המספרת בספרה החדש של לאה איני – "תשאלי" – אף היא חיה בקהילה קטנה, אליה עברה מן העיר הגדולה, היא ומשפחתה הקטנה – איש, אשה ובת – בעקבות החלום לבית ופיסת קרקע, ובעקבות הפרסומים המהללים את המקום, "המתחם" כפי שנקרא בפי יושביו, הקרוב לכל מקום ("רבע שעה מכפר סבא" כך "מכרו" פעם את ההתנחלויות, כשניסו למכור איכות חיים), ואף היא מתבקשת לוותר על חלקים באישיותה, כדי להתאים עצמה לקהילה.
והקהילה הזו מעיקה על כתפיה, מעיקה עד מאד. איכשהו היא מוצאת עצמה בתחתית שרשרת המזון, הכי לא מקובלת בכוורת הזו (דימוי של איני), הכי מרוחקת מן המלכה. לא מצליחה להשתלב במרקם החברתי, אולי משום שהמגרש שלהם הכי קטן, אולי משום שאינם משקיעים דים בגינון "מפונפן" כצו האופנה, אולי משום שאינה מוצאת עניין בהחלפת מתכונים ושיחות חולין, אולי משום שרוב "משפרי הדיור" צעירים ממנה במקצת. ואולי אינה משתלבת כי אינה משתלבת, כי אינה מתאימה לקהילה קטנה. יש אנשים כאלה. יש נשים כאלו.
אבל היא מנסה.
המעגל השני המעיק על כתפיה של המספרת הוא הבית עצמו. (או שמא יש לכנותו – המעגל הראשון.) הבית הזה, שנקנה במיטב המשכנתאות שיש לבנקים להציע, מתגלה כאותם בניינים שתרבות ה"יהיה בסדר" שולטת בבנייתם. כל השכונה, המתחם כפי שהיא מכונה, בנויה מבתים שתקלות מתגלות בהן לעתים קרובות, והם ושכניהם מארחים שיפוצניקים ומהנדסים ושמאים חדשות לבקרים, וכשמשהו מתוקן מיד מתקלקלים דברים נוספים. צינור שמתפוצץ, חשמל שמתנתק, קירות חדירים למי גשמים, רעפים שעפים ברוח כי לא הודבקו, מרצפות שזזות ממקומן. וכך הם מבלים זמנם בלהזיז ולארוז, לנקות ולהחזיר למקום, ושוב, וחוזר חלילה.
והמעגל השלישי המעיק על כתפיה של המספרת, הוא המעגל המשותף לכולנו, החיים במקום הזה, שהוא קשה וכואב ומעיק לעתים. לעתים עד יאוש.
במוסף "הארץ" ספרים פרסמה מיה סלע ביקורת על הספר הזה, וטענה כי איני וויתרה על הספרות במידה מסוימת, כדי לקדם אידיאולוגיה; "ספרה של לאה איני הוא כתב אישום חריף על המקום שבו אנו חיים, אבל הוא גם כתב כניעה ספרותי שבו הפובליציסטיקה פולשת לטקסט ומשתלטת על המילים".
את הביקורת קראתי אך ורק לאחר קריאת הספר, כדי שלא תושפע דעתי עליו ממנה.
וכן, יש בספר הזה הרבה כאב על המקום הזה, ה"על-מקום" שאנחנו חיים בו, כולנו. כאב הגובל ביאוש לפעמים.
אבל אי אפשר לומר שהפובליציסטיקה גברה כאן על הספרות. בשום פנים ואופן אי אפשר לומר כך.
לאה איני, שפגשתיה לראשונה ב"ורד הלבנון" הנפלא שהוא אוטוביוגרפי, ומאז התאהבתי בה לתמיד, ואני חוזרת ופוגשת בה בכל ספר שהוציאה מאז לאור – "סוסית" שהוא ספר פרוע ופנטסטי, ו"בת המקום" הלוקח את הקורא/ת למקומות זרים ואנשים אחרים, וכל אחד מהם נשא את סגנונו שלו המיוחד, כאילו לא סופרת אחת כתבה את כולם. השפה משתנה, האקלים, הרקע. ואף כאן, ב"תשאלי" שפה חדשה, סגנון חדש, ואלמלא הכרתי מעט מקורותיה של איני, כי אז אפשר שהייתי קוראת אותו כבדיוני לגמרי. הספר הזה הוא, בעיני, היכולת לספר סיפור ממנו צומחת תמונת החיים. ומאחר שאלה החיים שלנו, קל לטעות ולחשוב שפובליציסטיקה לפנינו.
אבל זהו סיפור. לגמרי סיפור.
וזה קשה. קשה מאד וכואב מאד לחיות כך.
ספר מומלץ בהחלט וכדאי לגמרי.
תשאלי – לאה איני. הוצאת דביר – רוח צד. 166 עמודים.
קראתי את הפרק הראשון ואהבתי. אבל ההמשך.. מי אשם שהחיים פה כה קשים, ומלחמות וטרור? האם התושבים? לא די בסבל הזה אז המסר הוא שהתושבים (היהודים) בעצמם אשמים בסבלם? טענה ידועה כמובן, אך אי אפשר לקבל אותה ואת ההיגיון (חסר ההיגיון) הזה..