את זמן לידתו של לבּנסוֹן אין איש יודע לסמן בדיוק, ושונות ומרובּות הנה ההשערות בּזה. יש אומרים, כי נולד לבנסון בּשנת תקמ“ח, היא 1788 למספרם; אחרים בּקשו חשבּון ומצאו, כי נולד לבנסון בּשנת מיתתו של הגר”א, היא שנת תרנ“ח; וישנם גם כאלה המחליטים בּודאות גמורה, לפי דבריהם, כי זמן לידתו של לבנסון היא שנת תקל”ו. הללו מביאים ראיה להחלטתם מעובדה זו, כי בהיות ל“ס מעלה מעשרים, השתתף בּתוך קהל המלוים את הגר”א לבית-עולמו. לפי חשבון זה צריך להניח, כי היה לבנסון במותו (שנת תרל"ט) בן מאה ושלש שנים. אד“ם הכּהן עצמו, אף-על-פי שהיה רחוק מכל משפּט קדום, נמנע בּכ”ז מימיו, משום עינא בּישא כנראה, להוציא מפּיו מלה על-דבר מספר שנות חייו. גם בּשיחותיו עם מכּירים וידידים וגם בּהמון קונטרסיו וספריו נזהר מנגוע בּדבר זה אפילו בּרמיזה קלה. בּהקדמה לספרו “בּאורים חדשים” הוא מוסר, אמנם, איזו ידיעות מקוטעות על-דבר תולדות ימי חייו, אבל, כנראה, הוא משתמט בּמכוון מציין את זמן לידתו. בּהקדמתו הנזכּרת הוא מספר סתם, כי נולד בּוילנה בּמקום שנחשבו אבותיו לזקני תושבי-העיר, ושנת הוָּלדו – מאן דכר שמה.
המשורר יל“ג משער, כי היה לבנסון במותו בּן שמונים וחמש שנים. יסוד לאותה השערה משמשת לו עובדה זו: בשנת תרל"ט שב המשורר יל”ג מחוץ לארץ לפּטרבּורג דרך וילנה. בבקרו אז את לבנסון בביתו, ספּר לו, כי התראה בברלין עם המלומד המפורסם ר' יום טוב ליפּמן צונן, ותוך כדי דבּור העיר, כי הזקן המופלג הבזה עוד כּחו חדש אתו והוא מלא עדיין עוז-עלומים, אף כי כבר הגיע למעלה מגבורות. בּאותו רגע התמלטה מבלי-משים מפּי לבנסון הקריאה הזאת: “הלא אלה הנה שנותי אני!” אמנם – כך מוסיף יל“ג – מכירי וידידי, שנמצאו אז אתּי בּביתו של לבנסון, לחשו לי בּאותו מעמד בּאזני מתוך לצון: “אל תאמין לדבריו; הוא מעלים ממך עשר שנים שלמות בערך”; אבל פּני לבנסון ענו בּו כּי אמת ידבּר. אותה שעה לא שעת-שחוק היתה לו”.
ובּכן הבה נסתמך, אפוא, על השערתו של המשורר יל“ג, כי נולד לבנסון בּשנת תקנ”ד וכי היה בּמותו בּן שמונים וחמש שנים ונשוב לתולדותינו.
ילדותו של אדם הכּהן לא היתה, כנראה, עליזה בּיותר. בשחר ילדותו מתה עליו אמו, והיא צעירה עדיין, והוא נשאר אמון על-ידי אביו, שהיה כל ימיו איש-מכאובות וידוע-חולי ושפל-ידים בּמלחמת-החיים. אז בּאו שניהם לגור בּבית אביו הזקן, שהיה לו לאב שני ודאג לחנוכו. כמנהג הימים ההם נתן האב הזקן את נכדו הקטן, את אברהם דוב, על-יד מלמד ללמדו גפ“ת “על פי דרך הפלפול”, וקודם שרכש לו הנער שום מושג על-דבר יסודי אמונת-ישראל וכתבי-הקדש והלשון העברית והעם העברי וההיסטוריה העברית, כבר ידע יפה “לאסוקי שמעתתא אליבא דהילכתא ולטחון הרים בסברה”. בהיות הנער בּעל כשרונות מצוינים מאד, עשה בתלמוד ונושאי-כליו חיל עד להפליא, ועוד לא מלאו לו עשתי-עשרה שנה כבר יצא לו שם בכל העיר בתור למדן מופלג בּתּורה. קרוב לאותו זמן הוזמן לבוא לוילנה, על-פי התעוררות מצד הגר”א, איש אחד, ר' משה כהן שמו, שהיה מפורסם בּכל הסביבה לידען גדול בכתבי-הקדש, ובּעלי הבּתּים החשובים אשר בעיר מסרו לו את