"ארבעים זה גיל עם אחריות, לא?" אני שואלת את נטע, שהקדימה אותי בחדשיים. "כשאמא שלי היתה בת ארבעים היתה לה ילדה אחרי צבא, בית וילדים לגדל ועבודה מסודרת עם תלושים קלושים ממשרד החינוך וגינה עם מרגרטקלעך…" ככה אני אומרת לעצמי וגם לנטע.
מעל שאריות הקפה ופרורי העוגיות אני חושבת לעצמי שלאמהות שלנו לא היה זמן לשתות קפה ככה באמצע היום, כי תמיד היה להן מה לעשות עם הזמן שלהן וגם לא היה איפה, כי היתה רק צרכניה ולרחובות קופצים פעם ב… לסידורים. הסתכלתי על עצמי בזגוגית והגעתי למסקנה שאני די בת 12 לפי המחוייבויות, ושהיומולדת שלי הוא די בת מיצווש. עוד מעט אני אבקש מנטע סיגריה מצויירת ודקה, אכניס לריאות, אשתעל וארגיש את יופיו של החטא.
לנטע ולי יש אותם זכרונות. שתינו זוכרות את האוצר שהיה מאחורי הבית של בלה גורביץ. "לדעתי זה היה מטמון שמישהו החביא למקרה שתבוא שואה חדשה" אני אומרת לנטע ושתינו נזכרות איך כפות ידינו הקטנות היו חופרות באדמה ומוצאות אגורות מסולסלות ומטבעות עם חור. "חשבתי שזה לא קרה. איזה מזל שגם את זוכרת את זה" אני תוהה אם גם נטע הלכה לצרכניה עם חופן מטבעות מלוכלך, ביקשה לקנות מסטיק ונזרקה בצעקות על ידי יוסף ושפרה. זכרונות דומים כל כך וילדות שונות כל כך.
"את מכירה את האנשים האלה שקונים בגדי ספורט ממותגים לחדר הכושר והולכים לשם פעמיים במקרה הטוב?" נטע שואלת ואני אומרת לה שאני מכירה אותי. אני תמיד הולכת חגיגית ומלאת כוונות טובות כרימון לחדר הכושר ונוטשת אותו אחרי שבוע בדיוק, מרגישה שעשיתי די. "אז אני הולכת עם סמרטוטים. ומתמידה!" נטע גאה בעצמה. אני מתה מקנאה. היא תמיד היתה המבוגר האחראי ביננו.
אני מביטה בנטע וחושבת לעצמי שככה לא נראית אשה בת ארבעים. אני לא מצליחה לראות בילדה שמולי, זו שקטפה איתי חרציות בשדה והכריחה אותי להעריץ את פול ניומן ולא את אריק איינשטיין, אשה בת ארבעים. גם כשהיא באה על אופניים עם ילדון שמחבק את מותניה וקורא לה "אמא", היא עדיין קוטפת החרציות. אחראית ובוגרת ממני, כמו שהיתה מאז ומעולם.
נטע היא אחת המתנות שהבאתי לחיי לרגל היותי אשה בת ארבעים. אחרי עשרים שנה, אני מביטה בעיניה הירוקות ומבינה שדווקא הייתי ילדה נחמדה מאד. המשפט "אני לא זוכרת אותך בשיעורים אלא רק בהפסקות" זוכה לצחוק מתגלגל ולמבטים נוזפים מצד הנשים המתוחות מאד וחסרות ההבעה שיושבות ברביבה. "באמת לא הייתי בשעורים. היה יום שוק בקרית מלאכי או השד יודע מה. ההורים שלי צחקו פחות…" אני אומרת לה. ונטע רק אומרת בפשטות שהיא מאד אהבה אותי. מתנה.
"יו, אני בת ארבעים. אתה קולט?" ידי בידו החמה של מוריד הגשם ואנחנו בדרך לירושלים. "את מתרגשת?" הוא שואל, לא מבין מה הסיפור. "לא חשבתי שאגיע לזה, היו ימים שלא ראיתי את המחרת. היום אני לא רוצה שזה יגמר…". אני שמחה שהוא מתרכז בדרך ולא מקדיש מחשבה למה שאני אומרת. לפעמים להגיד מנקה את המערכת.
