הנושא בפורום 'פורום כדורגל ישראלי' פורסם ע"י Raulito, ‏20/10/17.
הכדור הוא הגול| מיליוני ילדים ברחבי העולם רצים אחרי כדור וחולמים על הרגע בו יכבשו שער שיחרוץ את גורלה של העונה, של גמר ליגת האלופות או של המונדיאל. רק מעטים מגשימים את החלום. רובם, כמונו, לא מספיק מוכשרים או שמשהו היה חסר והם מסתפקים בכובע של 'האוהד'. וברזולוציה של כדורגל ישראלי, אמנם אין מרגש כמו להבקיע שער, אני מניח, אבל בקטגוריה השנייה של הריגושים ניצב שער בלתי-נשכח של הקבוצה שלך, כזה שעיצב אותך כילד.
יש שערים יפים באיכותם, יש שערים בעלי משמעות יוצא דופן, רגעי היסטורי מחונן, יש שערים של עצב ושמחה, יש שערים של השחקן שהתחברת אליו בתור ילדים ולכן מבחינתכם תמיד מדובר בגוש אמוציות, ויש שערים אחרים שאתם עושים מהם יותר ממה שהם, בלי סיבה מיוחדת. אם עכשיו הייתם מתבקשים לבחור את השער המיוחד ביותר עבורכם שכבשה קבוצתכם האהודה, באיזה הייתם בוחרים?
הכל נכון, הכל מרגש, אבל אני רוצה לבחור בשער אחר ובכוונה להיות אובר-יצירתי, ולכן השער שלי: נמניה ווצ'יצ'ביץ' נגד הפועל באר-שבע. ה-DNA של הפועל היה תמיד הגנת הברזל שלה, ועל הפועל כזו גדלתי, עד לקבוצה ההיא של הדאבל ב-2010, אריק איינשטיין הגדיר אותה כהפועל הגדולה בכל הזמנים וזה לא רק זה, אחת הקבוצות החזקות בהיסטוריה של הכדורגל הישראלי.
עם רזומה מרשים ולצד זה הרבה שאלות(גוטמן התלבט האם לחזק את ההגנה לאור ההעפלה לשלב הבתים ובסוף הלך על התקפה) שולח וולה מדהים לחיבור של באר-שבע, 1:1. "לא רואים שערים כאלה, לא כל מחזור, לא כל משחק, לא כל עונה", אמר השדר וויץ' כשניצן שירזי הפרשן היה בהלם, וגם אני שהצטרפתי לשידור בדיוק ברגע הזה. השער הזה היה הכדורגל היפה בהתגלמותו וסימל את הפועל ת"א יוצאת הדופן של אותה עונה, זו שתכבוש ותכבוש ותכבוש. מגאון הכדורגל הזה נהנינו רק שלושה חודשים בגלל פציעה נדירה, אבל מדהים להיזכר.
oranfu ו-Don Joan Roman אוהבים את זה.
אני לא אכתוב הרבה כמוך (שאפו) אבל אין גול יותר מרגש מהגול שהבקיע ויקטור פאצ'ה בקריית אליעזר בעונת 2001/2002, בהפסד למכבי חיפה.
אף אוהד לא יכול להבין מה זה שהקבוצה שלך עוד רגע נעלמת לה מהמפה (ורק 4 שנים אחרי שלקחת איתה אליפות) ומתחילה לשחק רק במחזור 5, כמה שמחה ורגשיוצאים באותו רגע, הרבה יותר מרגש מגול האליפות של פישונט (שהוא השלישי ברשימה) במקום השני הגול של פאפורה נגד קריית גת באשדוד, שער שהשאיר אותנו סופית בליגה שנה אחר כך.
~Omri~, לירן ו-Nigel de Jong אוהבים את זה.
שני שחקנים שהם מכבי חיפה, קרי ייצגו הכי נאמנה מה אמורה מכבי חיפה לסמל זה אייל ברקוביץ' וראובן עטר.
שניהם נתנו הצגה מטורפת באותו 5:0 על מכבי ת"א ב - 1994. אז הגול של עטר שם שהוא פשוט לקח את הכדור מפולוקארוב וירה טיל לרשת אוברוב.
Civil ו-de Middenweg אוהבים את זה.