ילדיהם הקטנים ללמדם את התּנ“ך לפי חוקי-הדקדוק ושמוש הלשון. אל החדר הזה נשלח גם אברהם-דוב. אולם יען כי בּעת ההיא נחשב למוד כתבי-הקדש לדבר קטן-הערך ולענין טפל, האצילו לו אך שעות מועטות מאד וקבעו לו זמן רק בערבי-השבתות אחר הצהרים. אפס כי גם הגרגרים המעטים האלה, שנפלו לתוך אדמה פוריה, הספיקו די הצץ ציץ ועשות פרי-תנובה. השעות הספורות שנועדו ללמוד התּנ”ך והדקדוק העברי, פעלו בלבו הער ובנפשו הרכה והמתפעלת של הנער פעולת-מהפכה ממש. הוא ראה לפניו פתאום עולם חדש, עולם של פואזיה נאדרה ורוח-אלהים מרחפת; הוא שמע את דברי החוזה הנשגבים והכבירים על האמתיות הנצחיות, על הטוב והרע, על הצדק והרשע; אזניו הקשיבו מתוך געגועים גדולים ונמרצים בהטיף הנביא דברי מוסר ותוכחה לעמו, אשר נפשו גחלים תלהט בּאהבתו אותו; ויש אשר אנחה קשה ועמוקה עולה ובוקעת מתוך דברי המוסר והתוכחה האלה; ויש שמבריקים הדברים ברקי עברה וזעם, יש שנשמעת מתוכם המית נפש מתעטפת ביגונה על צער האומה וגלות השכינה, ופתאום יהיה הקול לקול ששון ושמחה מביע תּקוה ונהומים, ועל כּל אלה התרפּקות מתוך מסירות-נפש על האמת ועל הטוב! כל אלה פעלו על נפשו המתרשמת של לבנסון הצעיר פעולה מקסימה מאד. הוא ראה ונוכח, כי עם כל ידיעותיו המרובות בּתלמוד ובמפרשיו אינו יודע עדיין כלום על-דבר המקורות הראשונים של תורת היהדות ועל-דבר האוצרות היותר חשובים של הלשון העברית וכיוצא באלה, ובחבה מיוחדת התחיל עוסק בלמוד כתבי-הקדש ושפת-עבר. מובן הדבר מאליו, כי נער קטן שכמותו, שנגש לעולם-הלמודים החדש לו הזה “בידים ריקות”, בלי מורים ומדריכים, מוכרח היה להתנגש במכשולים על כל פסיעה ופסיעה; אבל רצונו הקשה כבּרזל עמד בּפני כל המונעים והמעצורים ויוכל להם.
בין כך עשתה הסביבה את שלה. אך מלאו לנער שלש עשרה שנה, וכבר התחילו אבותיו חושבים על-דבר נשואיו. “עוד לא השפיקה לי השעה להעשות נער – כך מתאונן לבנסון – וכבר שמוני לבּעל ולאב”. אבל כך היה בּימים ההם הגיון-הבּרזל של השקפת-העולם הישראלית. למולך החדש הזה, הוא נשואי-הבסר, העלו בּכל שנה המון קרבּנות מבּני-ישראל, ואחד הקרבּנות האלה היה גם לבנסון.
בהיות האשה אשר השיאו לו אבותיו מבנות העיירה הקטנה מיחיילישוק (שעל שמה נקרא מאז בּפי ההמון בשם (“בּריל מיחיילישקער”) הסמוכה לוילנה, לכן העתיק לבנסון את מושבו, כדרך העת ההיא, אל העיירה הנזכרת להיות שם הוא ואשתו הצעירה סמוכים אל שלחן חותנו. ארחות חייו אחרי חתונתו לא נשתנו אפילו שנוי כל-שהוא. הוא הוסיף ללמוד גמרא ופוסקים מפי מלמדו הישן, שבא אתו לגור בּבית חותנו, ולבלות את עתות מנוחתו בּלמוד כתבי-הקדש והדקדוק העברי. יש יסוד לדבר, כי בּעת ההיא התחיל לבנסון עושה את נסיונותיו הראשונים להריק את מערכי-לבבו על הנייר; בּאותו זמן התעוררו בּו דמדומי ההרגשה הראשונה, כי נועד להיות מיסד כנסיה חדשה של משוררים וסופרים עברים. אולם לפתּח את כחותיו הרוחניים וכשרונותיו, לעורר אותם לחיים, לעבודה – דבר זה לא יכל עדיין לעשות, כמובן, כי קודם כל עמד לו למכשול בדרכו העדרם הגמור של ספרי-למוד כלליים, ועל-ידי זה גם חסרון השכלה כללית.
