אביו של דון סיפק לאבי היקר עוד ועוד עבודה, והמשפחות החלו להתקרב למרות הפער הברור ביניהן. המשפחה שלי היא לא יותר ממשפחה ששואפת להיות יותר ממה שהיא, ולעומתנו משפחתו של דון היא הדבר האמיתי. יש להם שפע מהכול, או לפחות כך חשבתי בתמימותי.
"ביי," צעקתי למיקה. רציתי שיחשבו שהלכתי כדי שהפחדן יוציא את ראשו מתחת לסדין. התיישבתי על הספה והמתנתי. שמעתי אותם מצחקקים, מזדיינים, עושים את מה שהוא אמור לעשות איתי. אני חושבת שזה לקח שעתיים בערך עד שדלת חדר השינה נפתחה, ודון יצא ממנה עירום כביום היוולדו. הוא לא הבחין בי כשניגש לכיוון המטבח ומזג לעצמו כוס מים.
חיים רק פעם אחת! את המשפט הזה הייתי צריך להפנים כבר לפני כמה שנים. הייתי אמור להפיק לקחים ממה שקרה לאלמוג, איך שהחיים שלו נדפקו ברגע. מי דמיין שבגלל תאונה מטופשת הבחור יפסיד עשור מחייו. פאקינג הריגה! הוא הואשם בהריגה אפילו שהיה ברור לכולם שלא הייתה לו כוונה להרע לבחורה שישבה לצידו ברכב. תאונת דרכים ארורה שהפכה חיים של אנשים רבים לגיהינום.
אבל עזבו אתכם לרגע מאלמוג כי עבורו החיים הסתדרו. הוא הכיר את נסיה – אהבת חייו – ואין לו יותר דאגות בחיים, או לפחות ככה זה נראה. חייו נצבעו בוורוד זוהר.
בהיבט הכללי, לפחות ממה שעיניי רואות, מי שלא חי את הרגע נחשב מת. אם אין לך תשוקה בוערת עמוק בפנים, למה אתה בכלל קיים? הייתה תקופה שכל התשוקה שבערה בתוכי הייתה מופנית לאמילי, אחותו של אלמוג. אבל ברגע שהבנתי שהיא מכוונת לכיוונו של אדי, הורדתי הילוך וניסיתי לכבות את הלהבה שבערה בתוכי. פספסתי אותה והשלמתי עם זה, אמילי לעולם לא תהיה שלי.
לפני שבוע הבנתי שאין לי זמן לבזבז על שטויות. הגעתי לעוד ערב עמוס בפאב שבבעלותי והתיישבתי מול הברמן החביב עליי כדי לשתות כוסית ממשקה זהבהב. דקה לפני שחיי התהפכו, היה לי ברור איך אגמור את תקופתי על פני האדמה הארורה הזאת, כטרחן זקן שמנהל פאב שכונתי לא גדול ולא קטן, סתם עוד פאב שממלא את כיסיו בכסף. שנאתי את מי שהפכתי להיות, אבל זה כל מה שהיה, זה מי שהייתי. ואז זה קרה. לפאב נכנסו שני גברים שנראו קצת לא שייכים. הם נעמדו ליד אחת המלצריות, ומשם הכול צנח. אחד אחז רימון בידו, והשני כיוון את האקדח לראשה של המלצרית. הם דרשו את כל הכסף שנמצא בפאב. לא האמנתי כאשר נורתה ירייה לכיוון אחת הבחורות שהוציאה טלפון מתיקה. "הבא שינסה ליצור קשר עם מישהו מחוץ לחלל הדחוס הזה, יישלח היישר לגיהינום." הם לא בילפו, אפשר היה לראות בפניהם שהם מתכוונים לכל מילה. המחשבה הבאה שחלפה בראשי הייתה מושפעת מתוכניות משטרה שאהבתי לראות. למה הם לא רעולי פנים, למה הם נותנים לנו לזהות אותם? הרמתי את ידיי באוויר והחלטתי לקחת אחריות על המקום.
"אני הבעלים של הפאב," אמרתי בקול, "תן לה ללכת, קח אותי במקומה." הצבעתי על המלצרית.
"מישהו כאן גידל ביצים!" הגיב לדבריי הבחור עם הרימון.
