החברות ושיתוף הפעולה בין צמד השכנים ניכרה גם בסדרת נופים שצייר סימה בסביבות ירושלים בשנת 1940. אלה הם ציורים בצבעי שמן על בד, הטובלים בבהירות ויובש שאפיינו באותה עת את מאמציו של שטיינהרדט להמיר את כהותו הטראגית האירופאית בלהט השמש המקומית. שטיינהרדט צייר אז את הר הבית ואת הרי יהודה במונוכרום צהבהב המשטיח את הפנורמה, ואילו סימה התנסה אף הוא בייצוג הנוף הירושלמי היוקד וחסר הרחמים. כזה הוא, למשל, ציורו, "סתיו בירושלים" (1938, אוסף מוזיאון תל אביב), המציג גבעות צחיחות (זרועות מעט שיחים) המתפשטות למרחקים תחת שמי תכלת-אפור.
גם בייצוגי הטיפוסים הירושלמיים הדהדו שטיינהרדט וסימה איש את רעהו בשנות ה- 40, ובעיקר במשיכתם המשותפת לנושא הקבצנים (מהעיר העתיקה) והעיוורים. אין לקבוע מי השפיע ראשון או יותר, אך בולט נושא הקבצנים והעיוורים, שעלה ביצירת סימה כבר ב- 1938-1937 (ציורי השמן של "תימניות עיוורות", 1937, ו"שלוש קבצניות ערביות", 1938) ובחיתוכי עץ רבים של שטיינהרדט בין 1947-1941. יודגש חיתוך העץ של שטיינהרדט מ- 1943, "העיוורים", המייצג שלושה עיוורים המהלכים בשורה עורפית בקדמת ההדפס, בראשם צעיר (כיפה לראשו) שזרועו מושטת קדימה בגישוש, מאחוריו ישיש מזוקן (יריעת בד לראשו) שידו מונחת על כתף הצעיר, ולבסוף ישיש נוסף (אף ראשו עטוף ביריעת בד) הפוסע עם מקל. הסצנה לילית והיא מתרחשת לרקע בניין ירושלמי, ככל הנראה בשכונת "משכנות" הסמוכה לבית שני האמנים הנדונים. אם אמנם כך, הרי שמדובר בתימנים, דיירי השכונה. ההדפס מעלה על הדעת את שישה העיוורים מציורו של ברויגל האב, "עיוורים מובילים עיוורים" (1568), ציור הממחיש את שאלתו הרטורית של ישו ב"מתי" בדבר אפשרותו של עיוור להוליך עיוור מבלי שייפול לבור. לימים (1972), גם יוסל ברגנר יגיב לציור זה בציורו, "עיוור מוליך עיוור".
יעקב שטיינהרדט לא בא להמחיש אמרה כלשהי, אלא תיאר מציאות חברתית ירושלמית, תוך שעוטף את המיוצג במסתורין ומאגיה הכרוכים בדימוי העיוור. דומה גם, שביקש להתנסות בנושא שהעסיק את מירון סימה שש שנים קודם לכן (בעקבות ביקור בירושלים), כשהלה צייר את שתי התימניות העיוורות והיחפות שלו (שתיהן עם מטפחות לראשן) המהלכות לרקע בתי שכונת "משכנות". הראשונה אוחזת מוט בידה האחת ואילו ידה השנייה מגששת קדימה, בעוד חברתה מדדה מאחוריה וידה על כתף רעותה. בשני הציורים נעה ה"שיירה" מימין לשמאל, אך ציורו של סימה טובל באור צהבהב חריף המאיים להדהות את האדומים והכחולים המרכיבים את התמונה. האור המסנוור בציורו של סימה מסמן עיוורון, שבוטא בציורו של שטיינהרדט באמצעות האפֵלה הלילית.
"… נצטמצמתי על שתי קבוצות. האחת –שכולת האדישות, והאחרת – אכולת ייאוש ומוקפת חמלה. באורח זה נתהווה בשנת 1940 הנוסח הראשון ל'פליטים'. ואולם נוסח זה לא סיפק אותי. מן הריאליזם האפיזודי של האיש הסובל היה עלי להגיע לעיצוב נעלה יותר, שבו האדם חדל להיות הוא עצמו, והופך להיות מבע תכליתי של גורלו. ומכאן הצמצום שבקומפוזיציה בנוסח השני של שנת 1945. […] והנה קפץ עלינו מעשה ה'אכסודוס' […] ואז נראו לי פליטי ה'אכסודוס' – פשוטי עצבים, פשוטי הגשמיות, פשוטי צלם האנושות, פקעות מרתיתות, דיאגראמות של צער. ונתונים לגורלם המשותף – כל אחד מהם נועד לייאושו, לחרי אפו, ולחוסר ישעו. ניסיתי לקבוע דבר זה בגרסתי השלישית…"
"הגרסה הראשונה הייתה לילית. הדמויות בקושי נראות מתוך העלטה, ראשיהן מוארים מעט, אך כבר נוטים להפשטה. הפה פעור, חורי עיניים, ראש רכון, שפת גוף פאתטית הנרמזת מתוך האפלה. בני אדם כרוחות רפאים."
"האופק חסר המאפיינים המייחדים משרה על 'דרך נדודים' תחושת אוניברסאליות ומגביר את חוסר האונים שמשדרת תנוחת הדמויות; הן אינן מתבוננות מעבר למעקה וחזותן מדוכדכת ומותשת."
"דרך נדודים" אופקי במבנהו, בעוד "פליטים" של סימה ריבועי יותר. באורח מפתיע, האקספרסיוניזם והפאתוס בציורו של סימה חריפים בהרבה לעומת הריאליזם היחסי של הציור השטיינהרדטי הנדון. ואף על פי כן, האווירה, שלא לומר הנושא ומיקום הסצנה, דומים מאד, ויש מקום להנחה, שציורו של סימה דרבן את שטיינהרדט לצייר את גרסתו.
ב- 1947 חזר שטיינהרדט לנושא כאשר יצר חיתוך עץ בשם "פליטים". לאחר שסימה עיצב את גרסתו השלישית בהפשטה פיקאסואית (הפליטים כגוויות מוזלמניות נעדרות גוף), שטיינהרדט עיצב את חיתוך העץ שלו בריאליזם עתיר טראגיות: חמישה פליטים על סיפון ספינה ולרקע ים שקט: אולי משפחה – זוג זקנים, שני גברים בגילאי ביניים וילד, כולם יושבים עם צרורותיהם, עייפים ונואשים, שקועים בעצמם. ציורי הפליטים של שטיינהרדט טבועים בחותם שתיקה. ואגב, באותה תקופה ממש עיצב שטיינהרדט גם שני חיתוכי עץ אקספרסיוניסטיים בנושא "צעקה". כן, הדיאלוג עם מירון סימה נמשך.
מעט מאוחר יותר, נפרדו הדרכים האמנותיות של שני האמנים, גם אם השכנות הידידותית ביניהם נמשכה עוד שנים ארוכות.
 גדעון עפרת, "מירון סימה: לראות בחשיכה", ש.ז"ק ועמותת מירון סימה, ירושלים, 2003, עמ' 112.
 מובא בספרה של גליה בר-אור, "מירון סימה: מדרזדן לירושלים", המשכן לאמנות, עין-חרוד, 1997, עמ' 96-95.
 לעיל, הערה 1, עמ' 138.
 בת-שבע גולדמן אידה, בתוך "המוזיאון מציג את עצמו", מוזיאון תל אביב, 2011, עמ' 15.