בּעת ההיא שם לבנסון אל לבו לרכוש לו גם ידיעות כלליות, והתמכר אל למודיו החדשים בשקידה נמרצת. בשבתו תמיד, מחוסר אנשים כלבבו להתרועע אתם, בודד וגלמוד, התחיל עוסק בלמודי המאתי מאתיקה והגאוגרפיה ובּחכמת ההגיון ובפלוסופיה התאולוגית הישראלית. בחשק מיוחד שקד גם על הקבּלה ולמד אותה לדעת על בוריה ולעמקה, אף כי, לפי דברי-עצמו, לא היה לו אז עדיין שום מושג על-דבר מקורה. בתקופת-העת הזאת הונח אצלו היסוד לאותן המחשבות הפלוסופיות והיחס הבקרתי אל המיסטיציזמוס המעורפל, אשר בּהמשך הזמן התבּלטו בספריו בתוקף כל-כך מרובה ובבהירות כל-כך גדולה. כמו שמעיד לבנסון על עצמו הועילה לא מעט חובת-אומנתו בתור מלמד לעורר בּו תשוקה עצומה וכמיה עזה להעמיק חקור חקירה דקה מן הדקה בּתוך תוכן של מליצות כתבי-הקדש וסגולות הלשון העברית. “אף כי מלאכת המלמדות אינה חשובה בּעיני העם – כך כותב לבנסון – אבל אני ידעתי היטב מה מאד גדל ערכה ביחוסה אלי”.
אולם לעומת זאת לא מצא לבנסון לנפשו בעבודתו החדשה שום ספוק רוחני-מוסרי, ולא עוד, אלא שגם היתה לו למורת-רוח. היא היה סרסור, היינו: איש-הבינים בּין המלוים העשירים ובּין הלוים העניים, בעוד אשר תעודתו הטבעית היתה להפיץ דעת בּין אחיו בני-עמו, המדוכאים מלחץ חיצוני וקופאים בּבערות פנימית. כי לא היה משלח-ידו זה נעים ללבנסון – על זה מעידים דבריו אלה: “לבי היה עלי דוי – כך מספר לבנסון – בּהגותי בימים עברו, בּאותה העת המאושרת כשהייתי חי ונושם בּאהלה של תורה ודבר אלהים; אבל אני גורשתי מגן-עדני על-ידי המסחר הבּזוי”. בּאחרונה פקע אמנם סבלו בּאמת, ולשם איזו תקוות בלתי-מבוררות לו, שלא יכול כמובן, להיות בטוח במלואן, הסתלק בּרצונו הטוב מעסק-הסרסרות, אף שהביא לו בּפריו שכר רב.
בּעת ההיא כבר נתפרסם שם לבנסון על-ידי ספריו בּין היהודים שואפי-השכלה, וביחוד על-ידי החלק הראשון מספרי “שירי שפת-קדש”, שיצא בלופסיאה בּנת תר"ג ושעורר בזמנו התפעלות והתלהבות עצומה בין צעירי-העברים. העם התיחס מתוך אמון גדול אל עבודתו של לבנסון הוצאת כתבי-הקודש, ומספר החתומים על ספרו עלה לשלשת אלפים, – סכום לא קטן לפי תנאי הימים ההם. המפעל הצליח בּאופן מצוין והביא לבעליו רוח הגון.