"אני אתן לה ללכת," היה צחוק נבזי בדרך שבה נאמרו המילים. "היא תלך וזה יהיה לתמיד." לא צפיתי את זה, אדם שפוי לא היה מסוגל לנחש שזה מה שהוא יעשה כתגובה לדבריי. הוא ירה לה בראש. השתתקתי במקומי, קפאתי. רציתי שהוא ישחרר אותה, רציתי למות במקומה. "לכאן, עכשיו!" הוא הורה לי לשבת על הרצפה, ממש ליד הראש המחורר שלה. הרגשתי בחילה, חולשה, חוסר אונים משווע. שנאתי את חוסר היכולת שלי להועיל.
הדבר הבא שאני זוכר הוא חבטה רצינית בראשי ואת ראייתי מתערפלת. ככל הנראה צנחתי לרצפה מחוסר הכרה.
הצפצוף בלתי נסבל, מטריף, מוציא אותי מדעתי. למה הם לא עוצרים את הרעש הזה? החדר חשוך, אבל לא חשוך מדי בגלל האור הלבן שמגיע מהמסדרון. אני מנסה למקד את עיניי ומבין היכן אני. מה שאיני מצליח לזכור הוא – כיצד הגעתי לכאן. הצפצוף מגיע מהעמוד הסמוך למיטתי, ככל הנראה זאת הבקרה על הנוזל שמוחדר לגופי. ברגע שאני מצליח להבין את המתרחש סביבי, הכאב בגופי משתלט עליי. הצלעות שלי זועקות בכל שאיפה שחודרת לריאותיי. זה מכלה את נשמתי.
"מה לעזאזל?" אני אומר בקול כאשר אח במדים לבנים נכנס לחדרי. "איך הגעתי לפה?" אני שואל את המובן מאליו בטון לא ממש נחמד, היות שהנסיבות אינן ברורות לי.
"אתה בחדר התאוששות לאחר ניתוח." ניתוח? מה קרה?
"אפשר יותר פרטים?" אני דורש.
"בוא נראה." הוא מרים לוח עץ קטן שקשור למיטתי ומביט בדפים המונחים עליו. "יש לך חבלה קלה בראש," הוא אומר, וזה עדיין לא מסביר את עניין הניתוח. "ירו בך." אני מביט בו ומצפה להמשך, הוא עובר להסתכל במחשב. "אני לא באמת בקיא במה שהוביל אותך למצב הזה, אני רק רואה שהכדור שבר לך כמה צלעות ונעצר שם, למזלך."
את החבלה בראש אני זוכר, המכה גרמה לי לצנוח, ומאז איני זוכר דבר. שני גברים הגיעו לשדוד את הפאב, הם ירו במלצרית ואז עילפו אותי. אני חייב לברר מה קרה לאחר מכן, מה שלום העובדים שלי, ואם תפסו את שני המנוולים ששדדו אותי. אני חייב לעוף מכאן.
"היי, אח גדול." סיוון, אחותי הקטנה, נכנסת אל החדר. "התעוררת." היא מתיישבת לצידי ונושקת ללחיי. "דאגתי לך." לפחות מישהו דאג לי, כי אני לא רואה את הוריי יושבים כאן כשחשש בעיניהם.
"אני בסדר," אני אומר ומבחין בדמעות זולגות מעיניה. "אין לך סיבה לבכות, הכול בסדר."
"ניצלת בנס." יבבותיה מתחילות להדאיג אותי. "אתה הניצול היחיד."
"ניצול יחיד? על מה את מדברת?" הנבלות קיבלו את הכסף שלהם, ובטח ברחו לאחר שעילפו אותי. על מה היא מדברת? "סיוון?" קולי תקיף, אני רוצה תשובות.
"בן," בחורה תמירה נעמדת בפתח החדר, "שמי לואיסה, ואני חוקרת את השוד בפאב."
"לואיסה, אולי תסבירי לי מה לעזאזל קורה כאן?" אני רוצה תשובות.
"לפני שאשפוך אור על הסיפור, ארצה לדעת מה אתה זוכר." היא חוקרת אותי?
"אני לא זוכר יותר מדי, חבטו בי די בהתחלה ואיבדתי את ההכרה." השיחה מעייפת אותי ואני מרגיש סחרחורת משתלטת על ראשי. "הם רצו כסף."
