קשה למצוא דבר חיובי להגיד על אסון מגדלי התאומים שהתרחש היום לפני עשור וסדק את החוסן והאמון האמריקאיים, ויחד איתם במידה רבה גם את אלו של מדינות העולם החופשי.
במאורע שנחווה כטראומה ציבורית נספו רבים, ועדיין יש סיפורים של הינצלות ניסית. להפתעתי הגמורה גיליתי שעו"ד רחל אלקלעי, אותה אני מכירה מפעילות חברתית משותפת, עבדה בפירמת עורכי דין אמריקאית Brown & Wood במשרדי התאומים ב-2001 ושרדה את האסון. כמובן שניצלתי את ההזדמנות לראיין אותה.
הי, איך הגעת לעבוד במגדלי התאומים: עברתי לגור בארצות הברית אחרי שעברתי את בחינות לשכת עורכי הדין בניו יורק והתקבלתי לעבודה במשרד עורכי דין במגדלי התאומים בשנת 2000.
כבוד. כמה ישראלים הייתם שם? כשאני הגעתי הייתי הישראלית היחידה – במאי 2001 המשרד התמזג עם משרד נוסף והיינו בו מספר ישראלים, משהו כמו ארבעה.
איפה ישבתם? הסניף הניו יורקי של הפירמה שכן במגדלי התאומים בקומות 54-56 וקומה 59. משרדים מדהימים עם נוף מרהיב שצפה על כל מנהטן, ואוסף אומנות שלא מבייש כל מוזיאון בעולם. עבדו בו באותה שנה כ 600 עובדים.
איך הייתה ההרגשה – הגשמת חלום? אושר גדול. אכן להגשים חלום. 10 אנשים ראיינו אותי לתפקיד. המשרה נחשקת מאד וידעתי שאלמד הרבה מאד מתקופת העבודה בארה"ב.
מה קרה ביום של האירוע? 11 ספטמבר בבוקר, היה אחד הימים היפים ביותר בשנה. זמן של סוף הקיץ ותחילת הסתיו. באותו יום עמדתי לצאת את ביתי בשעה 8:00 מאזור האפר ווסט סייד של מנהטן לכיוון הרכבת התחתית כדי להגיע לעבודה בשעה 9:00 במפתיע, עת יצאתי מדלת דירתי, דחף בלתי מוסבר גרם לי לחזור הביתה ולהזמין ידיד ותיק שהתארח אז בביתי לצאת עימי לשתות קפה, לפני יום העבודה.
איך את מסבירה את מה שקרה? מי שמאמין בהשגחה מלמעלה – ודאי יראה בכך הוכחה. אין לי שום הסבר הגיוני אחר לדחף זה.
איך שמעת מה קרה? בסמוך לשעה רבע לתשע בבוקר,קיבלנו שיחת טלפון בהולה מישראל, אמי, אשר הייתה מאזינה קבועה של חדשות ברדיו התקשרה לטלפון הנייד של ידידי אשר ענה לשיחה. בהלה נשמעה בקולה בניגוד גמור לשקט ושלווה שהיו ברחובות מנהטן הצפונית באותם רגעים.. בישראל כבר ידעו – את מה שעדין לא יצאו בחלק הצפוני של העיר.
מה קרה לאנשים שהיו במשרדי החברה בתאומים? מרבית חבריי למשרד לא היו במשרד בשעת הפיגוע, כי למרבה המזל הפיגוע התרחש לפני השעה 9:00 בבוקר. אלה שכן הקדימו להגיע למשרד – פונו בזכות קור הרוח שהפגין אחד העובדים אשר עבר מדלת לדלת ובנוהל החרום אותו תרגלנו באופן קבוע – פינה את כל העובדים כלפי יציאות החרום אל חדר המדרגות וליציאה של 59 קומות כלפי מטה ובכך למעשה הציל את חייהם.
כולם ניצלו? תושייה, וקור רוח הצילו את מרבית עובדי המשרד למעט עובדת אחת אשר לא הספיקה להימלט למרבה הצער.
איך התנהלו החיים במשרד אחרי מה שקרה? אחרי תקופה של כמה שבועות חזרו החיים למסלולם במשרד. זה היה הדבר המדהים ביותר בעוצמה האמריקאית באותם ימים כי תוך כשבוע עברו כל עובדי המשרד במגדל התאומים לחדרים חדשים בסניף השני של המשרד במרכז העיר. גיבויי המחשב שוחזרו גם הם במהירות מדהימה והעבודה המשיכה כרגיל תוך ליווי של יועצים פסיכולוגים בחדר האוכל המרכזי ושיחות עם העובדים. לצד המחשב החדש כל עובד קיבל קופסה גדולה של שוקולד. ככה קיבלו את פני הניצולים משהו מתוק לרכך את ההלם.
באיזו תכיפות את עדיין חושבת על המקרה? די הרבה פעמים.
הבנתי שהייתה חברה נוספת שקרה לה מקרה דומה, האם אתן בקשר? כן, זאת הייתה המזכירה שלי. משיחה יותר מאוחרת איתה נודע לי שגם היא חוותה דחף דומה באותו בוקר: לחזור הביתה אחרי שכבר הייתה בדרך, כדי להחליף את נעלי העקב לנעליים נוחות יותר. מעולם לא קרה לי לפני כן – שחזרתי הביתה לשתות קפה – אחרי שיצאתי כבר מהבית, וגם היא מעולם לפני כן לא הרגישה צורך להחליף נעליים באמצע הדרך לעבודה. היום אנחנו בקשר חברי, נפגשנו בניו יורק לפני כשנה והעלינו זכרונות.
מה התחושות שלך לגבי מה שקרה היום? מהמקום הכי נמוך מהמשבר הכי חמור שניתן לחשוב עליו – אפשר רק לצמוח. סיפור שיקומו של המשרד – מעורר בעייני עד היום הערצה גדולה ולעוצמתה של ארצות הברית ועוז רוחם של האמריקאים בשעות קשות. ואני כמובן – כמו כולם – משתתפת בצערם של כל המשפחות שאיבדו את יקיריהם באותו יום. ומודה לאלוהים על הנס האישי שלי ושל חבריי לעבודה.