מן היום שעזב לבנסון מחמת מחלתו את מלאכת-המלמדות, השתדל להפיץ בין העם את דעת כתבי-הקדש והלשון העברית על-ידי ספריו. אולם כעבור חמש שנים בּא המקרה בעוזריו לשוב ולעסוק בּעבודתו זו החביבה עליו בּאמצעות הדבּור החי, בּעל-פה. בּשנת תר“ח נקרא לבנסון להיות לראש מורי הלשונות העברית והארמית בּבית מדרש-הרבּנים, שהיה אז בּוילנה, וחמש-עשרה השנים ששמש בּכהונתו זו היה תור-הזהב בּחיי בּבית-המדרש הנזכר בּיחס אל הלשון העברית. מבּית מדרשו של לבנסון יצאו התלמידים עשירים מאד בּדעת הלשון העברית, ורבּים מהם היו בּהמשך הזמן לסופרים גדולים בּישראל. די לי לקרוא בּשמותיהם של הד”ר י“ל קנטר, אברהם יעקב פּאפּירנא, אהרון שמואל ליברמן בּעל “האמת”, ד”ר שלמה מנדלקרן, יהושע שטיינבּרג, אברהם אליהו הרכבי ועוד ועוד, שכלם היו מתלמידיו של אדם הכהן, אולם מלבד הענינים שנכנסו בּחוג למודו, השתדל לבנסון לפעול בּכלל על התפתחותם הרוחנית של תלמידיו, להרחיב את אופק מבטם, ולהיות להם לעזר להקנות לעצמם השקפות-עולם קבועות ודעות מוצקות. לבנסון עצמו היה מפורסם בּתור איש אמיץ ותקיף בּדעותיו ובּאמונותיו, ההולך בצעדי-און בּדרך שכבש לו אחרי מלחמות רבּות וקשות של מחשבות והרהורים שבּלב; מדרכו זו לא נסוג אחר אף כמלוא-השערה, כי האמין אמונה עמוקה, שאחת היא ואין בּלתה. וזה גרם, כי בּין מורי בּית-מדרש הרבּנים בּעת ההיא לא היה אף אחד, שהשפיע השפעה כל-כך נמרצת על הצעירים חניכי-הבּית כלבּנסון. אליו היו התלמידים פונים לא רק בּעניני למודו המיוחד לו בּלבד, אלא גם בּהרבה שאלות אחרות, יותר חשובות, שהעסיקו את מחותיהם, בּדעתם נאמנה, כּי רק מפיו הם יכולים לקבּל עליהן תשובה, והתשובה תהיה ישרה, נאמנה ונכונה, אחד בּפה ואחד בּלב, בּלי עקיפין והליכת סחור-סחור, ועם זה תהיה התשובה הגיונית ופרי מחשבות עמוקות. בּכלל הצטיין לבנסון בּתקיפות דעותיו והוכחותיו, בּאופן הגיונו, בּעוז רצונו ובברק שכלו, והיתרונות האלה נשארו אצלו תמיד ולא פג כחם גם בּהגיעו לימי זקנה ושיבה. וזוהי סבת הקסם המוסרי, שהקסים לבנסון את המון תלמידיו, והיא שעמדה לו, כי גם לאחר הרבּה שנים של פרידה, היו תלמידיו, מזכירים תמיד את שמו מתוך יראת-הרוממות וסלודים גדולים ועמוקים.
כאמור לא חדל לבנסון מעסוק בּעבודתו הספרותית עד בּא קצו. בּיום השלשה עשר לחדש חשון שנת תרל"ט בּשעה השביעית בּבוקר, כשנכנסו אליו אל חדרו, נמצא מוטל מת על מטתו, ועל השלחן הקטן אשר לפניו מונח מאמר על-דבר בּאור פסוק בּכתבי-הקדש בּשם “אמת מארץ תצמח”. את המאמר הזה התחיל לכתוב בּליל הקודם, ובּעלותו על משכּבו קוה לכלותו למחר. אבל את המחר הזה לא זכה לראות עוד. בּלי יסורים וחבלי-גסיסה נחלצה נפשו מגוו, והוא מת מיתת נשיקה ממש.
הפעם ראינו, שלא צדקו אלה המחליטים, כי אין ההיסטוריה נשנית ומחזרת על אכסניה שלה. ראינו, כי אותו התּנ“ך, שחולל מהפכה עזה ונמרצה בּהתפתחותם הרוחנית ובּהשקפות עולם של כמה מעמי אירופה, – תנ”ך זה הכניס אור גם אל משכנות יעקב שבּליטה ופולין.
וכי האיש, אשר השלחן שכתב עליו את שיריו היה בּעיניו “שלחן-אלהים” והלשון שיצר בּה את יצירותיו הפיוטיות היתה לו “שפת-קדש”, “שפת-התורה”, “שפת-העם”, “שפת-אלהים” – וכי האיש הזה כלום מוכשר היה לחשוב מחשבות של אסימילציה וטמיעה?
האידֶאל של לבנסון היה: אור, השכּלה, דעת וחיים מתוקנים, על האידאל הזה נלחם כל ימיו מלחמה שאינה פּוסקת בּחרף-נפש ממש. הוא עמד על שדה-הקטל בּראש אוסרי מלחמת-ההשכלה ושמו שמש סמל וסיסמה לכל בּעלי הדעות וההשקפות החדשות, שנאספו לדגלו, לבנסון היה מיסד בּית-הכנסת של המשכילים, שקרא לו בּשם “טהרת-הקדש” – הלא הוא בּית-הכּנסת העומד וקיים בּוילנה עד היום – והוא היה המטיף הראשון, שהפיץ מעל בּמתו את דעותיו והשקפותיו בין הקהל העברי. כמעט עד יומו האחרון היה לבנסון נשמת בּית-הכנסת הזה ורוח החיה בּתוך מפלגת המשכילים הלוחמים, אשר התרכזו מסביבו. המשכילים הללו היו אמנם מועטים במספרם, אבך מסודרים יפה ומאוחדים אחוד חזק ומוצק בּרוחם ובשאיפותיהם, ושמשו בּשעתם מבשרים ונביאים ראשונים לתחיתם הרוחנית של יהודה ליטה ופולין.
