עפרה אליגון - "אקארו אואימבו!"
דף הבית >> מאמרים >> שנת 1960 >> "אקארו אואימבו!"
פּרישׂת שלום מארץ בה חי הגבר כצפור-דרור – בה קונה האשה מצרכים מבעלה – בה אין עגלה, אבל יש טלוויזיה – – – בקיצור, דרישת שלום מניגריה.
אמור לישראלי כי דרוש מומחה לעבודה בחו"ל – ועשרה מומחים יהיו נלהבים לשליחוּת, ויותר מאלה יתקנאו על שלא ידעו על השליחוּת במועד, ורק מעטים יודעים כי באותן שליחויות לאו דווקא מלקקים דבש. האֶכּזוֹטיקה היא אמנם נהדרת – ממרחק-מה. מקרוב – רוב הפלאות מאבדים מזוהרם. החום הרב אינו רומנטי, הג'ונגל הוא נפלא למראה, אך מעייף בנסיעות ארוכות לצרכי עבודה. הבידור היחידי הוא – שתיה בקבלות-פנים. והאיש הלבן אינו אהוד במיוחד. כי האיש הלבן לא הביא קידמה רבה לארצות אפריקה, אלא שמר אותן בשפל המדרגה מבחינת התרבות והמדע.
ומהו היחס לישראלים?
"יחס שונה מאוד! ישראלי פירושו ידיד," מספר האגרונום ד"ר ויקטור קדם ממחלקת-ההתיישבות של הסוכנות, שחזר לפני ימים אחדים משליחות חלוצית בניגריה המערבית, בה פעל מטעם המדינה.
למה מבקשת ניגריה מומחים מישראל?
ניגריה היא ארץ גדולה ועשירה (38 מיליון תושבים, שטחה מיליארד דונם), ואילו תושביה עניים מרודים. רובם עוסקים בחקלאות פרימיטיבית עד לעלבון. הכלי החקלאי היחידי הוא מעדר קטן בעל ידית של 30 סנטימטר. האיכר הניגרי לא ראה מעודו מחרשה ולא גלגל של עגלה. בניגריה המערבית אין בהמות-עבודה, כי זבוב הצה-צה קוטל אותן. לוּ צריך היה האיכר הניגרי לחיות על גידולי שדותיו, שהם ממש "עבודת יד" – לא יכול היה להתקיים כלל. לעזרתו בא הג'ונגל והמטעים הגדלים פרא: הקקאו, תמרי-השמן, בננות-הענק, פאפאיה, עצי-גומי ועוד. על אף כל השפע הטבעי הזה – כל הכנסתו של האיכר בממוצע היא 30 לירות סטרלינג לשנה, סכום שאינו מספיק לקיומה של משפחה, ועוד משפחה פוליגמית – רבת נשים. אין תימה, שהנוער הכפרי, ביחוד בשנים האחרונות, בהן רכש השכלה מינימלית, עוזב את הכפר ונוהר בהמוניו לעיר. כאן – באין לרוב בני הנוער מקצוע ולא בית לחיות בו – הופך הוא לאלמנט מסוכן, לבעיה חמורה ומאיימת.
לפני שנה ביקר בישראל שר החקלאות של ניגריה המערבית, צ'יף אכין דקו. הוא התרשם מאוד מן המפעל ההתיישבותי ומאזורי הפיתוח וראה בהם דרך לפתרון שתי בעיות מעיקות בניגריה: העלאת רמת העבודה ורמת החיים של האיכר ובעית בני הנוער.
השר הגיש לפרלמנט הניגרי הצעה להקים כפרים שיתופיים (מושבים) כדוגמת ישראל ופירסם אותה בצורת ספר לבן, שאושר בפרלמנט פה אחד בחודש יולי אשתקד. באוגוסט הוזמן ד"ר ויקטור קדם לניגריה כיועץ בתכנון חקלאי ותכנון הכפרים ושהה שם כמחצית השנה. אכן, לזאת ייקרא זריזות! עד כה הוחל כבר בתכנון 12 כפרים בשביל מתיישבים צעירים, בני האכרים. צורת המיבנה דומה לזו של אזור לכיש: מרכז כפרי עם השירותים השונים, וסביבו 3-4 גרעינים התיישבותיים של 60 משפחות בכל אחד.
