1. ב-1985 עיצב ריצ'ארד מאייר חנוכייה לרגל התערוכה "נרות מצווה" שהוצגה במוזיאון ישראל בירושלים. מאייר - אדריכל אמריקאי נודע - בחר לעצב סדרת פמוטים בהשפעת מבנים אדריכליים המייצגים תקופות חורבן בהיסטוריה של העם היהודי. כל נר מהווה ייצוג אבסטרקטי לאירוע טראומטי - מהנר הראשון, אובליסק המסמל את סבלות העם במצרים ועד הנר האחרון, סמל למגדל השמירה במחנה הריכוז בשואה.
2. למול כובד ההיסטוריה והמשמעויות העמוקות של כל חלק וחלק אצל מאייר, מעניין לבחון את "חנוכית" - חנוכייה קלילה שמתחברת לתרבות האין זמן והקופצניות של העידן הנוכחי, בעיצובם של סטודיו רדיש. חברי הסטודיו - נעמה שטיינבוק ועידן פרידמן - מחליפים את נרות החג בגפרורים ומציעים ערכה לטקס זריז, שבו לרגע קצרצר, הגפרור היומיומי הפשוט מקבל משמעות אחרת. מברכים, מדליקים וממשיכים הלאה.
3. חברי סטודיו רדיש אחראים גם ל"מנורת פמוטים". כאן הם עושים שימוש בפמוטי שבת מיותמים והופכים אותם לאובייקט טקסי חדש. את האובייקט, שמשתלב בז'אנר ה-Ready made ומתכתב עם צורת המנורה מבית המקדש, ניתן לקרוא גם כאנלוגיה לחברה הישראלית האקלקטית, שבה אוסף שרידים מתרבויות שונות קובצו יחד להרכבת שלם חדש.
4. התכתבות מתחכמת עם צורת מנורת החנוכה הקלאסית ניתן לראות בחנוכייה של שחר פלג, שבה הוא משתמש בתעתועי ראייה כדי למתוח את הגבול בין האובייקט החדש לצורה המסורתית. פלג מציב רפלקטור מעוגל ממתכת בקצה חנוכיית שמן בעיצובו, מעוות את ההשתקפות של האובייקט ומציע פרשנות חדשה למנורה ההיסטורית.
5. גם סטודיו ארמדילו נותנות פרשנות חדשה לחנוכיית השמן. המעצבות - ענת שטיין והדס קרוק - יצרו חנוכייה בניפוח זכוכית בהשראתם של כלי מעבדה וחוק כלים שלובים. את פמוטי הזכוכית ממלאים במים עם מעט צבע, ומעליהם שופכים שמן שצף מעל המים ומשמש כנרות.
6. השפעתם של גני הילדים - מקור אין סופי לייצור חנוכיות אישיות מחומרים מקומיים פשוטים - ניכרת בחנוכייה של סטודיו קאהן, בה בלוטי האלון המוכרים מהנוף הישראלי קיבלו ביטוי חדש כחלקים ביציקת קרמיקה. על מנת להשתמש בבלוטים ולהפוך את האובייקט לחנוכייה שימושית מזמינים חברי הסטודיו, בועז ומיי קאהן, לשבור את החלקים - כל יום פמוט - ולהכניס אותם לחללים עגולים במבנה החנוכייה. חורבן ותקומה במשך שמונת ימי החנוכה.
7. אובייקט פעולה מסוג אחר ניתן לראות בחנוכייה של סרגיי לרנר. הוא בוחר להעמיד את הנרות בזווית שבה חלב הנרות מטפטף כלפי מטה, על משטח שבו הונח רישום של חנוכייה. הנרות, שמטפטפים על הרישום לאורך כל ימי החנוכה, יוצרים ציור אקראי שמשתנה בכל יום מימי החג ונותר בסופו כמזכרת.
8. את שמונה החנוכיות אני בוחרת לסגור בחנוכייה שלי, שניצבת כאובייקט פיסולי במשך כל ימות השנה ומוארת באור חדש בחג החנוכה. עיצוב החנוכייה שלי צמח מצינור ברזל חלוד, שבור, מפורק ומלא חורים שמצאתי באתר פסולת על חוף הים והפך נקודת מוצא ליציקת ברונזה. העבודה איתו ובהשראתו הפכה אותו מחפץ הרוס ואבוד שסיים את חייו, לאובייקט פיסולי שימושי המהווה נקודת אור ושמחה. בכך הוא מסמל מעבר מחורבן לתקומה, מיאוש לתקווה ומסיטואציות קשות לעיתות טובות יותר.
בטיפול בחומר בחרתי להביא לידי ביטוי את עקבות העבר דרך עיבוד האובייקט בשכבות המדמות תגובה לזמן ולטלטלות החיים ובחירה בגימור בפטינה דמוית קורוזיה. עיגון היציקה בבסיס בטון - החומר של "העידן החדש" - מעגן את זיכרון העבר בתוך ההווה.