בבית-הכנסת “טהרת-הקדש” נגלה ראשונה כשרונו המצוין של לבנסון בתור מטיף ונואם. הוא היה הדרשן הראשון בשעתו, אשר לא בא אל הקהל מתוך ערבובית הפּלפול וערפלי-המיסטיציזם; הוא היה המטיף הראשון בּזמנו, שלא המטיר על הקהל בזעף מטר של פטפוטי-הבל ודברים של מה בּכך ואמרי-מוסר יבשים ותפלים מיוסדים על עקום הכתובים וסירוסי-מקראות וזיופי-דברים, כמו שנהגו לעשות כל המגידים והדרשנים בּעת ההיא. כל אחד מנאומיו של לבנסון היה מחרזת של אבנים טובות ומרגליות, של פניני מחשבות עמוקות ורעיונות מקוריים, שפּתחו לפני שומעי-דבריו אופקים רחבים של דעות חדשות ומושגים חדשים על דבר תבל ומלואה, על מהות החיים ותכליתם, על האדם ותעודתו וכיוצא בזה.
בּנאום-המספד, שנשא המשורר יהודה ליב גורדון על לבנסון למלאת שנה לפטירתו באספת חברת “מפיצי-השכלה” בּפטרבורג, צייר את כשרון הדברנות שלו בדברים האלה: "כדאי היה לשמוע את לבנסון כשהוא מדבר מעל הבמה. הוא דבר את דבריו לאט, לאט, במנוחה ונחת, בּלי שום סימן של התרגשות, כאדם הנכנס עם חברו בשיחה קלה; אבל כל דבור ודבור שיצא מפּיו היה כפטיש מפוצץ סלע וכל מלה – נוקבת וחודרת עד התהום. כל רעיון ורעיון שלו היה מעובּד, מהוקצע ומלטש מעשה ידי אמן, וכל הנחה שלו היתה מנותחת לחלקיה ולסעיפיה הדקים מן הדקים, מה שנתן את האפשרות לשומעי דבריו לתפוש בּמחם תפישה מהירה את המסקנות האחרונות עוד קודם שיצאו מפּי הנואם עצמו. דומה היה הדבר כאלו גלה לפניהם יפה-נוף, שקצהו נראה ונשקף לעינים ממרחק רב מאד. ותבונה טפוסית מיוחדת היתה לכשרון הדבּרות של לבנסון והיא, כי עם כל בּהירות דבריו וקלות הרצאתו לא יכול השומע אחר-כך למסור את תוכן נאומו לאחר. כשנמסרו דברי נאומו של לבנסון על-ידי אחרים, יצאו תמיד לקוים ופגומים.
כדי לחזק את דבריו אלה ספר המשורר יל“ג את העובדה המעניינת הזאת: בּאחד מימי החורף לשנת תרי”ג בּיום מלאת שנה למות בּנו המשורר רב-הכשרון מיכה יוסף בּאביב-עלומיו, בּא הוא – היינו: יל"ג ועוד עשרים צעירים אתו, ואחדים מהם בּעלי-כשרון ומצוינים בּכח זכרונם – אל מעונו של לבנסון לשמוע מפּיו את נאום-האבל, אשר נשא על בּן-פורת זה. נאום-האבל עשה על השומעים פעולת-קסם ממש, אבל ככל שעמלו ויגעו אחרי-כן, למסור, לכל הפחות מקצת מדבריו, לא עלה הדבר בּידם בּשום אופן.
בכלל נחלקו יצירותיו הספרותיות של לבנסון לספרים בדקדוק ובבאורי כתבי-הקדש ולספרים של שירה ופיוט. חבורו היותר חשוב במקצוע האקסגטיקה העברית הוא, בּלי-ספק, הספר “באורים חדשים” הכולל פירושים לאחדים מכתבי-הקדש ונתפרסם בדפוס בשנת תרי"ח.
