חיזו בטטה - הכותרת על פניו מתארת את הכינויים של הדמויות, בעצם היא מתארת את מערכות היחסים, היא מתארת את הקשר באמצעות שימוש בהגדרות שלהם: חיזו בטטה זאת האימא, שזה אומר שהיא נקראת על שם שני הבנים, זאת אומרת שהכותרת מכילה את שלושת הדמויות המרכזיות ואת הקשר ביניהם, יש לנו את חיזו, ויש לנו את בטטה, ויש לנו את חיזו בטטה שזאת האימא, אבל האימא היא לא משהו מיוחד היא בעצם חלק מהחיזו בטטה. אחת המוטיבים המרכזיים בסיפור היא השלישייה, והאסון הגדול הוא הפירוק.
העיוורת: הכותרת מתארת את המאפיין המרכזי של הדמות הראשית שמסביבה כל סיפור נבנה, כי אם היא לא היית עיוורת לא היה את הסיפור, העיוורון היה המכשול העיקרי, אילולא היית עיוורת לא היו יכולים לשקר לה את השקרים ששיקרו לה, אילולא היית עיוורת לא היית צריכה לחפש את התשובות באמצעות החושים האחרים שלה, מקור כל הקושי של הדמות המרכזית שאנחנו קוראים לה העיוורת הוא בעיוורון שלה, זאת המגבלה המרכזית שיוצרת את כל האירועים.
יגון - לסיפור קוראים יגון, הכותרת מתארת את הרגש המרכזי הכי מדויק של אותו גיבור של היצירה הזאת. הרגש המרכזי שמתאר את הציבור והרגש המרכזי הזה הוא רגש שמצטבר. היגון של הסוף הוא לא אותו יגון של ההתחלה.
יש בסיפור זה ביקורת.
איש זקן עם כנפיים גדולות מאוד - הכותרת מתארת את הדמות הראשית, מתארת את השוני, בטרם הקריאה אנחנו יודעים שהסיפור יעסוק בדמות שהיא מאוד דומה ומאוד אחרת. התעסקות בדימיון ובשוני של הדמות.
כינורו של רוטשילד - כינורו של רוטשליד מספר את סיפורו של יעקב בכינויו הוא מוכר לנו בשם ברונזה מספר את סיפורו לאחר המון שנים של מותוו של התינוקת, הוא הופך להיות בנאדם מאוד מאוד נוקשה, תוקפן, בוטה, מאוד פוגעני, מאוד אלים, הוא בונה ארונות מתים ומנגן בכינור, כל הסיפור הכינור הוא כינורו של יעקב, ולסיפור קוראים כינורו של רוטשילד.
רוטשילד הוא אחד הדמויות שיעקב פוגע בהם, הוא מנגן איתו בתיזמורת הוא בכלל חלילן, שכל יצירה שהוא לוקח לידיים הוא נותן לה ביטוי ריגשי של כאב מאוד בולט, הוא יהודי, הוא מכונה בן שומים (אמירה אנטישמית) בסופו של סיפור יעקב אחרי שהוא מאבד את אישתו ונופלים לו כמה אסימונים, והארות, והוא מבין הבנות ונזכר בכמה זכרונות שמביאים לו הבנות הוא מחליט להעביר את הכינור הזה לידיים של רוטשילד, אין לו ילדים שהוא יכול להעביר אליהם משהו לא חומרי לא רוחני, והדבר היחיד החומרי והרוחני שלו הוא בוחר להוריש לרוטשילד. מה מתארת הכותרת עוד לפני שהתחלנו לקרוא? היא מתארת את הסוף, את המעבר של הכינור, את השינוי ואת התיקוןץ שאתה על סף מוות אתה כבר לא יכול לתקן כלום. נגמר בעצם הזמן, והוא שנייה לפני שהוא מת הוא מנסה לעשות מעשה אחד טוב והוא לא עשה מעשה טוב כל השנים מאז שהבת שלו מתה כי הוא לא יכל להתמודד עם אנשים, הכאב והרגש, ודקה לפני שהוא מת הוא מוריש את הכינור שלו לרוטשילד עם הניגון. סיומו של הסיפור הוא בעצם תחילתו של הסיפור כי אנשים שואלים מניין לרוטשילד כינור? ומניין לו הניגון כי בכל פעם שהוא מנגן בכינור כל האנשים שמסביבו בוכים מהתרגשות. זאת השאלה האחרונה של הסיפור, שהתשובה עליה היא תחילת הסיפור.
