גזר הדין הזה לא עוזב אותי. ביהמ"ש המחוזי בתל אביב גזר לפני שנתיים 17 שנות מאסר על אדם בשם ניסים חדאד. חדאד, לפי ביהמ"ש, עשה את אחד המעשים המתועבים אי פעם. בן אדם נורמטיבי לחלוטין, איש עסקים מצליח, ללא עבר פלילי, יורד עם פעוט לחדר הכושר במגדל שלו. התינוק הוא בנו של אישה שהוא יוצא עמה זמן קצר. בחדר הכושר יש לו מקסימום 17 דקות לבד עם הפעוט. ב – 17 הדקות הללו יוצאת ממנו לפתע המפלצת שבו והוא אונס את התינוק או מבצע בו מעשה סדום באמצעות "חפץ גלילי נוקשה". הכרעת הדין מתבססת בעיקר על חוות דעת פתולוגית, שקבעה שזה הגורם לקרעים שנמצאו בו. המשטרה לא מצאה עקבות לפדופיליה בכל חפציו של חדאד. תמונות ממצלמות האבטחה הראו את חדאד והתינוק יוצאים מחדר הכושר כשהתינוק יושב על ידו של חדאד. ככה נראה תינוק דקות אחרי שעבר טראומה פיזית מטורפת? התינוק דימם, נרדם וכשקם הלך לשחק עם חדאד וראה איתו טלוויזיה. אם התינוק נתפסה בשורה של 'אי דיוקים' בבית המשפט ובחקירה נפלו פגמים מסמרי שיער.
שתי אפשרויות: או שהמערכת המשפטית שלנו הרשיעה חף מפשע במעשה הכי גרוע שאפשר לחשוב עליו, או שאני מציב סימני שאלה על הרשעה של מפלצת. המערכת המשפטית שלנו, עושה רושם, דווקא די אדישה לכל העניין. חדאד עוד מעט 4 שנים בבית הסוהר, הערעור שלו רק התחיל להתנהל. לוקחים את הזמן שלהם. למה הציבור לא יודע קצת יותר על התיק הזה? איך יידע? שירות בתי הסוהר דחה את בקשתנו לראיין את חדאד. ספק אם זו החלטה חוקתית, אבל עתירה נגדם בטח תיקח שנתיים.
"היה בלשכת ראש הממשלה מי שאמר אחר כך שאשכנזי מתנהג כמו גנרל ברפובליקת בננות והוא איננו מבין מהי דמוקרטיה".
בנימין נתניהו הבין כבר מזמן שהאיום הכי גדול על כהונתו הוא גבי אשכנזי.
במאי 2008 ערך הדר שפיגל ראיון נדיר עם טומי, שולמית ויאיר לפיד. העיתונאי שאל אם לפיד הבן ייכנס לפוליטיקה. אבא טומי אמר שיאיר צנוע מדי עבור פוליטיקה ויש לו אופי טוב מדי. האמא שולמית הסכימה שיאיר לא בנוי לזה. יאיר הסתפק בלהגיד שהוא חשב על זה. הוא כן הסכים להסביר מה יהיה סופו של הסכסוך – כולם יודעים שבסוף ישראל תפנה את רוב השטחים והדגל הפלשתינאי יתנוסס מעל מבני ציבור במזרח ירושלים, הוא אמר.
ובכן, מתברר שלמרות הצניעות, לפיד איכשהו שורד בפוליטיקה הישראלית. 'השמאלנות' של אז כבר מזמן נעלמה. עכשיו הוא תוקף בחמת זעם ארגוני זכויות אדם ונואם נגד אבו מאזן. את אחיו העבדים הוא שכח לגמרי ולא אכפת לו כבר איפה הכסף, הוא עסוק בכתיבת מאמרים מתבכיינים לעיתונים בחו"ל, שמוכיחים את הגויים על צביעותם. אה, כן וגם העניין ההוא עם החרדים וטוהר מידות כבר לא ממש מעניין אותו. הוא כבר לא רוצה "לשקם" את דרעי אלא מוכן שיהיה "חבר בממשלתי". בכנסת עשו בחודשים האחרונים רוורס לכל הרפורמות נגד תיקצוב החרדים, בהן לפיד כה התגאה. מנהיג "יש עתיד" בקושי טורח להגיע להצבעות.