לפני 7 שנים בדיוק הפועל שיחקה בשאלקה, היום בחדרה.
יכולים להבין מה זה, תאמין לי.
אז אתה יודע, יאללה שחרר אותנו מהויכוחי רבע שקל האלה.
הגול של אסולין באשדוד, אהב את המגרש שם הבחור, בעט את הכדור לאוויר קצת אחרי אמצע המגרש ונחת בשער כמו מטאור, אני בספק אם זה מה שהוא התכוון, אבל ככה זה לשחקן הכי פוקסיונר בתולדות הכדורגל הישראלי (על המגרש, בקזינו זה פחות מזל ויותר סטטיסטיקה).
כמה שבית"ר של אז הייתה קבוצה בינונית, לא היה מושג איזה משחק היא הולכת לתת. לפעמים זה היה נוראי לצפייה ולפעמים קרו דברים לא הגיוניים.
מירו לקח לי את הבחירה עם הגול של פאצ'ה, כבר ראינו שערי אליפות בדקה ה-90 או שערי ניצחון בגמרי גביע אבל דווקא שער במשחק שבו הפסדנו היה כזה מיוחד. ככה זה שאתה מרגיש שהקבוצה שלך בדרך למוות ספורטיבי ופתאום היא חוזרת מהקבר ומשחקת נגד הקבוצה הכי טובה בארץ במשחק חוץ עם הרכב תלאים וגם מצליחה להשוות(בישול ענק של שאנדור הגאון). בסוף הפסדנו מגול באופסייד אבל באמת שזה רגע שיהיה קשה לשכוח.
ולראיה- באותה עונה קיבלנו רביעיה בחצי שעה מלוחמי הגרילה של לחמן בסכנין ומנגד ההצגה בטדי נגד מכבי, אמנם נגמר 2-3 על הבאזר כי אף פעם לא ידענו לנצל מצבים אבל באותו משחק בנין, נימני, יצחקי ומליקסון רקדו על המגרש. היו ימים.
בלב תוספת הזמן, דרדל'ה משלושים מטר שהשוער איכשהו לא עוצר בקלילות, מזל של אלופים, זה בדיוק מה שכולם הרגישו.
בעונת האליפות הראשונה שאני חוויתי, עם אברם, לא היה ממש רגע כזה, היורש הגיע שנים אחרי והיה מרשים יותר עם הטיל של לוגאסי, וגם בשער של מיכה נגד אדל שאפילו הקמרוני לא שם לב שזה נכנס הייתה תחושה כזו.
המקום הראשון אפילו יותר בנאלי, ואני יכול רק לתאר אותו ב"אבי נמני, אבי נמני, אבי נמני, אבי נמני! 3-0! גבירותי ורבותי, אני אומר לכם, לא קלינגר - אבי נמני, מלך מכבי תל אביב. אבי נמני, מלך אצטדיון רמת גן".
הייתי חייל, פסע מהשיחרור המיוחל, יצאתי למשחק למרות שזה לא היה מתוכנן, ואת הקטע המצוטט שמעתי מאז מאות פעמים. זו האליפות הכי דרמטית בתולדות המדינה, בלי קיזוזים שיוסיפו עניין, עם סיפור גדול מאחוריה.
זה לא היה השער שחתם את האליפות, לפני בא הסללום של עובד שחשבתי אם לבחור בו ובסוף הוא גם לא שני, אבל זה השער שבו העובדה שאנחנו אלופים חלחלה עמוק-עמוק, ולא היה ראוי מנמני לזה באותה תקופה, אחרי שחזר לשחק בקביעות ופשוט זרח.
עוד שער שכמובן ראוי לציון הוא ה-3-2 של זהבי בדרבי.
בלי קיזוזים (שהיה ידוע שיהיו כבר בתחילת העונה, בדומה לפליאוף בכדורסל), אבל עם פטור ממשחק חוץ קשה באורווה והעברת המשחק לבית השני שלכם - אצטדיון רמת גן.
זה מאוד ספורטיבי. אין ספק.
האמת שממש קשה לבחור, במיוחד בימים אלה שכל פעם שמכבי הרצליה מוצאת הרשת זה רגע שבלתי אפשרי לשכוח כי כמה כאלה כבר יש?