על ערכו התיאורי של ספרו זה ועל עבודתו בשדה האקסגטיקה העברית בכלל, אי אפשר לאמר, כי היו מצוינים בּיותר. עבודתו זו מוכרחת היתה להיות מצומצמת ומוגבלת במצריה וגם חד-צדדית, מפני שחסרו לו הרבה מאותם הדברים, שהאקסגטיקה החדשה, המודרנית, חושבת אותם לתנאים הכרחיים, שאין היא יכולה להתקיים בלעדיהם. לבנסון לא ידע, למשל, את הלשונות העתיקות והחיות, ולכן לא יכול לקרוא את הספרים שחובּרו במקצוע זה לפניו על-ידי חכמי הפילולוגיה העתיקה; מטעם זה לא יכול לבנסון לדעת את הלשונות השמיות, הקרובות ברוחן ובמבטאיהן אל הלשון העברית וגם לא היתה לו האפשרות להשתמש למלאכתו בספרים החשובים על-דבר תולדות עמי-הקדם, שיצאו לאור בזמנים שונים. כל ערכם התיאורי של ספרי לבנסון במקצוע האקסגטיקה העברית מונח בטוב-טעמו הטבעי ביפי סגולותיה המיוחדות של הלשון וביכלתו לחדור לעמקי מליצותיה, – מעלות, שלא נמצאו במבארים הקודמים לו, שהתעו את לומדי כתבי-הקדש במדבר של פירושי-פליאות מכוסים בצעיף ההסתר והתעלומה המיסטית ומרוקמים במעטה של רמיזות סודיות וערפליות. לומדי התּנ"ך על-פי הבאורים והפירושים, שחוברו לפני לבנסון, מלבד שמנעו מהם את האפשרות לעמוד על רוחה של הלשון העברית ויפיה הפיוטי, גם לא נתנה להם היכלת להבין את המקראות כפשוטם וכמשמעם. הספר “באורים חדשים” של לבנסון למד ראשונה את יהודי-ליטה להכין את כתבי-הקדש הבנה ישרה והגיונית ולעמוד עם זה על תכונתה של הלשון העברית ועל קסמה הפיוטי עמידה שיש עמה התפעלות והתרגשות-הנפש.
אולם עוד יותר גדולה ויותר עצומה מזו היתה השפעתו של לבנסון בתור משורר. בתור משורר רכש לו לבנסון השפעה כל-כך כבירה על צעירי-היהודים בשעתו, שאין אנו מוצאים דוגמתה אצל המשוררים והסופרים שקדמוהו ואצל אלה שחיו אתו בזמנו. שירי-לבנסון נלמדו על-פה והושרו על-פּי מנגינות מיוחדות במקהלות של צעירים וצעירות. היו צעירים הרבּה, שתחת השפעת שירי-לבנסון התחוללה מהפּכה שלמה בהשקפות-עולם שלהם. אחרי קריאת שירי-לבנסון התחילו הצעירים הללו מתעמקים בשאלות ובפרובלימות, שקודם גם לא חלמו על אודותן. פתאום התחילו מתיחסים בּאופן אחר אל כל הסובב אותם. דברים ששמשו להם עד כה עיקרי -חיים, נעשו עתה טפלים בעיניהם; דעות ואמונות, שנחשבו להם עד כה לאמיצות ומוצקות, התחילו אצלם הולכות ומתערערות. זה היה שנוי-ערכין במחשבות ומעשים במלוא מובנו של מבטא זה.
אדם הכהן לבּנסון היה משורר ספיח, ומתחתיו צמח. הוא עלה, ממש, כיונק מארץ ציה, ממקום אין טל ואין מטר, אין ליח ואין לשד להשיב נפש. כבר אמרתי מקודם, כי לבנסון לא ידע שום לשון מלבד הלשון העברית, ולפיכך נשארו נעולים לפניו שערי היצירות הפיוטיות של משוררי-המופת האירופיים. ועוד יותר מזה: בתחלת עבודתו הספרותית לא היתה האפשרות ללבנסון לקרוא גם את חשובי ספרי-השירים של-גדולי הפייטנים העברים מימי-הבינים ואילך, כמו את שירי ה' יהודה הלוי, ר' שלמה בן גבירול, ר' שמואל הנגיד, ואפילו את שיריו של אפרים לוצטי, יען כי בעת ההיא התגלגלו עדיין השירים הללו בתור כתבי-יד באבק בּיבּליאותּיקאות שונות בארצות רחוקות. הפייטן העברי היחיד והמיוחד, שיכול לשמש דוגמה ללבנסון, היה ר' נפתלי הירץ וויזל, מחבּר ספר “שירי תפארת”. יתר השירים, שנתפרסמו באותו זמן על-ידי חרזנים שונים בקובצים הספרותיים “המאסף”, “בכורי-עתים” וכדומה, יכלו, להפך, להיות לו למופת: כיצד לא צריך לכתוב שירים.
