איך אין לך יצירה של וורהול?
אם הגעת לגיל 50 ואין לך יצירה של וורהול, חייך הם החמצה! כך לפחות סבור ריצ'רד פולסקי, מחברו של הספר המבריק "I Bought Andy Warhol" על שוק האמנות, שראה אור ב-2003 (בהוצאת בלומסברי). פולסקי מספר בו על חלומו לרכוש בשביל האוסף שלו, מסיבות תרבותיות ואחרות, יצירה של וורהול, ומוסיף בטון ענייני: "גם השתכנעתי שזו השקעה טובה".
האומנם וורהול הוא השקעה טובה? עכשיו, כשתערוכה של דיוקנאות שיצר מוצגת בגראן פאלה בפאריס, זה זמן טוב לבחון שאלה זו. לכל מי שזוכר כי ב-1998 שילם המו"ל האמריקאי סי ניוהאוס 17.3 מיליון דולר תמורת דיוקן של מרילין מונרו מאת וורהול, התשובה תיראה פשוטה. הרי כאשר נמכר דיוקן זה לראשונה ב-1964 מחירו היה 1,800 דולר; ב-1967 נמכר שוב, הפעם ב-25 אלף דולר.
25 אלף דולר גם היה הסכום שדרש וורהול כדי ליצור דיוקן מוזמן - לא יקר בהתחשב בכך שכבר ב-1975 נמכרו תמונותיו מן הסדרות "אסון" או "מרילין" בסכומים הקרובים ל-100 אלף דולר. וורהול נהג לדרבן את עוזריו ב"מפעל", הסטודיו המפורסם שלו שתיפקד גם כקומונה ומלון אורחים, לחזר אחר לקוחות ולספק לו הזמנות לדיוקנאות. ליצירתם הוא השתמש במצלמת פולארויד מיוחדת עם עדשה מקרבת חזקה. לאחר מכן היה בוחר תשליל אחד או יותר, עורך בהם שינויים ושולח אותם להגדלה. אחר כך החלה תהליך הדפסת המשי.
התהליך הטכני הזה קסם לוורהול מכל מיני סיבות, אבל היה לו גם היתרון של אפשרות ליצור הרבה העתקים. הוא היה יוצר כמה גרסאות של המודלים שלו בצבעים שונים, ומזמין את לקוחותיו לסטודיו לצורך הבחירה הסופית.
כאשר הם התקשו לבחור, כותב פולסקי, "היה אחד מאנשי הצוות של וורהול לוחש שהם יכולים לקנות יותר מתמונה אחת". ומיד היה מוסיף, כך נזכר בוב קולאסלו שהיה מעוזריו של וורהול: "החזרתיות היא יסוד חשוב מאוד באסתטיקה של אנדי...".
הידיעה כי לאחר התמונה הראשונה שמחירה 25 אלף דולר יורד מחירן של הבאות ל-15 אלף, גרמה לכך שרק אספנים מעטים יכלו לעמוד בפיתוי. זו מן הסתם היתה עסקה כדאית אם קראו לך מרילין מונרו (אמנם את הדיוקנות שלה יצר וורהול לאחר התאבדותה), או מיק ג'אגר, שדיוקנו נמכר השנה בסותביס בכמיליון דולר.
אבל זו עסקה משתלמת הרבה פחות אם שמך פררו, למשל: במכירה שהתקימה בפראטו, איטליה, בנובמבר 2008, לא היה חסר הרבה שדיוקנה של מרינה פררו היפה יותיר בידי משפחת יצרני השוקולד 282 אלף דולר בלבד. לכאורה זה הרבה יותר מ-25 אלף הדולרים ששולמו במקור. אך למעשה זה רק מעט יותר מפי שניים מהסכום המקורי, אם מביאים בחשבון את האינפלציה, אותו גורם שמומחי שוק האמנות ממעטים משום מה להתחשב בו.
עוד יש לזכור, שציור הוא רכוש שאינו נושא תשואה שנתית. לכן, אם מי שמכר ב-2008 את דיוקנה של אינה גינסבורג בניו יורק ב-190 אלף דולר החזיק אצלו את הדיוקן זמן רב, יש להניח שהוא הפסיד כסף.
שלא לדבר על עשרת האנשים שבבעלותם דיוקנאות של וורהול וניסו למכור את מרכולתם בשנה האחרונה. מהצצה באתר האינטרנט המתמחה ArtPrice אפשר ללמוד על מפולת המחירים, שאינה רק תוצאה של ההתכווצות הכללית של שוק האמנות. למעשה, שום תמונה מסדרת הדיוקנאות הזאת של וורהול לא מצאה קונה זה שנה, בכל מקרה לא במחירים המבוקשים - בין 250-800 אלף דולר.
וורהול, גאון באמנות וגאון בעסקים, מת ב-1987. לאחר מותו המשיך גם עיזבונו להיות מנוהל ביד אמן. מלבד הסוחרים הראשונים שלו, מאיוואן קארפ ועד ליאו קסטלי, שהיו מן המעולים ביותר בתחום, הוא נהנה לאחר מותו מכישרונותיו של וינסנט פרמונט, שהיה בן 19 כאשר נחת ב-1969 בניו יורק, הגיע אל "המפעל", ובמהרה הפקיד בידיו וורהול את הניהול.
כשמת וורהול, ביקשו האחראים על העיזבון מפרמונט שייקח לידיו את הטיפול ביצירותיו. הוא לקח לעצמו 10%, ולאחר מכן 6%, על כל תמונה שנמכרה. אחרים היו מסתפקים בזה. הוא, לעומת זאת, עשה כל מה שביכולתו כדי להגדיל את ערך המלאי.
הצעד הראשון שלו לתכלית זו היה להעביר שליש מן התמונות שנותרו אל מוזיאון על שם אנדי וורהול שהוקם בעיר הולדתו פיטסבורג. הברקה אחרת, על פי פולסקי, היתה בכך שהציע למוזיאונים אחרים הנחה של 50% על היצירות שהיו מעוניינים לרכוש, לתקופה מוגבלת של 18 חודש. בין המוסדות התפתחה תחרות של ממש.
פרמונט בחר את הטובים ביותר או את הייצוגיים ביותר מבין המוזיאונים, וכתוצאה מכך מוצגת יצירתו של וורהול במוזיאונים שתורמים הכי הרבה להבטחת המוניטין שלו.
בנוסף, הוא תמך בסוחרים, הן באלו שליוו את וורהול בראשית דרכו והן בזאבים הצעירים והרעבים, אם הם לקחו על עצמם להציג חלק בלתי מוכר של עבודתו של וורהול או להפיק קטלוג.
גם במציאות העגומה של היום, פרמונט, שעבר לעסוק בעניינים אחרים, עדיין מצא אנרגיות לסייע בהפקת התערוכה בגראן פאלה, תערוכה שמטבע הדברים השוק תולה בה תקוות רבות. אולי אין סיבה לגחך על מחירי הדיוקנאות של וורהול; הרי יש אפילו שעונים שעולים יותר.