"השיחה הזאת תיאלץ להידחות," הרופא שנכנס לחדר מחליט עבורנו, "לפחות עד שהוא יֵצא מהתאוששות."
"אין בעיה, דוקטור," משיבה לואיסה לרופא ומחזירה את מבטה אליי. "נשוחח מחר." חיוכה מלא אמפתיה, כזה שמותיר אותי עם חשש גדול בלב. למה היא אמפתית אליי?
סיוון נושקת למצחי, ואני נותר לבד בחדר. עיניי נעצמות ומחשבותיי נודדות הרחק מכאן.
קיבלתי מבקרים רבים כאשר עברתי למחלקה. כל חבריי הגיעו לתמוך, אך הוריי לא נראו בשטח. הם לא בארץ ולא ראו צורך לחזור ככל הנראה. אפילו המטפלת שלי מהילדות הגיעה והם לא. מעליב, הייתי אומר אילולא הייתי רגיל לחסרונם.
לואיסה הגיעה שוב רק כעבור שבוע, ואני נותרתי מלא בשאלות שאיש לא הצליח לספק תשובות עבורן. התמונה הייתה קשה, והנחתי שלואיסה ויתרה על המידע שיכולתי לספק, היות שהוא שולי. רק כשהיא התיישבה על הכיסא בחדרי, הבנתי שהם רואים בי נכס. "ראית אותם, את הפנים שלהם." היא מאשרת את מה ששמעה ממני. המילים שלה מחזירות אותי לאותו ערב ארור שבו תהיתי למה פניהם חשופות. "תוכן מצלמות האבטחה הושמד בזמן השוד, ולכן ניאלץ להיעזר בזיכרון שלך."
"ראיתי אותם, כולם ראו אותם."
"אבל רק אתה שרדת כדי לספר על זה."
מצפייה בחדשות ומדבריה של סיוון התברר לי שכל מי שנכח בפאב באותו הערב, נרצח. וכדי לוודא שכולם מתים, המקום הוצת. אחרי שהיכו אותי בראש, ירו בי כדי לוודא הריגה. הם היו בטוחים שאיני בחיים כאשר עזבו את המקום. צוות חילוץ של מכבי האש הוציא אותי מהפאב, רק בנס ניצלתי. לואיסה תיארה את המקום כמו אזור מלחמה, מרחץ דמים מיותר.
"הם רצו כסף! למה לרצוח את כולם?"
"הלוואי שהיו לנו תשובות למה שמסתתר בראשם של מטורפים, כך יכולנו לחזות את מעשיהם ולמנוע אותם." המילים של לואיסה מהדהדות בראשי.
"ברגע שהם יֵדעו שאני בחיים, הם יגיעו אליי." בזה הייתי בטוח.
"לא אם נתפוס אותם קודם."
"זה נשמע בלתי אפשרי."
"אין בלתי אפשרי, יש מקרים שלא מתאמצים בשבילם מספיק, אבל המקרה הזה דורש פתרון. הפאב שלך הוא השלישי שנשרף אחרי שוד אכזרי שבו כולם נרצחים." לא שמעתי על פאבים אחרים בחדשות. למה החליטו לדווח דווקא על הסיפור שלי?
"ואם אני לא רוצה להיות חלק בפתרון?" הייתי חייב לוודא שיש לי פתח יציאה.
"אז אתה פחות אנושי מהם, וכאשר תראה את שמות הנרצחים באירוע הבא, תדע שהיה לך חלק במותם." אאוץ'! היא יודעת כיצד לפגוע במטרה.
"הבנתי," אני משיב כמעט בתסכול.
שוחררתי הביתה כעבור שבועיים. הצלעות החלו להחלים והפיזיותרפיה שקיבלתי בבית החולים עזרה לי להתמודד עם הקושי הפיזי והנשימתי שחוויתי. כנראה חטפתי כמה בעיטות לצלעות נוסף לכדור שירו בי לווידוא הריגה. הפיזיותרפיסטית שלי הייתה חתיכה לוהטת, טוב, לפחות אחת מהן. היו לי שתיים שהגיעו לסירוגין, יעלי הייתה הנוף שחסר לי כל כך בזמן שהותי במחלקה. האחיות לא היו משהו ששווה להביט בו, אבל הן היו נחמדות וטיפלו בי במסירות.