חברי סיעתו הולכים בעקבותיו. יעקב פרי, שהיה פעם חלק מתנועה שקראה לאמץ את היוזמה הסעודית, הפסיק 'לנדנד' עם הדברים האלה. גם אין לו שום בעיה שדרעי יחזור למשרד הפנים. "הוא יהיה שר מצוין".
ח"כ יעל גרמן הייתה פעם במרצ. עכשיו, טוב, האמת שאני לא יודע מה היא בדיוק אומרת עכשיו כי לא ממש שומעים אותה.
עפר שלח כתב כעיתונאי כמה מהמאמרים הכי נוקבים נגד הכיבוש ואפילו מאמר מעולה נגד ההתקפה של ממשלה אחרת על ארגוני זכויות האדם. עכשיו גם הוא לא יוצא נגד הכיוון הנכלולי של מנהיג המפלגה שלו ואפילו הוא נותן לחזרה של דרעי, למשרד בו לקח שוחד, לעבור בשקט.
במחנה הציוני אותה דממה מקוללת. הרצוג, לבני וחבריהם לא תוקפים את מינוי דרעי ועומדים מהצד במאבק של ארגוני זכויות האדם על הלגיטימיות שלהם. יונות צחורות, לכאורה, כמו מרב מיכאלי ויוסי יונה מתעסקים בנושאים אחרים. שקט, מרמים. שקט, קורצים לך כל הגאונים הפוליטיים, עכשיו אנחנו צריכים להתמרכז, העם ימני, צריך לעבוד עליו שגם אנחנו כאלה, קריצה, קריצה. לא הבנת את תוצאות הבחירות?
בינתיים, הכיוון החדש נוחל הצלחה מסחררת. העבודה ולפיד היו שווים בבחירות האחרונות 35 מנדטים. עכשיו, אחרי ששתקנו ורימינו והתמרכזנו, שתי המפלגות המריאו ל 36 מנדטים (לפי הסקר האחרון). וואו. לפיד בכלל מאושר. הוא שווה כבר 18 מנדטים. נכון, התמיכה בו לתפקיד ראש הממשלה אפסית ואם הוא יתעניין אצל ידידו, משה כחלון, הוא יגלה שבסקר עומק שהוא ערך התברר שהמותג 'יאיר לפיד' מזוהה בציבור בעיקר עם, ובכן, עם כלום. הדימוי הבטחוני, אגב, של נתניהו מתרסק באותו סקר פנימי, אבל אין מי שילקט את השברים, כי הרצוג עסוק בלתקוף את שרת החוץ השבדית ("רוח גבית לטרור") ולפיד מוציא הודעות לעיתונות על עוד 'מסע מדיני' שהוא עורך.
לפני כ – 11 שנה הייתי במסיבת עיתונאים בהולה שכינס מתן וילנאי. הוא הודיע שהוא מסיר את מועמדותו לראשות העבודה, מעביר את תמיכתו לשמעון פרס ובתמורה, כשפרס ייבחר לראשות הממשלה, הוא יעניק לו את תיק הבטחון. באופן טבעי, וילנאי החליף פתאום את כל עמדותיו על פרס. שר בטחון הוא לא נהיה מזה, אבל הרבה מהכבוד שהיה לציבור אליו, הוא איבד.
כנראה שאין דרך להתווכח עם הדרך של לפיד, הרצוג וחבריהם במישור המוסרי. עקרונותיהם, מסתבר, לא מספיק חשובים להם אל מול מה שנראה להם כדרך היותר נכונה לצבור כוח פוליטי. העניין הוא שגם ברמה האופרטיוניסטית, ספק אם הם עושים שיקלול נכון של עלות תועלת. עשרות אנשים ניסו לצבור כוח פוליטי בדרך הנכלולית של להתחפש למישהו אחר. בדרך כלל זה מסתיים בכך שהם לא צוברים שום כוח ובדרך הם מפסידים את כל המוניטין שלהם כאנשי ציבור. הסיכוי שהרצוג ולפיד יכבשו את לשכת ראש הממשלה נמוך למדי ואם זה יקרה, בדרך נס, זה לא בגלל המניפולציות העלובות, שהם עושים עכשיו, אבל כשהם יתעוררו מהפנטזיות של כיבוש הפסגה, הם יגלו שאף אחד כבר לא מאמין להם לשום דבר שהם אומרים.