לבנסון היה בן-עמו ובּן-זמנו, וכשרונו צמח, גדל ויתפתח בּשדה-ישראל. וזוהי סבת השפעתו. ובאמת, האיש שרכש לו מושג נכון על-דבר חיי יהודי-ליטה בשנות הארבּעים למאה החולפת, והוא יכול לצייר לעצמו ציור נאמן את צורתם הרוחנית של החיים הללו, – האיש ההוא יבין, כי על יהודי אותו הזמן אפשר היה להשפיע לא בשיריו הסנטימנטאַליים של שילר, כי אם ב“פויסט” של גיתו. היהודים הללו, שלא יכלו עדיין להשתחרר השתחררות גמורה מן האקסטיזם פרי תּורת-הקבלה, לא הבינו כלל את שירת הזמיר אל השושנה, ואזנם לא בחנה לא את שירת האוהבת האביר המוסר את נפשו על אהבתו ולא את שירי העז והחוסן של הגבור השב משדה-הקרב עם נזר הנצחון בראשו. הם ידעו לעת-עתּה רק את עולם-המחשבה, את עולם ההגיונות המיגעים ומענים את המח, את עולם השאלות שאין עליהן תשובה ואת עולם הספיקות הנצחיים. הם התחילו קודם כל לחיות את חיי-המח. החלוצים הראשונים של תחית המחשבה הישראלית לא יצאו מקרב בני-הנעורים בּעלי-דם חם ורותח ונפש מתפעלת ומתרגשת ונתקפת מסערת חפץ-החיים ומשאיפות-החיים ומאויי-החיים, אלא מקרב חורי-הפנים ויגיעי-הכח, שהמיתו את עצמם עד כה באהלה של תורה על מסכתות הש"ס ופוסקים ראשונים ואחרונים. הסיסמה של החלוצים האלה בדרכם החדשה היתה לא החיים, כי אם הספר, המחשבה, העיון. בראש וראשונה נתנו את לבּם להעמיק חקור בחידות-העולם ובשאלות-ההויה; רק השאלות הנזכרות העסיקו את מחותיהם של האנשים הללו, אשר חתרו בּכל עז לחלץ את עצמם ממסגרות עולם הישן והרותינה ולבקש להם איזו נקודות-משען מחוץ לעולם זה.
ואותן השאלות הטרידו גם את לבנסון, והן הן שהיו נשמות יצירותיו הפיוטיות היותר חשובות. לבנסון היה ביחוד פייטן חושב, פייטן פלוסוף. מלבד שיריו המיוחדים, שחבר בהזדמניות ובמקרים שונים, ושכל ערכם מונח רק ביפי מליצתם ובּסגנונם המבריק והמלוטש, נוסדו כמעט כל יתר שיריו של לבנסון על השאלות העולמיות, על הרע העולמי ועל הצער והיגון העולמי. בלו של הפּייטן מסתער בּקרבו כשהוא מתחיל מהרהר על-דבר הטבע, עד האין סופיות, ע“ד שלטון האדם באדם לרע לו, וע”ד מלחמת-המים ההולכת ונמשכת ביצירה כולה. כחכמי הדורות הקדמונים קובל לבנסון ומתמרמר על האירוניה המרה של הגורל ביחוסו אל האדם. לבנסון מתרגז ומתקצף על הגורל שחונן את האדם בּיכלת ההכרה, כמח חושב ובשאר רוח, כדי שיכיר ויבין וירגיש, כי סופו ליהפך לעפר ואפר, כי כל חייו והגיונותיו ושאיפותיו ומאוייו וחששותיו ותקוותיו עתידים באיזה מן הזמנים להעשות הד רחוק של תשואות רב, שכבר נאלמו ונדמו לפני עידן ועדנים. בּכלל היה לבנסון פסימיסט בּמהלך מחשבותיו, מסתּכל בּעולם ובּמה שיש בּו מתוך אספּקלריה שחורה, וזהו שגרם, כי מכל שיריו האלגיים עולה ובוקע צער עמוק ויגון קודר ומדכא עד דכדוכה של נפש. לעומת זאת רואים אנחנו, כי שיריו הדידאקטיים, שמבצבץ ובולט מהם היסוד האופטימיסטי, הם יותר קלושים ויותר חורים ועושים רושם פּחות נמרץ. בּשירים הללו החרזן בּולע את הפייטן.
השיר “המתאונן והמשורר” הוא אחת ממיטב יצירותיו של לבנסון. בּשיר הנזכּר הפּייטן מציג את הפּסימיסטן ואת האופּטימיסטן זה לעומת זה.