"מה אתה מתכוון לעשות עם הפאב?" סיוון מתיישבת על הכורסה ומכרסמת תפוח אדום.
"התכוונת לשאול מה אני מתכוון לעשות עם החיים הארורים שלי."
"גם," היא משיבה תוך כדי נגיסה גדולה מהתפוח.
"אני חייב שינוי, אבל אחד שיהיה בעל משמעות."
מעולם לא ריחמתי על עצמי, גם לא עכשיו, אבל לראות את השמות של העובדים שלי לצד ראשי התיבות ז"ל, שרף לי את הנשמה. מקרה כזה יכול להשאיר פצע נפשי שלעולם לא יגליד. לעולם לא אשכח, ראשה המדמם של המלצרית לנצח יישאר כתמונה בראשי.
לקח לי פחות מחודש להחליט שאת הפאב אני חייב למכור, וכעבור כמה ימים קנו אותו בשותפות אלמוג ואדי. הם בהחלט משתלטים על חיי הלילה של האזור, והם טובים בזה. המקום היה הרוס, ולכן המחיר היה בהתאם, כספי הביטוח השלימו לסכום ראוי לפאב שהיה לי.
אדי, אלמוג ואני חברים עוד מימי בית הספר. אדי היה זה שלא מזמן גנב את הלב שלי, לא כמו שזה נשמע... אני לגמרי בקטע של נשים. אמילי הייתה אהבת נעוריי הסודית, ובעצם הבחורה שהייתי מאוהב בה שנים על גבי שנים. היא אחותו הקטנה של אלמוג, ולכן שמרתי מרחק. עכשיו היא עם אדי והאהבה שם לגמרי פורחת, מכלה את ליבי העזוב.
אני חייב לעוף מהעיר הזאת וכמה שיותר רחוק. חייב לברוח מעצמי לפני שאשקע במחשבות שמייסרות את נשמתי ללא סיבה. היא רק בחורה, והפאב היה רק מקום. אני חייב להתחיל מחדש.
"העולם מצחיק, אז צוחקים," אלו היו מילותיה של הדייט האחרון שאיתה יצאתי. היא הביטה לכיוונו של אדם מבוגר מקבץ נדבות, וצחוק לעגני נפלט משפתיה. לא ידעתי אם לבכות מתגובתה או פשוט להסתובב ולהתרחק ממנה. אני לא איזה צדיק, ובטח לא אחד שאכפת לו מאנשים זרים, אבל לצחוק על אדם שכשל בחייו? היא לגמרי הגזימה. כל היופי החיצוני שלה לא מכסה על הכיעור הפנימי.
ליוויתי אותה לביתה ומחקתי אותה מזיכרוני. לתמיד.
הדייט הזה ועוד כמה שקדמו לו רק ממחישים לי עד כמה חיי הגיעו לתחתית. אני לא מצליח למצוא את עצמי בעולם הזה. נכון, אני נשמע כמו זקנה קטנונית שהגיעה לנקודת אל־חזור בחייה, וזאת אף שאני רק בן שלושים ויריקה. כמה שווה היריקה? פחות משנתיים.
כשחזרתי הביתה מעוד דייט כושל, מצאתי את סיוון יושבת על הספה לצידן של אמילי ונסיה. הבטתי בבנות וידעתי שמקומי בבית הזה כבר לא משתלב טוב עם התפנית שקיבלו חיי. בגילי, איני יכול להמשיך לגור בבית המחובר ליחידה המרכזית של הארמון שנקרא בית הוריי. כסף יש לי בשפע, אז למה אני נשאר בבית הזה? הלוואי שהייתה לי תשובה. אבל עכשיו ללא ספק אארוז את חיי ואסתלק מכאן, אני לא מסוגל להיות חלק מחייהם של אמילי ואדי, זה עוקצני, כמו דורבן שנתלה על עורי ומסרב להרפות.
"בן," אמילי מבטאת את שמי ואני מרגיש זעזוע עמוק בתוכי. "בן," קולה מופתע, כנראה ממראה פניי שלבשו מסכה אדישה. היא לא מבינה מה היא עושה לי, הלוואי שהייתי יכול להתעלם.
