בקריאת כיוון לנשיא בימ"ש נכנס, בעיני כדאי להתייחס לעבר בפרספקטיבה יותר כוללנית ופחות מוּטה. ביהמ"ש אכן מהווה בלם ואיזון לפרלמנט אך המשפט נכון גם לכיוון ההפוך. ביהמ"ש (בייחוד באופיו הנוכחי) יכול למצוא עצמו, בקלות יחסית, מהווה "מגדל שמירה" הפונה רק לצד אחד, שומר מפני כיוון אחד ומשמש בלם כנגד ווקטור אחד.
לעניות דעתי, "הרוחות המגיעות מהכנסת ומחוגים אחרים" החלו לנשב כאשר הסכילו סוף סוף להבין שביהמ"ש הוא שמכרסם פעם אחר פעם בדמוקרטיה הייצוגית (שבעיני היא המטרה. האיזונים והבלמים הם אמצעים. ותו לא. כעיתונאי אולי קצת קשה לשמוע את זה אבל חופש הביטוי לדוג' הוא רק (!) מאפיין/כלי שימור/הכרח/בסיס של הדמוקרטיה. אבל הוא לא הדמוקרטיה עצמה) ולכיוון אחד, מאוד מסויים. זו לא שאלה של "מי התחיל קודם" זו אמירה חדה וברורה- גם נתינת עודף כח ועודף משקל לביהמ"ש מסוכנת לדמוקרטיה. אולי אף יותר מנתינת עודף כח ומשקל לכנסת.
כיוון שבסופו של יום, כולנו אנשים. כולנו סובייקטיבים, כולנו מוטים לכיוון מסוים, אפילו אליטות מרחביה. עם כל הניסיון להיות אובייקטיבים, לעולם נשארו סובייקטיבים.
לכן הוקם בית נבחרים. פרלמנט. והוא שאמור לספק לנו את "רוח העם" באופן היותר אובייקטיבי. אל לנו מלהתבלבל- הכנסת היא המייצגת/משמרת/מעידה על הדמוקרטיה. לא בית המשפט ובטח שלא התקשורת.
שעתה השחורה של התקשורת הישראלית בתקופת ההתנתקות כבר הוכיחה שאל לנו לסמוך על כך שהתקשורת היא שתשמור על "מגדל השמירה של הדמוקרטיה" מלהיות מוטה לצד אחד, להתייחס לאיום רק מכיוון אחד ולהיוות "לפיד ערכי" נטול פניות. כשהתקשורת כולה שרה בקול אחד, אחיד, סביב "אתרוגים" של אז ושל היום (ראה ערך ה"סיקור" העיתונאי החד-גוני עד כדי תמיהה של המחאה החברתית כדוג') אני לא הייתי ממהר לסמוך עליה שהיא שתציל את מגדל השמירה של הדמוקרטיה מלקרוס. צריך להכיר בזה שיש פעמים שנייר הלקמוס פשוט לא עובד. זה כואב, זה מתסכל אבל זו המציאות לצערנו.
לכן, בעיני, יותר מדוייק ונכון יהיה לקרוא לנשיא ביהמ"ש הנכנס לעמוד בשער ולהבטיח שהרוחות המתגברות אשר נשבו לאחרונה מביהמ"ש לא יכרסמו במבנה העדין והחיוני של הדמוקרטיה ויחזרו לעוצמתן ומקומן הראוי.
הכנסת היא אכן המייצגת המובהקת של הדמוקרטיה, אבל כמו במדינות אחרות המכניזם של קבלת החלטות בזירה הפוליטית מוביל לא פעם להכרעות הפוגעות בזכויות בסיסיות שגם לרוב אין סמכות לפגוע בהם.
משום כך זהו תפקידו של בית המשפט העליון, ופסיקותיו בעניין חופש העיתונות תרמו רבות לחוסנה של הדמקורטיה הישראלית, גם אם הן נכפו על זרועות השלטון האחרות.
לגבי העיתונות, היא אכן איננה מושלמת (ואתה יכול להוסיף: בלשון המעטה…) אבל גם עיתונות כזו עדיין מהווה גורם שבלעדיו אין דמוקרטיה. ה"אתרוג" לא היה שעתה היפה של העיתונות, אבל לא הייתי גוזר מזה שאין לה תפקיד משמעותי וחשוב במרחב הציבורי ובדמוקרטיה.
הכלל הגדול, של השופט העליון האמריקאי לואיס ברנדייס קובע כי אור השמש הוא הגורם המטהר ביותר. וזה בדיוק מה שעושה התקשורת כאשר אנשי בעלי כוח (פוליטי או כלכלי) מעדיפים להסתיר חלק ממעשיהם.
בקיצור: שלטון העם, עם עין פקוחה של העיתונות ועם התערבות (שהיא מינימליסטית ומתבצעת לעתים נדירות עד מאוד) של בית המשפט העליון. ההסטוריה מוכיחה שגם אבי האקטיביזם השיפוטי אהרן ברק, וגם יורשתו דורית בינייש, לא היו שולפים מהירים. הם חיכו בכמה מקרים שנים להכרעות של הכנסת (כמו בעניין חוק טל) כדי לצמצם את מעורבותם בנושאים שנויים במחלוקת.
ושים לב: ההחלטות שהזכרתי במאמר פתחו פתח רחב יותר לחופש הביטוי. חופש הביטוי איננו "ערך שמאלני". הוא ערך מרכזי בדמוקרטיה. כל ניסיון פרלמנטרי לקבל החלטות בכיוון ההפוך הוא אנטי-דמוקרטי, גם אם לקואליציה יהיה רוב.