בפני בקשה שהוגדרה כבקשה לעיכוב ביצוע של פסק דין שנתן בית המשפט המחוזי בחיפה מיום 24.9.2017 (ה"פ 2423-03-15, השופט ס' ג'יוסי). בית המשפט המחוזי דחה תובענה שהגישו המבקשים למתן סעד הצהרתי בדבר בטלות משכנתה שנרשמה לטובת המשיב, בנק מרכנתיל דיסקונט לישראל בע"מ (להלן: הבנק).
במוקד הבקשה שבפני עומדת מחלוקת ביחס למשכנתה על נכס מקרקעין ששועבד לטובת הבנק. ברקע הדברים עומדת פתיחתו של חשבון בבנק על-ידי המבקשת 3, מרוואת דיאב (להלן בהתאמה:החשבון ו-מרוואת) בחודש אוגוסט 1995. ביום 23.11.1996 חתמו אחמד מוסא מוחמד דיאב, תאופיק מוסא מוחמד דיאב ומחמוד מוסא מוחמד דיאב (להלן: הממשכנים) על שטר משכנתה בדרגה ראשונה לפיו הם משעבדים לטובת הבנק את זכויותיהם בקרקע חקלאית בטמרה (להלן: המקרקעין) להבטחת סכומי חוב של מרוואת לבנק עד לסך של 130,000 דולר. המשכנתה נרשמה בלשכת רישום המקרקעין ביום 11.12.1996. יוער כי פרט למרוואת, המבקשים הנוספים הם בן זוגה, שאף הוא מיופה כוח בחשבון, וכן הממשכנים או מי שנטען כי הם יורשיהם של הממשכנים, לפי העניין.
בין השנים 2013-1996 נטלה מרוואת הלוואות רבות מהבנק. בהמשך לכך, ביום 19.9.2013 נחתם בין מרוואת לבין הבנק הסכם להסדרת חובותיה לפיו היא תשלם לבנק סך של 336,606 שקל, על דרך של פריסת החוב ל-72 תשלומים חודשיים. במקביל להסכם זה חתמה מרוואת על בקשה לקבלת הלוואה לא צמודה מהבנק בגובה של 337,000 שקל.
בסופו של דבר, מרוואת נקלעה לקשיים כלכליים ולא עמדה בתשלום ההחזרים. בהמשך לכך, שלח הבנק ביום 17.11.2014 מכתב שבו צוין כי ככל שההלוואות שבפיגור והחוב בסך של 302,641 שקל לא ייפרעו, הבנק יממש את המשכנתה הרשומה לטובתו על המקרקעין. בהמשך לכך, ומשההלוואות לא נפרעו, הגיש הבנק ביום 20.1.2015 בקשה למימוש המשכנתה במסגרת תיק הוצאה לפועל שנפתח כנגד מרוואת.
על רקע המתואר לעיל, הגישו המבקשים תובענה למתן סעד הצהרתי בדרך של המרצת פתיחה לבית המשפט המחוזי להצהרה על בטלותו של שטר המשכנתה. הטענה העיקרית בתובענה הייתה שהמקרקעין מושכנו לטובת הבנק כבטוחה לפירעון הלוואה שאותה נטלה מרוואת בשנת 1995 ואשר כבר נפרעה במלואה. כמו כן, נטען כי הבנק לא הסביר לממשכנים את מהות הערבות שעליה הם חתמו ולא קיים את חובת הגילוי המוטלת עליו בהקשר זה. מנגד, הבנק טען כי המשכנתה לא נרשמה לצורך הבטחת פירעון של הלוואה ספציפית, אלא כבטוחה להתחייבויותיה של מרוואת, בשים לב לכך שמעת לעת הועמד לטובתה אשראי.
בית המשפט המחוזי אימץ את עמדת הבנק ודחה את התובענה. בית המשפט המחוזי קבע כי המבקשים העלו גרסאות עובדתיות שונות ביחס לנסיבות חתימתו של שטר המשכנתה, וכי מכל מקום הם לא הציגו מסמכים המעידים כי המשכנתה נדרשה לצורך מתן הלוואה ספציפית. כמו כן, נקבע כי הראיות בתיק סותרות את הטענה כי הממשכנים לא הבינו באופן מלא את משמעות חתימתם על שטר המשכנתה.בנוסף לכך, בית המשפט המחוזי הטעים כי בחוות דעת שמאיות שהוגשו לבנק במהלך השנים בנוגע למקרקעין נכתב בפירוש כי ההערכה השמאית נעשית לשם מתן אשראי בחשבונה של מרוואת, כפי שטען הבנק, ולא כבטוחה להלוואה ספציפית כפי שנטען על-ידי המבקשים. לבסוף, בית המשפט המחוזי קבע כי העובדה שהמבקשים לא פעלו לביטול הרישום של המשכנתה בלשכת רישום המקרקעין מעוררת תמיהה בהתחשב בטענתם כי ההלוואה שבגינה נדרשה המשכנתה כבר נפרעה.
המבקשים הגישו ערעור על פסק דינו של בית המשפט המחוזי. בצדו של הערעור הוגשה גם הבקשה דנן, שנשאה את הכותרת "בקשה דחופה לעיכוב ביצוע פסק דין" אולם במהותה היא בקשה לסעד זמני בערעור. מכל מקום, ולגופו של עניין, המבקשים טוענים בבקשה כי אם לא יינתן סעד כאמור ייגרם להם נזק בלתי הפיך. זאת, כיוון שכבר מונה כונס נכסים למקרקעין במסגרת הליכי הוצאה לפועל והם מיועדים למכירה, כך שלא ניתן יהיה להחזיר את הגלגל לאחור גם אם הערעור יתקבל. המבקשים טוענים עוד כי המקרקעין מושא הבקשה הם קרקע חקלאית המשמשת לפרנסתם וכוללת שטחים מעובדים, חממות ועצי זית. לעומת זאת, כך נטען, לבנק לא ייגרם נזק ממשי אם יינתן סעד זמני לתקופת הערעור בשים לב לכך שהחוב אשר מכוחו תובע הבנק את מימוש המקרקעין נמוך בכ-300,000 שקל מערך המקרקעין, כך שאף אם הערעור יידחה יוכל הבנק להיפרע בקלות. המבקשים מוסיפים וטוענים כי סיכויי הערעור גבוהים. בעניין זה טוענים המבקשים כי בפסק דינו של בית המשפט המחוזי נפלו שגיאות בכל הנוגע לסיבה שבגינה נרשמה המשכנתה ולנסיבות החתימה על שטר המשכנתה.