הכותרת מתארת את הסיום של הסיפור ואת התיקון, כי כל הסיפור הכינור הוא כינורו של יעקב, לרוטשילד בכלל יש כינור.
מדירה לדירה - הכותרת מתארת תהליך, סיפור של ש"י עגנון, שבעצם מתאר את הדואליות שחוזר בסיפור, מתאר את התהליך ואת המעברים שבה להעביר ולהגיד שהמעברים הם לא הפתירון, אלא ההבנה, ההישארות, הזיהוי המדויק של הצורך האמיתי הוא הפתרון, לא המעבר מדירה לדירה הוא הפתרון. אפשר לומר שהכותרת מתארת את הטעות שעל פיה מתנהל הגיבור בסיפור.
הר אדוני - מתארת קודם כל מקום: מקום שהגיבור נמצא בו ומקום שדון רפנילו שואף להגיע אליו. מקום שבו בעצם הכל מתמקד, בהר אדוני שהוא מונטדידו מתמקדים הסיפורים האישיים של שלושת הדמויות, בהר אדוני שבירושלים מתרכזות גם שלושת הדתות: יש דיבור רחב על יהדות ועל נצרות, החיבור ביניהם, שבעצם בסופו של דבר האדם הוא אדם ולא משנה מה הדת שלו, ונשאלת השאלה מי רשאי לעלות להר אדוני? על פי היהדות נקי כפיים, בריי לבב, על פי הנצרות הדלים והעניים - כמו הנער והנערה, זאת אומרת שהם זכאים לעלות להר אדוני אחד, והוא זכאי לעלות להר אדוני אחר.
זאת אומרת המושג הר אדוני בעצם מכנס לתוכו את כל הדמויות את כל ההתנהלויות ואת כל הנושאים המרכזיים. (גם פנטזיה דון רפניילו רוצה לעוף מהר אדוניי אחד להר אדוניי אחר) הכל מתרכז תחת הר אדוניי הירושלמי והר אדוני המרכזי.
אנטיגונה - הכותרת מתארת את הדמות הראשית. האם אנטיגונה היא הדמות הראשית? למה לא קוראים ליצירה קיראון? מדוע? ההסבר היא המתחילה של זה, היא מנצחת, מאבק של ערכים: ערכים שאנטיגונה מייצגת וערכים שקריאון מייצג. אנטיגונה צדקה, קריאון מודה שבסופו של דבר הוא טעה, ולכן היצירה נקראת אנטיגונה ולא קריאון.
ירח - שיר של אלטרמן שבו הוא אומר שגם לדבר נושן יש רגע של הולדת, השיר מציע לנו בכל פעם התבוננות אחרת ומחודשת למה קוראים לשיר ירח ואל התבוננות מחודשת? כי הירח הוא אחד הדברים הכי קבועים בחיים שלנו, אין לאף אחד ספק שהירח יופיע בלילה והשמש תותזרח פיע בבוקר וזה אחד הדברים שאנחנו הכי בטוחים שהם יקרו ובכל זאת בכל פעם הוא נראה אחרת , הוא נקלט בעינינו אחרת, כל מה שאנחנו צריכים לעשות הוא להביט בו. כל פעם הוא נראה בגודל אחר בצבע אחר, אין יום שהוא נראה בידיוק כמו יום אחר. אחד הדברים הכי קבועים הוא אחד הדברים הכי משתנים.