אני בת ארבעים והוא רוצה להתחתן איתי. אני ולולו מתרגשות, אני בגלל האהבה והיא בגלל שתהיה לה שמלה לבנה כמו של חנה'לה. בעצם, גם אני בגלל השמלה, בא לי להיות ממש, אבל ממש יפה. בת ארבעים וכבר לא מותרת לכל אדם. זו מתנה. חיכיתי להיות שייכת כל כך הרבה ימים. לא לכל אחד רציתי להשתייך. אבל למוריד הגשם רציתי, כי איתו אני מרגישה משפחה.
"אני אוהבת אותו כל כך. שהיד החמה שלו תמיד תהיה שם בשבילי, שנהיה בריאים, מאושרים ושיהיה לו לנצח חיוך של חלה שפיקה…"
ידעתי שאלוהים יבין בדיוק מי זו "חלה שפיקה" ושלא אצטרך להסביר לו ולפתוח בשבילו סוגריים. חלה שפיקה זו אחת הדודות של מוריד הגשם והשם שלה נורא מצחיק אותי. כשמוריד הגשם אומר "חלה שפיק'ה" יש לו חיוך ממזרי כזה, של ילד בן שש שמקנדס קונדס. לפעמים אני מבקשת ממנו להגיד "חלה שפיקה" חמש פעמים רצוף. לפעמים הוא מסכים, אבל בדרך כלל לא.
"שמור לי על לולו ושימחי, שיהיו שמחים ובריאים ואוהבים לנצח וגם על אמא ואבא ויפתי ונדבי ועל ג'ונו ויואל ואם שכחתי מישהו, אתה כבר יודע, אז תוסיף…"
שמתי יד על האבן הקרה, גבוה והיו לי דמעות בעיניים. אני לא יודעת למה, אבל היו. שתי ילדות צחקקו לידי ואמרו שמנקים את כל הפתקים מהכותל, בגלל החמץ. אז החלטתי לשים את הפתק בכיס, כי לא רציתי שיטטאו לי את הבקשות בגלל שיש לי פירורי חמץ בתיק. ידעתי שאלוהים יקרא בכל זאת ויתייחס, גם אם אני יושבת על הבקשות שלי ומקמטת אותן.
"צדקה תציל ממוות, שבעה ילדים יתומים אחד חולה" הכריזה קבצנית על מרכולתה וכמעט גרמה לי לשבור את המפרקת בהליכה לאחור. נתתי לה עשרים שקלים וביקשתי שהצדקה תציל אותי מעצמי וממחשבות חבלניות. "תודה, אשה יקרה" אמרה הקבצנית בפה ללא שיניים. אני חושבת שהיא אמרה עוד כל מיני ברכות ותודות אבל אני כבר התרחקתי. מצד אחד הייתי מרוכזת בהליכה אחורה, כדי שהכותל לא יעלב, ומצד שני התרכזתי בלתת הוראות לאלוהים על מיקום הפתק, שיקרא בכל זאת מה שכתבתי לו, וסליחה על הטירחה, כי בימים כתיקונם הייתי משאירה לו את הפתק במקום הקבוע ולא הייתי מבקשת יחס מיוחד.
"היום אני בת ארבעים, אלוהים. ואני בשיא, ואתה יודע איך אני, סחרחרה משיאים ופוחדת מגבהים. אז שמור אליי, בבקשה. אני לא רוצה ליפול" ככה אמרתי בשקט תוך כדי הליכה אחורנית, מקווה שמוריד הגשם לא צופה בי עושה שטויות או שוברת את הראש.
בבית מצאתי עוד קיר. קיר פייסבוק מלא אהבה. "סגרת את הקיר שלך?" שאל אותי מוריד הגשם בבוקר, לפני שיצאנו מהבית. "לא" אמרתי. רציתי את המילים, הכוונות והאהבה. קראתי כל פסיק שנכתב בכוונה גדולה ושמחתי בכל תו שהוקלד ובכל שיר שהודבק. בנות, אל תסגרו את הקיר שלכן ביום ההולדת. המילים הללו הן מתנה ואותן אף אחד לא מנקה מחמץ, הן נשארות לתמיד. ובכלל, מי הטיפש שיוותר על מילים של אהבה?
