מי שמכיר אותי יודע שגם אם אשתדל מאוד לא אצליח לעמוד בזמנים. אף פעם לא בכוונה, אבל כמעט תמיד, אני מאחרת. מי שמכיר אותי, גם יודע שאעדיף לשתוק ולא לנפק קלישאה. מילים “דיאט-לייט” זה לא הצד החזק שלי.
השבוע סיימתי בטבעון חודש מטורף של הופעות, שכלל נסיעות בכל הארץ: חיפה, מעלות, טבריה, באר שבע, ירושלים וערי הקל”ב – ת”א, כפ”ס וחולון. התשתי את עצמי – גוף ונפש.
משלוש הסיבות הפרוזאיות הנ”ל לא נפרדתי יפה מ-2012 ולא קבלתי יפה את פניה של 2013. איחרתי, לא היה לי מה להגיד ודוגרי, התיישב עלי מין ‘בלוז’ של סופשנה. השנים נותנות בי את אותותיהן ומרגיש שנעשה קשה יותר ויותר להיות אופטימיים.
כשעזבתי את טבעון הלילה הייתי גמורה. גררתי את הטרולי עם ציוד ההגברה והמחשב הנייד והלכתי לאט לכיוון היציאה . “את התערוכה ראית?” שאל אותי אב הבית ולא חיכה לתשובה, “את חייבת”. לא היה לי כוח להתנגד והוא הכניס אותי לחדר גדול והדליק את האור.
על קירות הספרייה של טבעון מוצגות עבודות יד ארוגות, רקומות וסרוגות. יצירות יפות, נאיביות ורכות מאוד של תושבי עמק יזרעאל. מאחד הקירות הביט בי אלברט איינשטיין במבט נוגה. “יהודית ברק – האומנית – היא אישה בת 90” המתיק איתי אב הבית סוד, “ותראי כמה כישרון”. נגעתי בעדינות בפלומה הפרועה של אלברט והוא בהה בי בשקט.
“יש רק שתי דרכים לחיות את החיים” נהג הייקה להגיד, “האחת היא כאילו אין נסים בעולמנו, והשנייה היא כאילו הכל נסים”. “וואלה…” חשבתי לעצמי. ויצאתי לקור שבמגרש החניה החשוך.