חצוצרה בואדי - ההופעה של החצורה מקדמת את היצירה. החצורה מייצג את אלכס, והואדי מייצג את הודא.
המילה ואדי לקוחה מהערבית (בעברית זה גיא), ואדי ניסנס, שנמצא בחיפה שהיא עיר מעורבת במדינה מעורבבת, ומסוכסכת שבתוך המדינה הזאת נכנסים גם גורמים עם תרבויות שונות בינם לבין עצמם הכל מתערבב מאוד, מה מתחבר בין שני המקומות המקומות האלה: מוזיקה חיברה לראשונה ביניהם, מוזיקה זאת שפה בין לאומית, כדי לשמוע מוזיקה לא צריך להיות בתרבות מסויימת, המוזיקה נמצאת בכל התרבויות, אין תרבות בלי מוזיקה, אלכס מתאפיין באמצעות החצוצרה, מגיע לוואדי שמייצג את הודא, החיבור בין החצורה של אלכס והואדי של הודא מביא את השילוב שביניהם. ההתחלה שלהם מתחילה להתפתח ברגע / סיפור האהבה שלהם נרקם שהודא שומעת שאלכס מנגן בחצוצרה למעלה, בטח לפני האישיות שלו היא מתרשמת מהמזויקה שלו (היא לא איתו בגלל החצוניות שלו) החצורה מייצגת את הנפש של אלכס, היא משמשת כמוטיב והחצוצרה מופיעה המון פעמים ביצירה, בכותרת מובא לנו המוטיב המרכזי, המטאפורה המרכזית החצורה היא בעצם ראי לנפגש שלו יודעים לפי הנגינה שלו: עצוב שמח מנגן את תרועת הניצחון שלו באילת מתי הוא מתגעגע מתי החצוצרה שלו מיוץצץ.
מרי מתמודדות עם סיפור ההיריון הלא רצוי הזה, מחוץ לנישואים, בכוחות אדירים, היא מנסה לגייס את כל שמחת החיים שלה, את כל היצירתיות שלה בשביל לטפל בעצמה ולטפל בילד הזה שעומד להיוולד. על פניו מרי נראת לנו בחורה חביבה, מודרנית, משוחררת, המקום שהיא נמצאת בו והתמודדות שלה היא לא פשוטה, זוהיר גם מוסלמי והיא לא יכולה להינשא לו, היא מוצאת פיתרון, אבל המחיר הוא כניעה למוסכמות חברתיות שזה נוגע קצת את ההתנהלות הבסיסים הראשונתי שלה - זה לא מה שאיפיין אותה. נראה שהיא נכנעת למוסכמות בלת ברירה כדי לטפל בעתיד שלה ושל הילד שלה. היא נכנעת מתוך בחירה אבל לא מתוך רצון אמיתי שהיא חושבת שהמוסכמות החברתיות נכונות וצודקות ושהיא צריכה להתנהל על פיהם. היא מתכופפת כרגע אל מול המוסכמות החברתיות על מנת שהיא תוכל להיזדקף מחדש בעתיד, שהיא תוכל להמשיך לחיות בתחושת הכבוד, לאפשר לילד שלה חיים נורמליים מכובדים, שלא ידירו אותו, שלא ינידו אותו שהוא לא יסבול בחייו. היא מתכופפת עכישו ומשלמת מחיר כדי שהיא תוכל להיזדקף בעתיד.
שתיהן מתמודדות עם היריון מחוץ לנישואין אבל ההתמודדויות שלהן לא דומות בכלל.
בתשובה טובה אתם צריכים להראות שאתן מבינים את הדמויות, את ההתלבטויות, את הקשיים, מבינים כל מה שקורה שם מאחורי כל העסק השטוח של מסירת הפרטים, צריך להסביר את שורשי הקונפליקט ושם היא ההבנה.