תחרות הטיסנים הבינלאומית באנגליה לפני כשלוש שנים, קשה היה לפספס את הגימיק של מארגני התחרות. מטיסים מנוסים מכל העולם לא יכלו שלא להסיר את עיניהם לרגע מהטיסנים המשוכללים שריחפו בשמי אנגליה ולהביט בילד הישראלי, רק בן שבע, מטיס ברמה גבוהה בהרבה מהמצופה את המסוק האישי שלו.
הילד הזה הוא אלון ברק והיום הוא כבר הרבה יותר מגימיק. אלון מטיס סוגים שונים של מסוקים באדיקות ובתמיכתו הצמודה של אביו, מאמנו האישי. הוא היה בן שנתיים וחצי כשהטיס טיסן לראשונה ובגיל ארבע כבר ביצע פעלולים בכוחות עצמו.
גיורא הרצברג, לעומת זאת, סוחב איתו קרוב ל–60 שנות טיסנאות, יותר מ–30 תחרויות בינלאומיות ומספר השגים מרשימים. הוא הטיסנאי הוותיק ביותר בישראל ועד לשנה שעברה שימש יושב ראש עמותת קלוב התעופה לישראל. הרצברג גלש מתחביב הטיסנאות ללימודי אווירונאוטיקה בטכניון משם, היישר לקורס–הטיס, הפך לטייס בחיל–האוויר ולא עזב את התחום גם באזרחות שם עבד כמהנדס ותכנן מטוסים ללא טייס. את האהבה לטיסנאות הוא הוריש לבנו ובימים אלו שוקד על הנחלתה גם לנכדים הקטנים.
אלון כבר השתתף בכמה תחרויות בינלאומיות, וקשה להאמין, אבל יריביו הם רובם ככולם אנשים מבוגרים. היום, בגיל עשר, הוא כבר רשם לזכותו השגים מרשימים בטיסנאות ומבחינתו, השמיים הם הגבול.
אלון וגיורא מייצגים במידה רבה את השינויים שחלו בעולם הטיסנאות ביובל האחרון, אבל מהווים גם עדות מוצקה לכוחו של התחביב, שעל אף השינויים, נותר יציב ואיתן.
בשנות החמישים היה תחום הטיסנאות תחביב אטרקטיבי עבור ילדים ובני–נוער ורבים מהם בילו את שעות אחר–הצהריים החמות במועדונים של גדנ"ע אוויר או של קלוב התעופה. אחד מאותם ילדים היה גיורא הרצברג, שהצטרף לקלוב התעופה בגיל תשע.
"כבר בגילאים מוקדמים התעניינתי בדברים טכניים", מספר הרצברג. "היו חוברות שנקראו 'הטכנאי הצעיר', שצירפו תוכניות לבחינת טיסנים. שם התחילה האהבה שלי לטיסנאות". במועדונים המאולתרים, חסרי המיזוג, ניתן היה למצוא את הרצברג עמל ומצרף זה לזה חלקי עץ, עד שהיו מתגבשים לכלי–טיס. רק בתום ימים ארוכים וקשים של עבודה דקדקנית, התפנה גיורא להטסה עצמה ויצא למנחת כדי לצפות בפלא שיצר פורש כנפיים ומטייל סמוך לעיר ילדותו.
בשנים האחרונות, עם זריחת החמה, תמצאו את אלון בן העשר ואת אביו נדב מטיסים מסוקים במנחתים סביב ביתם, משתדלים להספיק כמה שיותר לפני בית–הספר. היום, בניגוד למה שנהוג לחשוב, רוב הטיסנאים המתחרים לא בונים בעצמם את הטיסן וכמו אלון, מקדישים את כל זמנם ומרצם לאימון ובהטסה.
במבט על העיניים המרוכזות של אלון בזמן שהוא מפעיל את המסוק שלו ועל האצבעות הקטנות והמיומנות שלו שנעות במהירות על השלט עמוס הכפתורים כדי לבצע פעלולים, נדמה שיש לו את היכולת ואת הריכוז הנדרש כדי לבנות טיסן בעצמו. אבל היום, מי שבוחר לעשות זאת, גוזל מעצמו שעות אימונים רבות, עניין קריטי כאשר מדובר בספורט תחרותי.
למעשה, מדובר בשתי תפיסות שונות לחלוטין. האחת מעמידה את עבודת הידיים במרכז ואילו השנייה את העיסוק הספורטיבי.
