אתם צופים ב-WWE בערוץ הספורט? כתבה זו מכילה ספויילר לרסלמניה. המשך הקריאה על אחריותכם.
אתם לא צופים ב-WWE? עזבו אתכם ממייקל ג'ורדן, מוחמד עלי או כל שם אחר שעולה לכם בראש כתשובה לשאלה "מיהו הספורטאי הגדול ביותר בכל הזמנים?". האיש שמגיע לו יותר מכל התואר הזה פרש בסוף השבוע שעבר, בגיל 59, אחרי 36 שנות פעילות ועם כמות שיא של 16 אליפויות עולם.
הוא עשה את זה באותה קלאסה, שאפיינה את כל הקריירה שלו, ואל מול 75,000 איש שמריעים ומנגבים דמעה. האיש הזה הוא ריק פלייר. עבור רובכם זהו שם שמעולם לא שמעתם. חלקכם אולי יצליח, אחרי מאמץ, להיזכר בו בתור "ההוא שהיה פעם בהאבקות נגד קארי ואן-אריק". עבורי (ועבור המעטים שעוקבים אחרי סצינת ההאבקות) מדובר ברגע היסטורי. הרגע שבו ריק פלייר יצא מהזירה.
פלייר נולד ב-1949 בשם ריצ'ארד מורגן פלייהר. בבי"ס התיכון הוא התבלט ככוכב פוטבול והאבקות יוונית-רומית ועם מלגת ספורט ביד היה בדרך הבטוחה לקריירת פוטבול. אבל משהו השתבש בדרך. פלייהר לא שרד בקולג' והחליט לנצל את הרקע שלו בהאבקות בכדי להשתלב בעולם ה"האבקות החופשית", שבימים ההם עשה את צעדיו הראשונים בטלוויזיה. הוא זרח מיד בעולם הזה. בשנת 1972 פלייהר נכנס לזירה, אימץ לעצמו את השם "נער הטבע, ריק פלייר" ומאז לא יצא ממנה. הוא התאהב בענף, באנשים ובספורט.
עוד מראשית ימי האולימפיאדה, המין האנושי אהב לראות גברים הולכים מכות ולקרוא לזה "ספורט". בהתחלה הם סתם התגלגלו על הרצפה וניסו להכניע זה את זה, אחר כך נתנו להם חרבות ובסוף ביקשו מהם לתת אגרופים אחד לשני. אבל בזמן שבעידן המודרני אנשי הסייף הבינו שלעבוד עם חרבות אמיתיות זה לא לעניין וכפפות האגרוף הלכו ונעשו מרופדות יותר בכדי למנוע זעזועי מוח, ענף ההאבקות נשאר שמרני, כמו בימיו היוונים-רומים.
נכון. התוצאה ידועה מראש, אבל בהעדר פיקוח ממשלתי וחוקים ברורים, למתאבקים אין פגרה מסודרת והם נמצאים בדרכים יותר מ-300 יום בשנה. הצורך להמשיך ולהיות כל הזמן בכושר ספורטיבי גורם להם לחפש דרכי קיצור. הסטרואידים הם סם נפוץ במקלחות. נכון. התוצאה ידועה מראש, אבל לעיתים קרובות המכות פוגעות ופוצעות בצורה קשה (או שפשוט נפצעים, כמו בכל ספורט אחר). המתאבקים מקבלים תשלום עבור הופעה, ולכן הם לא יכולים להרשות לעצמם להפסיד ימי עבודה. משככי הכאבים הם סם נפוץ במקלחות.
השילוב של משככי כאבים וסטרואידים הוא קטלני. לפי תוכנית התחקירים של HBO, "ספורט אמיתי", מתאבקים מתים בגיל צעיר בקצב שגבוה ב-400% מכלל האוכלוסייה. מ-1997 ועד היום, יותר מ-60 מתאבקים מתו לפני שהגיעו לגיל 45. הנה רשימה חלקית: דיוויד, קרי, מייק וכריס ואן אריק, ג'ינו הרננדז, כריס אדמס, ריק רוד, קורט הניג ("מר מושלם"), דייוי בוי סמית' (ה"בריטיש בולדוג"), אדי גאררו וכריס בנואה שנוסף לרשימה רק לפני כשמונה חודשים. כולם מתו, בצורה זו או אחרת, בשל התמכרות לסטרואידים, הורמוני גדילה, משככי כאבים ואלכוהול.
בראשית המאה ה-20 התפתח בארצות הברית, דרך תרבות הקרנבלים הנודדים, ענף צדדי של ההאבקות. זו החופשית. לרוב היה מדובר במופע של שני גברים שהולכים מכות, ללא חוקים, להנאת הקהל. לעיתים זה היה "האיש החזק בעולם" שנלחם בכל מי שרק ביקש. המופעים הנודדים הללו הצליחו מאוד והמתאבקים/מופיעים הבינו שבכדי שההצגה תמשך הם חייבים למצוא דרך שלא להיפצע מהמכות.