וּבֵּמִדַת הַדַּעת חַיִים יִשְאָבוּ…"
כמעט קשה להאמין, כי השיר הזה יצא מאותו העט שכתב את ה“מתאונן”, את “הדעת והמות” ועוד.
שירי לבנסון למרות שעסקו ברובם בּשאלות פילוסופיות מופשטות, ובפרובלמות החיים היהודיים של זמנו כמעט שלא נגעו כלל, הלהיבו בכל זה, כמו שכבר העירותי למעלה, את הרגש הצעיר של בחורי-ישראל לומדי-התּורה. על דבר זה עמדו החרדים שבאותה עת, ולפיכך עורר ביניהם הספר “שירי שפת קדש” התרגשות עמוקה, וקראו עליו תגר בּפומבּי בּכל הזדמנות שבאה לידם. המשורר עבר על הקנטרנות הגלויה הזאת בשתיקה, כי ירא להקניט את האדוקים, שהיתה ידם תקיפה בּעת ההיא, והוא לרגלי פרנסתו, פרנסת המלמדות בתחלה ופרנסת הסרסרות אחר כך, היה זקוק להם. רק לאחר שנתמנה למורה בבית מדרש הרבּנים התמכר לעבודת-ההשכלה בגלוי בלי שים לו סתר פנים מחמת הקנאים. ובּימים ההם עמד בּו לבו לפרסם בּדפוס את חזיונות “אמת ואמונה”, שהיה שמור אתו כעשרים שנה בכתובים ולא הביא אותו בּקהל מיראת החרדים.
הספר הזה הוא דראמה אליגורית כתובה מלכתחלה לשם טנדנציה ידועה: להיות מליץ יושר להשכלה וקטיגור לצביעות ולקנאות. המחבּר שופך את חמתו על ההזיות והאדיקות הדתית מצד אחד ועל השחתת-המדות והפריצות מתחת למסוה הדתיות מצד שני. בדראמה זו, שאנחנו רואים בה את השפעתו של ר' משה חיים לוצאטו מחבּר “לישרים תהלה” “ומגדל עז”, אין שום סימן של אמנות ואפילו קורטוב של הרגשה פסיכולוגית, ואינה מצטיינת בּלתי אם בסגנונה הקל והשוטף. תוכן הדראמה הוא פשוט מאד: שקר ועוזריו רוצים למשוך אליהם את לב המון למען יתן לו את אמונה בתו לאשה. אבל גם אמת חפץ בה. אין המחבּר מגנה את האמונה; כרוב המשכילים בשעתו, ומשכילי ווילנה בּיחוד; הוא סובר, כי “ההשכלה הטהורה אינה מתנגדת לאמונה הצרופה”. אבל בּשם “האמונה הצרופה” הזאת הוא שופך את כל קצפו על השנאה הדתית ועל אמונת-ההבלים המתנגדת אל השכל. הגבור הראשי של הדראמה הוא צבעון. בתאור אישיות זו הבליט לבנסון את כל שנאתו של המשכיל אל מורדי-האור ואת כל נקמת הנרדף על דבר אמת לרודפו ומשנאו חנם. צבעון הוא נוכל מתחסד, המכסה את זדון תרמיתו תחת מסוה יראת-שמים שלו. בכמה דברים הוא דומה לטרטוף גבור חזיונו המפורסם של מוליר הצרפתי; אבל הצבוע העברית הוא טפוס יותר מורכב מאותו של מוליר, מפני שישנן בו תכונות עבריות מיוחדות, וביחוד הפלפול הדק, המיוסד על עקום הכתובים בשכלו החד. בגבורו זה הגדיש לבנסון את הצבעים, ושנאתו לאויבי ההשכלה קלקלה בכמה פרטים את שורת האמת האמנותית. ברגשי-כבוד מיוחדים מתיחס המחבר לשכל, לחכמה, השוכנים מרומים על כל בעולם ועד לאמת ולאמונה התמה. את ההשכלה לשמה, שהיא בת השכל, מעמיד המחבּר במעלה עליונה.
“אם יש ללשון העברית יחידי-סגולה, אשר לא רק דרכיה ידעו, כי גם בכל מכמניה מושלים הם; אם יש יחידים שאזנם בחנה כל קול שיחה, כל רעד מיתריה וכל הד צלצול קויה. אם יש אוהבים קרובים שגלתה להם את כל יפיה הנעלם, שחשפה להם את כל תעלומיה-רזיה; אם יש כהנים ונביאים מתי-מספר כאלה – אדם הכהן לבּנסון היה הראש והראשון שבהם”.
א) תּולדותיו. ב) עסקנותו הצבורית. ג) לבנסון הפייטן.