ההפרדה הזו נעשתה בשנת 1985, כאשר בוטל "חוק בונה הטיסן" על–פיו כל אחד היה בונה את הטיסן שלו. "משהתבטל החוק, יכולת לרכוש טיסנים ממודלים שזכו באליפויות", מפרש הרצברג. "מצד אחד, זה מינף והקפיץ את החלק של ההטסה והעלה את רמת התחרויות, אבל מצד שני, עולם הטיסנאות איבד חלק מרכזי. לא רק זה: העיסוק בטיסנאות פיתח תלות ישירה במצב הכלכלי. היום מי שיש לו מספיק כסף יכול לקנות את הטיסנים המשוכללים ביותר, בעוד שאחרים יכולים רק לחלום עליהם".
ואולי, כך מניח הרצברג, השינוי שחל בעולם הטיסנאות בעשורים האחרונים, שאחד מביטויו הוא ביטול "חוק בונה הטיסן", הוא מיקרוקוסמוס לחברה כולה. "בתקופה שבניתי טיסנים, לא הייתה טלוויזיה ולא היו הרבה פעילויות", הוא נזכר. "מאז החברה השתנתה מאוד. התרגלנו לריגושים מידיים ופעילויות שנושאות פרי בטווח הרחוק התרחקו מאור הזרקורים. אנשים לא רצו עוד להשקיע את זמנם בבניית הטיסן כשאפשר לגשת מיד לריגוש שבהטסתו".
יתכן וטיסנאי בימינו לא זקוק לסבלנות שאפיינה את הטיסנאים בעבר, אבל גם היום התחביב בהחלט דורש כמה תכונות חשובות. "אי אפשר לגשת לתחום בלי יכולת מוטורית מסוימת, וצריך להיות קצת פרפקציוניסט, כי הדיוק חשוב מאוד", אומר רס"ר (מיל') אוהד, מפעיל כטב"ם וטיסנאי פעיל. "מי שמתחרה בתחום, צריך להגיע עם המון יכולת התמדה וגם עם חוסן נפשי".
"מדובר בתחביב תובעני מאוד הדורש המון איפוק וסבלנות", מכריז רס"ן ש', טיסנאי בעבר וטייס ניסוי בחיל–האוויר כיום. "אבל מעל הכל, צריך להגיע עם אהבה לתחום".
נורית, אמו של אלון הטיסנאי הצעיר, מספרת שחלק מהתכונות האלה הדרושות לטיסנאי התפתחו אצלו תוך כדי ובזכות הטיסנאות. "האימונים המפרכים והאינטנסיביים אמנם קשים, אבל זה עוזר לאלון לתרגל את נושא המחויבות וההשקעה", היא אומרת. "זה מקנה את ערך ההתמדה והאחריות, ובונה חוסן פנימי. התחרויות לימדו את אלון שלפעמים זה הולך יותר ולפעמים פחות, אבל תמיד צריך להיות ריאליים ולקחת דברים בפרופורציות. אלו שיעורים חשובים מאוד גם לחיים שמחוץ לעולם הטיסנאות".
כמי שגדל על ברכי הטיסנאות ומאוחר יותר הטמיע בילדיו את הזיקה לעניין, גם גיורא הרצברג מאמין שהתחום מפתח את העוסק בו. "קשה להגיד מה בא קודם, אם לאדם היו את התכונות הדרושות לעיסוק בטיסנאות, או שהטיסנאות פיתחה אותן. אני מאמין שמדובר בשילוב. הטיסנאות מפתחת מאוד את החוש הטכני, את היצירתיות, את הגישה הספורטיבית ואת יכולת התכנון. זה מקנה דברים שמפתחים את האדם גם מבחינה חינוכית וחברתית, כיוון שהתחום הזה כולל בתוכו כל כך הרבה אספקטים. זה גם ספורט, גם תחביב, גם עבודת חשיבה עצמאית, גם עבודת צוות וגם סוג של תרפיה. אנשים בכירים בתעשייה היו טיסנאים בילדותם וזה לא במקרה".
לא רק לתעשייה האזרחית מגיעים מיטב המוחות של עולם הטיסנאות, אלא גם לחיל–האוויר. חלקם הולכים להיות מהנדסי תעופה, חלקם בוחרים להצטרף לקורס–טיס ואחרים מגיעים לתפקיד של מפעיל כטב"ם, התפקיד הכי קרוב למקור.
רס"ן ש' הוא טייס ניסוי במנ"ט (מרכז לניסויי טיסה) ושירת במגוון טייסות בחיל. לדבריו, קורס–הטיס היה המשך ישיר ומובן מאליו לתחביב הטיסנאות שפיתח עוד בבית–הספר היסודי. "ברגע שאתה נדבק בחיידק התעופה, קשה להיפטר ממנו", הוא מחייך. "כשהגעתי לקורס–הטיס, נדהמתי לגלות שהחומר שנפרס מולי הוא בדיוק אותו החומר שלמדתי בטיסנאות. אמנם בשלב מאוחר יותר, העולמות מתפצלים, אבל הרגשתי שלא עזבתי את התחביב שלי לרגע".