"בנות," אני קד לכיוונן וחומק לחלק אחר של הבית.
"מה לעזאזל?" סיוון באה בעקבותיי מלאת שאלות וטענות בנוגע להתנהגותי.
"סתם מוטרד. אין לכן קשר לזה." אני מחייך והיא מרפה.
נשארתי לבד כדי לשקוע בעצמי. מעורר רחמים – אני יודע, אבל זה המצב כעת.
החלטתי להרים הילוך בחיפוש אחר עצמי, ובעיקר אחר האחת שתהיה חלק מחיי. לא יכול להיות שבגיל שלושים פלוס אהיה מובטל וערירי. שיט! זה נשמע רע. במשך תקופה פרנסתי את אדי ואלמוג, חיי הלילה בסביבה שייכים לצמד הזה, וכך יצא שכל האלכוהול שזרם לגרוני נרכש מהם. הבחורות שפגשתי לא באמת עניינו אותי אף שניסיתי, בחיי שניסיתי, אך לא מצאתי את האחת. מה כבר ביקשתי? בחורה עם ראש על הכתפיים, אבל כזה שגם יכיל מידע ולא יהיה סתם משקל עודף שהיא לא מצליחה להוריד מעליה. אף אחת שעונה לתיאור הזה לא נכנסה לאותם מקומות בילוי שבהם אני הייתי.
בשלב מסוים נשבר לי. החלטתי להקדיש את האנרגיות שלי למציאת עיסוק חדש. לא רציתי שום עיסוק שיש לו אפילו זיקה לחיי הלילה, אז חיפשתי כל דבר אחר שאוכל להשקיע בו את כספי. הצעות זרמו בשפע, כי מי לא היה רוצה לקחת כסף של אדם אחר ולהמר עליו בחלומות של עצמו? אבל אני לא אידיוט, זה אפשר לומר לזכותי. מינקות קיבלתי חינוך עסקי והדרכה, איך להגן על העושר הרב שהתברכתי בו.
יש מצב שאני אדם מפוספס בעולם הזה. מעולם לא עסקתי במשהו שאני באמת אוהב. לא שילמו לי כדי לקרוא או כדי להביט באומנות. אבי תמיד נהג לומר שאני יותר ילדה מילד בגלל הספרים שקראתי והאומנות שאהבתי. וכשאני אומר אומנות, אני לא מתכוון לאומנויות לחימה אלא ליצירות אומנות שרואים במוזיאון. אני זוכר את הפעם הראשונה שלי בפריז, לא ראיתי הרבה מפריז כי את מרבית זמני ביליתי בלובר. המוזיאון הזה הצליח להפנט אותי אף על פי שהייתי רק בן עשר. כבר אז החליט אבי שיש לי בעיה. שנים הוא היה בטוח שאני הומו, ולא הבין מדוע איני מצהיר על כך, אפילו אמר לי שיקבל אותי למרות הנטייה המינית הלא טבעית שלי. האִמרה הזאת העליבה וריגשה אותי כאחד.
בכל אופן הומו אני לא. אף שאין בכך פסול, אבל מה לעשות שאני חובב נשים מושבע? בייחוד אישה אחת שגנבה את ליבי בלי שתהיה מודעת. אמילי שלי. די! שכחתי ממנה, נשבע.
אחרי מחשבה רבה החלטתי להעמיק את חיפושיי אחר תעסוקה בתחום ההוצאה לאור. היה ברור לי שאין בזה רווח, אבל זה לא עניין אותי. יש לי כסף לתקופת חיים שלמה, לי ולנינים, אז למה שלא אעסוק במה שחפץ ליבי.
חקרתי מעט את התחום והבנתי עד כמה הוא בשפל. המצב עגום כל כך, ולא ברור לי למה ההוצאות ממשיכות להוציא ספרים. הלוואי שהייתי יכול להביא שינוי לעולם הזה, אך לא נראה לי שמישהו יכול. ייתכן שבמקום הוצאה לאור עדיף להתמקד ביצירת תחרות לחנויות הספרים. מי קבע שבארצנו הפצת ספרים תהיה לא יותר ממונופול הזוי? ידעתי מה עליי לעשות והחלטתי להשקיע את זמני וכספי בחלום החדש שלי.