"את צריכה להיות קצת אמא שלי אפילו שאני יודע שלפעמים זה מבאס אותך. כי אם לא הייתי צריך את זה, הייתי בטח עורך דין או אפילו רואה חשבון. אבל אני לא טיפש ודווקא כן התאהבתי. כמו שלא התאהבתי בחיים…"
מוריד הגשם כתב לי מתנה. מילים אף פעם לא מתבלות. אני קוראת כל יום את הרשומה הזו, היא יהלום, היא אבן טובה שנותנת לי כוח, שמזכירה לי שיהיה בסדר, כי הוא לא הולך לאף מקום.
ובתוך המתנה, קיבלתי עוד מתנה. יקרה. מאיש שאני אוהבת בכל מעודי.
סיפרת שזה קשור לבית הילדים ולשומר הלילה ו"לפעם ההיא שהייתי חולה והסכימו לי ללכת לישון אצל ההורים בחדר שלהם". אבל במלחמת יום הכיפורים נכנסו הזמר ליאונרד כהן, הזמרת אילנה רובינא, מתי כספי וגם אושיק ופופיק. לבית הילדים הזה שבקיבוץ חצור.(כי לאונרד כהן רצה לראות פעם אחת בחייו, את תופעת בית הילדים המשותף) ובשעת לילה מאוחרת מאד הוצאנו מן המיטה את התינוקת היפה שלנו. והאינסטינקט הראשוני שלה היה איך לא? – חיוך. הם התעלפו! כזאת יפה… החיוך שלך המיס אותם.
נעמונת? את כל השאר נגיד לך כאשר נחגוג אותך אצלנו.
אבל דעי, שאת כבר מזמן לא "זֹאתי, שדומה לזֹאתי מהתכנית מוצ"ש."
היום את דומה רק לעצמך. ולכן את יפה ואהובה יותר מכולן. "כל הרואה הומה ושורק. ושתי אזניו מצלצלות"?
כל כך הרבה אהבה, פרחים, עוגות, שוקולדים, מתנות ומילים. מילים שהן מתנות. רציתי להגיד לכם תודה. בזכותכם, הייתה לי אחלה בתמצווש.
בלילה, לפני שהיומולדת נגמר, ביקשתי ממוריד הגשם שכל השנה תהיה לי יומולדת והוא הסכים ישר, אולי בגלל שהוא היה עייף מכל ההסתובבויות ותשומת הלב, אבל עכשיו זה בכתובים. שנת הארבעים, היר איי קאם!
אני לא מכירה אותך,וכאילו כן.
את מזכירה לי אותי.
אני אחגוג 40 עוד שנה וקצת.אני מחכה לזה..גם ל 39. כשיש אהבה,אוהבים גם ימי הולדת,לא?
אי אפשר שלא לאהוב אותך.
וצדקת… הוא יכול לקרוא גם מטישו מקומט בכיס האחורי של המכנסיים. הוא יכול לקרוא גם תנועות שפתיים, גם את הלחשים שעוברים בין חדרי הלב.
מרגש מרגש מרגש….
ומליון ברכות חמות חמות לאשרך, ולאשרכם.
נעמונת, ברוכה הבאה לשליש השני של החיים…מפה זה רק הולך ומשתבח…יום הולדת שמח!!!!
נגעת לי ישר ועמוק בלב… בא לי לחבק אותך, להעביר ולקבל אנרגיות מלאות בטוב! שאלוהים יהיה איתך ושתמיד תהיי מוקפת באהבה!
את אותי מרגשת בכל פעם מחדש!
כי מותר לך את ילדת יומולדת 40.
ומגיע לך שיקשיב לך ביום כזה.
לשנים של אהבה ואושר.
מאחלת לך שהשנים הבאות יהיו יפות כמו זו האחרונה!
א ו ה ב ת א ו ת ך – האם יש ברכה שעדיין לא בורכת בה? ובכל זאת,אני רוצה גם לאחל שתמשיכי לטפס על הרים ולכבוש פסגות…לחוות ריגושים ולאכול ולשתות את החיים בדרך המיוחדת שלך. תמשיכי לחלום והלוואי תתגשמנה כל משאלות ליבך !
נעמונת – את אחת יחידה ומיוחדת, מאחלת לך מעומק הלב שנים טובות, הרבה שנים טובות.
לא מכירה אתכם באופן אישי, אבל אי אפשר להשאר אדישים מול המילים שלך, האהבה הנפלאה שלכם.
חם בחוץ ולי יש צמרמורת מהמילים היפות והאהבה הגדולה. מאחלת לכם שהיא לא תעזוב אתכם לעולם.