמשך השימוש בכוחות צבא ושיטור כדי להמשיך לכפות שלטון מדכא ומפלה על הפלסטינים בישראל, תוך הריסת בתים, שלילת זכויות בניה ופיתוח, פיזור אלים של הפגנות.
במציאות הזאת, של התנגדות נרחבת לסוג השימושים שנעשים כבר שנים רבות בצבא בישראל, הרבה צעירות וצעירים נמנעים מגיוס או משרות בתפקידים קרביים. כ-%25 מהמועמדים לגיוס בכל מחזור אינם מגוייסים היום מסיבות בריאות או "אי-התאמה". כל מי שחי היום בחברה הישראלית יודע שחלק ניכר מהם בוחרים להשתחרר. הם עושים זאת מתוך חוסר הזדהות מובהק עם השלכות השרות הצבאי ומשמעותו. בהיעדר חוק שמכיר בסרוב מטעמי מצפון, מה שנותר הוא בחירה בשחרור מסיבות בריאות.
במערך המילואים תופעת ההשתחררות עוד יותר נפוצה. פורסם שרק כשליש ממצבת המילואים משרתים שירות פעיל. כולנו מודעות להיקף העצום של "הסירוב האפור" – השתחררות יזומה ומתוכננת ממילואים. החוק בישראל לא מכיר היום בזכות האדם הבסיסית של גברים לסרב לשרת בצבא מטעמי מצפון. אנחנו רואות בחוק שרות הבטחון של מדינת ישראל חוק מפלה ואנטי-דמוקרטי. אנחנו קוראות להכיר בזכות היסוד של כל אחד לנהוג על פי המצפון, גם אם הוא גבר. גם לנשים צעירות מזמנת וועדת הפטור משרות צבאי חוויה קשה ומשפילה. אנחנו קוראות לבחון ולשנות את נוהלי מתן הפטור משרות מטעמי מצפון גם לנשים. לנהוג על פי המצפון זאת זכות בסיסית של כל אחד ואחת.
אנחנו קוראות להכיר בזכות של גברים ונשים לבטא את השתתפותם בחברה באמצעות שרות אזרחי אלטרנטיבי. כוונתנו לסוגי שרות מגוונים שישתלבו בקהילה ויתבצעו גם בארגונים לא ממלכתיים, התנדבותיים.
אנחנו עצמנו מסרבות להמשיך לחנך להתחיילות כערך ראשון וחשוב. אנחנו תובעות שינוי עמוק במערכת החינוך בישראל, את הפיכתה למערכת המקנה חינוך אזרחי דמוקרטי, חינוך מעשי לשלום ופתרון קונפליקטים, במקום חינוך להתחיילות ולהשלמה עם לוחמה.
ביום לימוד שקיימה תנועת "פרופיל חדש" ב-30 באוקטובר 1998, כ-150 נשים, גברים, צעירות וצעירים מצאו מרחב ציבורי ראשון מסוגו לדיון משותף בנושאים אלה. עשרות מכתבים וטלפונים שהגיעו אלינו אחר-כך מעידים על צורך עמוק בהמשך הפעולה והדיון.