אז הם לימדו את עצמם איך לקבל את המכות, איך לזוז זה עם זה בסנכרון כך שייראה כאילו האגרוף באמת פגע בפנים ואיך לבנות את הזירה ככה שאם תדפוק את הראש של היריב שלך ברצפה הוא לא ישבר. בשלב כלשהו הם גם הבינו שבכדי שתהילת המנצח תגדל ויותר קהל יגיע לראותו, כדאי לוודא מראש שהוא באמת ינצח. אז הם קבעו את התוצאה מראש.
העובדה שבהאבקות החופשית התוצאה ידועה מראש והמכות לא תמיד אמיתיות פסלה את האפשרות שנראה קרב כזה באולימפיאדה. נכון, המכות באמת לא פוגעות, אבל גם האתלט שרץ ל-100 מטרים לא באמת ממהר, אלא מראה לנו שהוא מאוד מהיר. באותה דרך, המתאבקים מראים לנו שהם יודעים ללכת מכות. בדיוק כמו ששחייניות צורניות מראות לנו כיצד הן נעות יחד בסנכרון מושלם, המתאבקים עושים את אותו הדבר, אבל עם סיכוי שתזוזה לא נכונה תגרום להם לאבד את החיים. אין כמעט ילד שלא שיחק ב"ללכת מכות" כמו ב-WWF (או WWE כמו שהם נקראים היום) ואין כמעט ילד שלא סיים את זה עם טלפון למגן דוד אדום ש"הילד פתח את הראש, מה עושים?" ועם הבנה של המשפט "האנשים האלה הם מקצוענים, אל תנסו את זה בבית".
בענף התובעני והמסוכן הזה, הצליח ריק פלייר לשרוד 36 שנים ולספק את ההופעות הכי טובות. ענף ההאבקות יודע איך לתת כבוד אמיתי לאלו ששורדים אותו ובסוף השבוע שעבר הוכנס פלייר אל היכל התהילה של ה-WWE. אבל אייקון כמוהו לא נכנס סתם כך להיכל. פלייר, שהיה הטוב מכולם גם על המיקרופון ולא רק בזירה, היה חייב לתת הופעה גם בדרך החוצה. את ההופעה הזו הוא עשה בדרך היחידה שהוא יודע – הכי טוב.
לפני 5 חודשים החלו שמועות על פרישה קרובה של "נער הטבע", שהגיע לעיר הולדתו בכדי לבשר "הודעה היסטורית". פלייר עמד מול אלפי הצופים ואמר: "אני יודע שהקריירה שלי לא תמשך לעד, אבל באתי לכאן כדי להודיע שלעולם לא אפרוש. אני אפרוש רק כשאמות בזירה. אני אוהב את התעשייה הזאת ואני לא הולך לשום מקום". הבעלים של ה-WWE, המיליארד ווינס מקמהן, נכנס לזירה והודיע שאין לו שום התנגדות לכך שפלייר יישאר, אבל זה יקרה כל עוד הוא מנצח. ההפסד הבא שלו יהיה האחרון בקריירה והוא יאלץ לפרוש.
מרגע זה ערך פלייר סיבוב הופעות פרידה. הוא השתתף בכל מיני סוגי קרבות, נגד מיטב היריבים ואת כולם הוא ניצח. המתאבקים של הדור הנוכחי, שגדלו על צפייה בו ולמדו ממנו במשך השנים, שיחזרו יחד איתו סצינות מקרבות מפורסמים שלו בעבר. הם אפילו נתנו לו להכניע את אלוף העולם. בסוף השבוע הוא הוסיף עוד תואר לרשימה הארוכה והפך למתאבק הפעיל הראשון שהוכנס להיכל התהילה.
למחרת הטקס המרגש הוא עלה לזירה, באירוע הכי גדול של עולם ההאבקות, "רסלמניה", שם בחר להתאבק נגד אחד מחבריו הטובים, שון מייקלס. מול 75 אלף איש, כשאשתו וארבעת ילדיו דומעים בשורה הראשונה, פלייר סיפק, כרגיל, את ההופעה הכי טובה שהוא יכול. אחרי 20 דקות של קרב הוא ספג 3 בעיטות בפרצוף, בזו אחר זו, ונשכב על המזרון ל-3 השניות האחרונות בקריירה.
הרגע שבו ריק פלייר ירד מהזירה היה מהרגעים המרגשים ביותר שספורט יכול לספק. אף ענף ספורט אחר לא היה נותן כבוד כזה למי שעשה אותו למה שהוא. אף ספורטאי אחר לא היה מצליח לפרוש בצורה כזו, כשהוא בשיאו עד הרגע האחרון. תחשבו על הקאמבק האחרון של מייקל ג'ורדן, או על מוחמד עלי חולה הפרקינסון מנסה לתת עוד הופעה אחת גדולה, בגיל 59, ותגידו לי אם ריק פלייר הוא לא באמת הגדול מכולם.