האדמות להקמת הכפרים המודרניים הללו נתרמו על ידי השבטים. הממשלה פנתה אל הצ'יפים בקריאה לתרום קרקעות להקמת כפרים שיתופיים לדוגמה, ואלה נענו בעין יפה. מעניין לציין כאן, שהצ'יפוּת (ראשות השבט) אינה עוברת בירושה מן האב לבן, אלא במידה שהוא מתאים לשאת בתפקיד הרם. הצ'יף נבחר על ידי בני השבט לפי סגולותיו האישיות, אך על הרוב מבין בני משפחתו של הצ'יף הקודם.
לפי סיפוריו של קדם, זוהי ארץ-הגבר בה הוא "על הסוס", אם כי סוסים שם אין. מסתבר, שהפוליגמיה היא הסדר כלל לא רע. נקח למשל את האכר. אחד המזונות העיקריים בניגריה הוא ה"יאם" (מין בטטה גדולה). מקובל לחשוב שבאמריקה מרבים לאכול בשר, והנה בניגריה המערבית קיים מחסור חריף בפרוטאינים מן החי. אין בקר כלל, אין חלב, אלא בשימורים. הפרות היחידות שראה שם קדם נמצאות בתחנת-הנסיונות. ביצה היא דליקטס יקר-המציאות (18 גרוש ביצה קטנטונת). עכברושים ונחשים – אין בוחלים בהם, להפך, אומרים שהם טעימים מאוד... עתה מקווים לפתח את גידול הבקר לצרכי בשר (בשלב מאוחר יותר, לאחר הכנסת בהמת-העבודה). אך נשוב לאותו אכר. ובכן, הוא מגדל את ה"יאם", ונשותיו קונות אצלו את היבול, ממש קונות אותו בכסף מלא, עומסות אותו על ראשן בתוך קליפות הדלועים הענקיים וצועדות אל השווקים. בשווקים לא תמצאו רוכל. המסחר כולו הוא בידי הנשים. וכל אשה, בלי יוצא מן הכלל, עוסקת במסחר.
"מה יצא לנו מזה?"
כששואלים את קדם שאלה זו, הוא מזדעף. "מה זאת אומרת, אם יש ביכולתנו לתרום מנסיוננו, וביחוד בשטח שהיה כה זר ליהודים כמו החקלאות? המעט הוא הפיצוי לאדם, ההנאה שבנתינה? אנה היינו מגיעים, לו כל אחד היה שומר את הישגיו לעצמו – במדע, ברפואה, בתרבות?"
אנו מעירים את אזנו של איש-שיחנו שהיהודים ידועים בכושר הנתינה שלהם. אנו נתנו ונתנו, ומה יצא לנו מכל זה? "לתת, רק לתת כלום לא די?" יפה בשיר. במציאות לא די בכך.
"אך קיים שוני יסודי בין נתינתנו עד היות מדינת ישראל וכיום," מסביר ד"ר קדם. "היהודים נהגו לתת כפרטים, כבודדים, כאזרחים של ארצות שונות. ואם כי ההיסטוריה אולי יודעת להעריך את מה שהעניק לאנושות גֶן יהודי – המדינות לא ידעו להעריך זאת. עכשיו, כאשר מוזמן מומחה מישראל לתת מידיעתו ומניסיונו, לא יהודי פלוני נתן מה שנתן, אלא מדינת ישראל באמצעות שליחה. וזה שונה.
"כל כפרי במקום נידח שמע על ישראל, יודע על הישגינו, על בן-גוריון, על מלחמת-העצמאות ועל מפעלי-הפיתוח שלנו. אנו רוכשים ידידים בין תושבי הארצות האלה, אנו רוכשים ידידים בזירה הבינלאומית, אנו מפתחים קשרי-מסחר ושווקים למוצרינו ולידע שלנו. אפילו בניגריה זו, העומדת לקבל את עצמאותה רק בעוד חודשיים – כבר נמצאות חברות מסחריות משותפות, חברות ספנות ותובלה וחברות-בניין ישראליות-ניגריות, הבונות כבישים, בניינים, ועוד.
"חברת 'מקורות' שלנו קדחה בארות בתוך הכפרים. קודם לכן היו הנשים מביאות מים על ראשן מבארות מרוחקות מכפריהן 8-12 קילומטרים ויותר. והנשים האלו שבכפרים הנידחים מברכות את ישראל יום-יום.
"ובדרך כלל," אומר ד"ר קדם. "אני חושב שכאשר מדינה נותנת – היא גם מקבלת..."