מקום 9 בליגה הלאומית, עונה בינונית ומטה מתהפכת לחלוטין בערב אחד קסום באורווה(שעוד נגיע אליו בהמשך) שמתחיל מסע קסם שנעצר רק בבעיטות הכרעה מ-11 מטר נגד מכבי תל אביב. המשחק מתחיל וכל מה שאני מסתכל עליו מרגע שריקת הפתיחה זה על השעון של לוח התוצאות באצטדיון רמת גן, רק מתפלל שאיכשהו נצא מכאן בכבוד.
הסוף ידוע לכולם, מפסידים 5-3 בפנדלים וכל מה שאני מצליח לראות במשך שבועיים זה לא את הפנדל של עידן רובין אלא את הגול של דיוויס.
סוף עונת 06/07, אולי הימים בהם היה הכי כיף להיות אוהד מכבי הרצליה מאז ומעולם, אז אחרי שניצחנו 2-1 את בית"ר האלופה הנכנסת, 4-0 בקרית אליעזר את האלופה היוצאת, 4-1 את הפועל תל אביב מחזיקת הגביע ו5-0 את הכח בקרב ראש בראש על ההישארות בליגה, לא הגיע הזמן לקנח את התקופה הזו עם תואר היסטורי?
משחק נגד הפועל כפר סבא שפירקה אותנו בקלילות בכל אחד משלושת משחקי הליגה, אבל הפעם זה נראה אחרת. מהארן ראדי כובש ראשון בטיל גדול, סמואל יבואה משווה לקראת הסיום והולכים להארכה. 26 דקות של שום דבר, מחכים לפנדלים ואז מגיע עומר בוקסנבוים שמניף את הרגל ושולח כדור גדול לרשת של גיא חיימוב.
אחד המשחקים היותר הזויים של מכבי הרצליה בהיסטוריה, אולי ההזוי ביותר. משחק חוץ נגד הפועל פתח תקווה שהגיעה למשחק הזה מהמקום הרביעי או החמישי בליגת העל, עם דרור קשטן על הקווים שמולה ניצבת הרצליה הקטנה מהמקום התשיעי בלאומית שעל הקווים עומד פרדי דוד שפוטר מפתח תקווה 4 חודשים קודם לכן.
הכל הולך כצפוי עד הדקה ה-85 הכחולים מובילים בקלות 2-0, ואז משום מקום שערים של דיוויס ועבד טיטי, 2-2, הארכה.
אנחנו בהלם מוחלט, פתח תקווה עוד יותר אבל זה עוד כלום לעומת מה שעתיד לבוא.
111 דקות של כדורגל אילאסיו איסיאקו הניגרי שנבחן באותה הפועל פתח תקווה בקיץ ושוחרר עומד סמוך מאוד לעיגול על האמצע, נותן לכדור לקפוץ פעם אחת על הדשא ובועט כדור לא חזק וקשתי לעבר השער של רפי כהן, כולם ביציע מסביב עם אותו משפט. "מה אתה עושה?!?!?!" לאט לאט נראה שהכדור הולך בכיוון הנכון, גם לרפי כהן לוקח זמן לקלוט את זה, עד שהוא קולט הכדור כבר עמוק בפנים, 3-2 בלתי נשכח כל הדרך עד לגמר שנגמר עצוב אבל עם המון סיפורים בלתי נשכחים.
Drama2, הרצליה עד המוות, Don Joan Roman ו-6 משתמשים נוספים אוהבים את זה.
הגול של קטן באולד-טראפורד.
אי אפשר לתאר.
בשנתיים האחרונות היו כל כך הרבה גולים מרגשים.
אני אבחר בזה של בן שהר נגד אינטר בטרנר.
שער שפשוט גרם לי לתפוס את הראש, ובעיקר פתאום אתה נזכר בשיחות חולין עם חברים אם נראה עד שנהיה זקנים את באר שבע משחקת באירופה.
הגול הזה פשוט שם אותנו על המפה פאקינג אינטר מילאנו הגדולה לא מצליחה לצאת עם נקודה מטרנר.
בעיקר אני זוכר את אבא שלי ואותי מדברים על איך סבא ז"ל פיספס את החזרה שלנו לצמרת והעלייה המטאורית יחסית שלנו באירופה.