במקרה של גיורא הרצברג, שהתגייס לקורס–טיס בשנת 1966, הידע הקודם בתחום הטיסנאות היה משמעותי עוד יותר. "הייתי בקיא בחומר בזכות הטיסנאות", הוא נזכר. "בזכות השילוב של קורס הטיס שעברתי בגדנ"ע אווירובזכות הידע ואווירונאוטיקה הקפיצו אותו שלב בקורס טיס".
לדבריהם של הטיסנאים–טייסים, מלבד חומר הלימוד החופף, תחום הטיסנאות ותחום הטיסה פשוט דורשים תכונות דומות. "יש נקודות ממשק רבות בין שני התחומים", מסביר סא"ל ש'. "זה כולל גם יכולות פיזיות, כמו קואורדינציה, אבל מסתכם בהרבה יותר מזה. הבגרות, היכולת לרדת לפרטים הקטנים, הדבקות במשימה, אלה כולן תכונות שמתפתחות אצל טיסנאים ומשמשות גם טייסים".
המעבר של הרגליים מהקרקע במנחת לקוקפיט הממוכשר אולי טבעי עבור הטיסנאים שבחרו להיות טייסים, אבל התחושה עצמה אינה טבעית.
"כשהתחלתי לטוס והרגשתי על הגוף שלי את התחושה, התחלתי להעריך את הטיסנים שלי הרבה יותר", מחייך סא"ל ש'. "בתחום הטיסנאות, אתה צופה בכלי שיצרת מבצע תעלולים שונים, אבל אף פעם לא מרגיש את זה פיזית. אם הטיסן חוטף מכה, הגוף לא מגיב. זה מצחיק לראות איך גוף הטיסן מתמודד עם זרמי האוויר ועם הפעלולים שהוא עושה טוב יותר מגוף האדם". רס"ר (מיל') אוהד דווקא מוכן לוותר על התענוג ועל החוויה המוזרה. "אני לא חושב שיש טייס בעולם שהיה מוכן לשבת בטיסן שלי, לפחות לא בצורה בה אני מטיס אותו", הוא אומר. "אני מעדיף להישאר מחוץ לו ולהמשיך להטיס את הטיסן באופן חופשי ובלי הגבלות".
רס"ר (מיל') אוהד, מפעיל כטב"ם במילואים, עובד התעשייה האווירית ואלוף ישראל בטיסנאי אירובאוטיקה, פעיל בתחום הטיסנאות כבר מתקופת בית–הספר היסודי, כך שהוא נמצא בעסק כבר הרבה שנים. "אפשר להגיד שפשוט עברתי להטיס טיסנים גדולים וכבדים יותר", הוא צוחק. "גולת הכותרת היא כטב"ם ה'איתן'".
גם הוא מעיד על כך שהכישורים שרכש בתור ילד במקלטים של קלוב התעופה קידמו אותו בהמשך. "אז זה היה חוג חברתי, אבל בדיעבד אני יודע שזו הייתה הכנה למקצוע שלי. במסגרת הטיסנאות אתה צריך לבצע את הטיסה הכי מדויקת וכך גם במילואים. מהסיבות האלה בכלל לא נבחנתי לקורס–טיס ומיד החלטתי שאני רוצה להיות מפעיל כטב"ם, אחיו הגדול של הטיסנאי".
אלון ברק רק בן עשר, אבל שמונה שנים בתחום הטיסנאות כבר הוכיחו שהילד יודע בדיוק מה הוא רוצה ובדומה לרס"ר (מיל') אוהד, הרצון העיקרי שלו זה להישאר הכי קרוב לתחום. "בסימולאטור של הטיסנים יש תוכנה שמדמה טיסה במטוס 'בואינג'", הוא מספר בלי להתרגש כלל. "ניסיתי את זה ואני עדיין מעדיף להטיס מבחוץ. בגלל זה אני אהיה טייס מל"טים בצבא".
בערב, אלון ואביו שוב יוצאים למנחת. בזמן האחרון הם מתאמנים בצורה אינטנסיבית במיוחד לקראת מפגש בין–לאומי של חובבי טיסנים בארצות–הברית. המסוק של אלון נבלע לרגע בשמיים וחוזר שוב לטווח הראייה. אולי פגש באוויר את מטוס ה"איתן" הנערץ ומי יודע, אולי יום אחד אלון יהיה המטיס שלו. לפי מה שמספרים הותיקים בתחום, יש לאלון את כל התכונות והכישורים הדרושים והוא במסלול הנכון.