It happened during one of Channel 10’s countless crises. The channel’s representatives trudged from minister to minister in search of someone who would dare to go to the Prime Minister and convince him not to close the organization down. I was not there, but from what I understand all the ministers were friendly and some of them explained excitedly how much they were helping the channel behind the scenes, really speaking to Netanyahu about it. Apparently the representatives also went in to speak with, among others, the Minister of Strategic Affairs at the time, Moshe “Boogie” Yaalon. The meeting lasted 7 minutes. Yaalon spoke very little and the assumption was that someone who wanted to be appointed Minister of Defense would not put his career on the line in order to fight with Netanyahu about something that was not directly relevant to him.
On Monday, the Ministerial Committee for Legislative Affairs convened to discuss the matter. The Minister of Communications, Moshe Kahlon, knew very well how to say behind closed doors that it was true stupidity not to forgive of one of the station’s debts. The issue was supposedly in his portfolio, but Kahlon was afraid of Netanyahu and did not want to argue with him about it. Then from out of left field, Yaalon released a statement fiercely attacking the intention not to comply with the channel’s request and even hinted at the inappropriate considerations behind such a refusal.
What is interesting is that Yaalon never tried to snag the credit for this. At least not to me. In those days, I was used to Members of Knesset whispering to me in the hallways that they, and they alone, had saved the channel (and my job). It is possible that the Minister of Defense is more sophisticated than them and he banked on the channel’s personnel remembering what he did without having to remind them – and it is clear he was right based on the fact that I am now writing about it. However, it is impossible to ignore the fact that in the arena of good governance, rule of law, and justice, Yaalon has a very impressive record. He does not waiver when court orders demand the evacuation of a settler outpost, he did not hesitate to speak out against the radical right, and he stood by President Rivlin and backed up the Shin Bet during the Duma murder investigations. If Prime Minister Netanyahu came out at all on any of these issues, he gave a delayed and muddled response, and so Yaalon looks like a shining beacon of light by comparison. He has toed a consistent line that might even – God forbid – be considered liberal. Yaalon supports LGBT rights, same-sex civil marriage, and even spoke out against the attacks on victims of sexual assault (in support of Yinon Magal’s accuser Racheli Rotner).
What is shocking is that when political commentators discuss the day after Netanyahu leaves power, if such a day ever comes, they do not even consider Boogie. Somehow Gideon Saar’s name comes up, and although it happens at an unbelievable frequency at Likud events, it is unclear what Saar brings to the table except for being anti-Bibi. Even the abysmal possibility that Israel Katz will succeed Netanyahu has been suggested (although mostly by Katz himself). Only Boogie’s name is absent.
Please do not misunderstand me: I am not a potential Boogie voter. I have not forgotten Boogie’s statements against the American government; I do not think he has much to show for “Protective Edge”; and his positions on “managing the conflict” seem to me to be a prescription for continued unrest. Yaalon said if we do not maintain a military presence in Judea and Samaria (the West Bank), then Hamas would take over the territory. Even assuming that prediction is correct, however, he does not explain how the presence of tens of thousands of settlers in those areas improves Israel’s security. Also, his behavior in the defense budget and Locker Commission episode is nothing to be proud of. Despite all of that, with Yaalon I know we will not need to engage in a detailed psychoanalysis of his wife, we will hardly remember his kids’ names, and I would guess that the National Fraud Unit will not ask to meet with him anytime soon. In the awful vacuum of leadership in which we live, when the Left or Center cannot really challenge Netanyahu, Yaalon at least has the potential for sane leadership on the Right.
