הנה הלבנה מרמזת על מלכות. ומלכות מתפרשת על מלכות שמים, שענינה שצריכים לכוון שכל המעשים יהיו בעל מנת להשפיע לה', ולא על מנת לקבל לעצמו. הנה יש שתי בחינות בהסטרא אחרא: א) נקרא אחיזת הקליפות, ב) יניקת הקליפות. כי בזמן שאין האדם מרגיש טעם בהעבודה, ועושה הכל על דרך הכפיה, אז הקליפה מראה לאדם את הפגם שיש ברוחניות. היינו שאין בהרוחניות שום טעם. ובזה יש לה אחיזה, שלא נותנת לאדם שיעסוק בתורה ומצוות, מטעם שהרוחניות היא בבחינת השיפלות. וזה נקרא "שכינתא בעפרא".
וכשהאדם מתגבר בתורה ומצוות וזוכה להשיג איזה טעם בהעבודה, אז בא הקליפה ורוצה לינוק מהקדושה, היינו שנותנת להבין לאדם שהוא צריך לעסוק בתורה ומצוות לא מטעם מצוה, אלא מטעם הנאה עצמית שיש לו עכשיו. אם כן כל הטעם והתענוג עובר להסטרא אחרא, ולא להקדושה, שזה נקרא "יניקה לקליפות".
לכן בכדי שלא תהיה יניקה להקליפות, נתמעטה הלבנה. היינו הטעם והתענוג שיש בהקדושה נתמעט, שעל ידי זה אין לה מה לינוק. אבל עבור זה יש מקום לריקוד. כי ענין "ריקוד" הוא מה שהאדם עולה פעם למעלה, ופעם הוא יורד למטה, ופעם הוא נופל לפנים, ופעם לאחור. לכן בזמן העלם האור, שהאדם צריך להתגבר למעלה מהדעת, אז שייך ענין ריקודים, שפירושו עליות ברוחניות וירידות ברוחניות, ועל זמן זה נאמר, "ואיני יכול לנגוע בך", היינו שאין מה לינוק, "כך לא יוכלו כל אויבי לנגוע בי לרעה", בזמן המילוי, שאז מתפללים למלאות פגימת הלבנה, שלא יהיה בה שום מיעוט, היינו שיהיה במילוי, והתפילה שגם אז לא יוכלו האויבים לנגוע בה לרעה, היינו לינוק ממנה. ועל זה באה התפילה, כמו שבזמן המיעוט אין מקום ליניקה, כמו כן בזמן מילוי הלבנה לא יהיה להאויבים מקום לינוק ממנה.
לכן מתפללים למלאות פגימת הלבנה, היינו שיתגלה האור והתענוג. ואחר כך מתפללים, שלא יהיה בה שום מיעוט, היינו שלא תוכל לבוא הסטרא אחרא לינוק ממנה, כי על ידי היניקה נעשה מיעוט, לכן אומרים שלא יהיה בה שום מיעוט.