הפעם זה יהיה פוסט של מנות קטנות מאד, אין לי את הדחף להעמיק בכל פירור אבל בכל זאת יש לי חשק לכתוב.
אתמול ביקרנו לראשונה אצל רופאת אף אוזן גרון. היא הייתה טיפוס קצת משוגע אבל במובן המשעשע של המילה. אני נוטה לחבב משוגעים. היא כתבה בדו"ח שלה על נולי שהוא חמוד. זה כבר גרם לי לחבב אותה.
מאז שהראיתי לנולי פרק של "החיים" הוא שואל אותי המון שאלות שלא קל לענות עליהן. למשל איך הגוף נלחם בחיידקים. אני מנסה להסביר לו שהגוף משנה את עצמו כך שהוא לא יהווה סביבה מתאימה לחיידקים. אני לא בטוחה שאני מדייקת אבל זה נחמד לחשוב על משהו כזה לשם שינוי ולא רק על איך אנחנו מארגנים את היום.
החלטנו שכל יום ראשון נותנים לנולי דמי כיס חמישה שקלים (אנחנו קמצנים, אבל הוא עוד לא יודע מזה). אני הופכת את זה לחוויה חינוכית בכך שאני מסבירה לו מה הערך של כל מטבע ומשתדלת לתת לו את זה בכמה מטבעות. הוא בעיקר נהנה לשקשק את קופת החיסכון החדשה שלו.
טוב, מפה אפשר לראות שההנאה מהאימהות חזרה אם כי ככל שנהיה מאוחר הפתיל שלי שב ומתקצר.
לרדת בגדול. התכנית הזאת עושה לי את זה אבל ללארה התחברתי במיוחד. אולי כי היא אנושית כל כך והחולשות שלה ניכרות לעין ומצד שני יש לה רצון של ברזל. היא בכלל בחורה מדליקה.
לא כל כך יודעת איך להתייחס לזה. אני מבינה את הצורך באח דמיוני (או חבר דמיוני) ובעיקר את הקושי להיות יוצא דופן (אם כי יש כמה משפחות עם ילד אחד בגן). זה משעשע אבל קשה לי המחשבה שלילד שלי חסר משהו.
החלטתי על יום קבוע בו אנחנו מזמינים חברים. אני רואה שנולי מרגיש צורך בחברה ואני שמחה שיש לו אינטראקציות חברתיות. זה עדיין לא הכי קל לי לארח ילדים בערימת הבלגן שנקראת בית (במיוחד לאור הבתים המדוגמים בהם התארח נולי) אבל עדיין זה נראה לי חשוב. בעיקר שנולי כל הזמן מבקש.
אני קוראת את ספרד של אנטוניו מוניוס מולינה.זה מרתק כמה דברים מכיל הספר הזה וכמה נפלא שאפשר לקרוא אותו במנות קטנות. הוא זורק אותנו לתקופת מלחמת העולם השנייה ולמקומות שונים. למשל הוא הזכיר את ויקטור קלמפרר שמתאר ביומניו איך הוא מגיע כהרגלו לספרייה ופתאום הוא לא מקבל שירות כי הוא יהודי אבל הוא רואה שהכול ממשיך כאילו קודם. זה נחרט חזק בתודעה שלי. המובן מאליו שבשגרה וכיצד לאנשים מסוימים אותו מובן מאליו מופר באכזריות .
יש לנו מזל בסך הכול שאנחנו במקום הנכון בזמן הנכון ושיש לנו יכולת גם ליהנות מהמותרות הקטנות ולא לדאוג רק לקיום.
הערת שוליים קטנה: לכל שלושת הילדים שלי היו בשלב כזה או אחר אחים דמיוניים. זה לא במקום האמיתיים, זה ממלא משהו אחר. אינטימיות פרטית.
הרגעת אותי עכשיו.
אהבתי את הספר למרות הסוף הצפוי משהו.
אל תהיו סינים, תביאו לנולי אח או אחות.
הוא בטח מאוד ישמח ואתם תהיו מאושרים.
אז יאללה קדימה לעבודה.
מאיר יקירי כנראה פיספסת פוסט או שניים.
בחרנו להביא ילד אחד כי זה מה שמתאים לחיים שלנו.
אם זה מה שהחלטתם אז למה את ממשיכה להתעסק בנושא, אה?
אולי נולד למישהו מהילדים אח קטן? גם נינה דיברה על זה בגן עוד כשהייתי בהריון בחודשים ראשונים ובאמת למישהו בגן נולד אח (היא עדיין לא ידעה על ההריון שלי).
מה שנראה לי הגיוני זה שעכשיו דופקים להם בראש עם יום המשפחה ומספרים על משפחה, וחוץ מזה גם בסיפורים שמספרים בגן בלי קשר ליום המשפחה יש הרבה מוטיבים משפחתיים.
אין מה להכנס לסרטים, פשוט להסביר שאנחנו משפחה עם ילד אחד ולהחליט מה לומר אם ישאל אם יהיה לו אח או אחות.
לא ממש נכנסתי לסרטים. ובכל זאת יש תחושה קלה של דה לגיטימציה מהממסד. לא משהו שאי אפשר להתמודד איתו. נולדים אחים בגן כל הזמן. אנחנו עיר פוריה.
בינתיים פעם הוא שאל אותי מתי יהיה לו אח או אחות ואני עניתי אז שצריך בשביל זה להיכנס להיריון (בשלב ההוא לא היינו סגורים על עניין ילד נוסף) ושזה לא קורה בהזמנה. זה הרי גם ככה לא משהו שאפשר להבטיח. כשיהיה מספיק בוגר ובטח ישאל שוב אולי נפרט יותר.
את מתכוונת ל’ספרד’ ל’סופיה’ או לשניהם?
בסופיה הקריאה קלחה יותר ונהניתי ממנו מאד על אף שהרגשתי שהסופרת משתמשת בתבנית מוכרת מדי והיא קצת נוסחתית.ומצד שני לפעמים יש לי צורך גם לקרוא ספרים כאלה .
אהבתי במיוחד את הסוף – מה שכתבת על "ספרד". זה מסוג הדברים שתמיד נוגעים בי.
ובעניין הגן של נולי – זה מעלה את השאלה לגבי משהו שאני לא זוכרת אם קראתי אצלך: ילד אחד זו החלטה או מצב זמני?
אצלנו זו החלטה.
קראת את "ספרד?"