זה קרה בעוד אחד המשברים הבלתי נגמרים של ערוץ 10. אנשי הערוץ שירכו רגליים משר לשר, חיפשו מישהו שיעז להיכנס לראש הממשלה ולדבר איתו נגד סגירת הערוץ. לא הייתי שם, אבל אני מבין שכמעט כל השרים היו מסבירי פנים וחלק אף הסבירו בלהט כמה הם עוזרים לערוץ מאחורי הקלעים, ממש מדברים עם נתניהו על זה. בין השאר, מסתבר, שאנשי הערוץ נכנסו גם לשר לעניינים אסטרטגיים דאז, משה בוגי יעלון. הפגישה ארכה 7 דקות. יעלון דיבר מעט מאוד וההנחה הייתה שמי שרוצה להתמנות לשר בטחון, לא ממש מתכוון לשים את נפשו בכפו ולריב עם נתניהו על משהו שהוא בכלל לא מזוהה איתו.
ביום ראשון התכנסה ועדת השרים לענייני חקיקה לדיון בנושא. שר התקשורת, משה כחלון, ידע להסביר בחדרים סגורים שזה טמטום של ממש, היה מדובר בפרישה של אחד מחובות הערוץ. זה לכאורה היה בכלל במגרש שלו, אבל כחלון, כנראה, פחד מנתניהו ולא רצה לריב איתו על זה. משום מקום התפרסמה לפתע הודעה מטעמו של יעלון, שתקפה בחריפות את הכוונה לא להיענות לבקשת הערוץ ואפילו יותר מרמזה שהשיקולים מאחורי הסירוב, לא ענייניים.
ביוני 2012 התקשר מפקד מחוז ירושלים, ניסו שחם, לפרקליטות ודרש דיון דחוף. כונס דיון מהיום להיום בראשות היועץ המשפטי לממשלה, פרקליט המדינה, המשנה לתפקידים מיוחדים שי ניצן. מפקדו של שחם, המפכ"ל יוחנן דנינו, לא השתתף בדיון. אולי הייתה לו מחויבות אחרת. שחם הראה לנוכחים סרטון. בכירים במערכת הפוליטית, אורי אריאל וצפונה, מצולמים כשהם מבצעים תנועות תפילה על הר הבית. שחם דיבר בתקיפות. זה חמור מאוד, זה מנוגד לסטטוס קוו, אני דורש שתעזרו לי לעצור את זה, להפסיק את זה, זה יביא לפיצוץ.
אפשר לנחש שרוב הנוכחים באותו לא שייכים לקצה הימני של המפה. בכל זאת, הם, כנראה, לא נורא התרשמו. בעיניים מערביות – דמוקרטיות, איזו תנועת תפילה על הר הבית, לא נראית כמו משהו שיכול להדליק מדורה גדולה. שחם ניסה לשכנע. הנוכחים דיברו על זכות הפולחן וזכותם של היהודים וכולם התפזרו בלי החלטה.
אני לא חסיד גדול של אזהרות "יהיה פיצוץ". במזרח התיכון אתה תמיד יכול להזהיר שיהיה פיצוץ על כל רקע שעולה בדעתך ומן הסתם, תוך 5-10 שנים יתברר שצדקת ואם לא במדויק, אז תמיד תוכל להגיד שהיה פיצוץ אחר, שרק בעקבותיו נמנע הפיצוץ הזה.
זהירות – בפוסט הזה שוב תידון פרשת הרפז…אנסה לעשות את זה כמה שפחות כואב.
אני הייתי בין אלו שחשבו שהעובדה שהמשטרה חקרה 4 פעמים במשך שעות ארוכות את מזכיר הממשלה, אביחי מנדלבליט, היא באמת שערורייה. לחקור פרקליט צבאי ראשי במשך שעות אינסופיות על קשקוש כמו מתי בדיוק הוא אמר לרמטכ"ל למסור את מסמך הרפז המאוס למשטרה ולמה חיכית לילה לפני ששלחת אותו, זה שימוש הכי מנוול שיש בכוח. כשקראתי חלק מתמליל החקירה אצל אמיר אורן עוד יותר השתכנעתי שזה טירוף.