אברהם ושושנה גרו בתל אביב. אברהם שרת בחיל-הים בתפקיד רס"ר ועם שחרורו מצבא-הקבע עסק כמודד מוסמך במנהל - מחוז תל אביב. לפני 4 שנים עבר לכוכב יאיר ומאוחר יותר עבר לעשרת בגדרות. לאברהם ושושנה 2 נכדים. היום גר אברהם אצל נכדתו אודליה.
נולד בשנת 1928 בסיגד טרנסילבניה, להוריו יצחק- איזיק קופל ורייזל לבית מושקוביץ. ב-1941 נולד אחיו יהודה. ב-1944 עם פלישת הגירמנים, עברו מטימישוארה לבורשה, באפריל 1944 נשלחה המשפחה למחנה ההשמדה אושוויץ- בירקנאו. נחום ניצל ברגע האחרון מתא הגזים, הוריו ואחיו נרצחו שם. ב-25 בדצמבר הובל בצעדת- מוות לכיוון צ'כוסלובקיה ובקרונות פתוחים למחנה פרוסברג בבווריה. באפריל 1945 הובל שוב במצעד- מוות לכיוון צ'כיה ובמחנה נוייבורג- פורוואלד שוחרר ע"י הצבא האמריקאי. באוסטריה מצא את אחות אמו, חזר לסיגד, ובטימישוארה מצא את שלושת דודיו בחיים, למד צורפות והצטרף להכשרה.
בנוסבמר 1947 עזר בפעילות איסוף יהודים ברכבת בדרך לים השחור והפליג לארץ באנייה "פאן- יורק" שנתפסה הידיי הבריטים ונוסעיה גורשו לקפריסין. במרץ 1948 הוברח בסירה לארץ, שהה בבית עולים בנתניה ומשם עבר לחיפה.
ב1949 נישאו נחום ואסתר לבית זרקו. כל השנים עסק בצורפות. ב-1961 העיד במשפט אייכמן. לנחום ואסתר בת אחת: חגית, ושלושה נכדים.
נולדה ב- .1933בחרובייטוב ליד לובלין בפולין להוריה יעקב ומרים לבית וורצל, אחות לדבורה, יהודית, רחל, וחנה. בשנת 1939 ברחה המשפחה מהבית והסתתרה ביער. שם נולדה אחת האחיות, חנה. מאוחר יותר ברחו לרוסיה, לכפר איבנוב ליד מוסקווה. עם התקדמות החזית הגרמנית ברחו לאוזבקיסטן. בדרך אבדה תמר להוריה והוכנסה לבית-יתומים. אחרי 8 חודשים נמצאה בידי ההורים. המשפחה חזרה לפולין.
תמר עלתה לארץ ב1950 באנייה "גלילה" דרך "שער-עלייה" בחיפה, ומשם למחנה עולים באר יעקב וליפו. ב- 1952 נישאה תמר לאברהם ואלד. תמר ואברהם גרו בגבעתיים, הרצליה, רחובות וראשל"צ. לתמר בת ובן: רבקה ועופר, ארבעה נכדים ונינה אחת.
ילידת 1938 בוקרשט, רומניה, להוריה סולומון והלנה לבית לבל, אחות קטנה לחנה הגדולה ממנה ב-7 שנים. ב- 1944 הופצץ ונהרס ביתם, המשפחה נמלטה מבוקרשט לכפר בולנטין, שם שהו עד לסוף המלחמה. ב-1945 חזרה המשפחה לבוקרשט וגרה בביתם של הסבא והסבתא, הורי אימה. בשנת 1960 נישאה למרטין לנג. הם עלו לארץ ב- 1973, ב- 5 באוקטובר, ערב מלחמת כיפור. ז'אנה עסקה כל השנים בסחר-חוץ.
לז'אנה ומרטין 2 בנות: עדינה וליאורה ושבעה נכדים.
נולדה באתונה ביוון בשנת 1935 להוריה אבי ומרי לבית מיונס, אחות לישראל, מיכייתה, מימי, ורבקה. האב נפטר בעיר ארתה. ב 1944 עם הכיבוש הגרמני נמלטו מארתה לאתונה. ב 1945 חזרו לאתונה שם הוסתרה בביתה של משפחה יוונית. גם שאר האחים פוזרו אצל משפחות יווניות.
עם סיום המלחמה התאחדה המשפחה, עלו לארץ באנייה "הנרייטה סולד". לפני חופי הארץ נתפסו בידי הבריטים וגורשו למחנה בקפריסין. לאחר חצי שנה שוחררו ועלו לבסוף לארץ ב1946 בנהלל שוכנו הילדים אצל משפחות שונות. אצל משפחת רביד. ב- 1953 נישאה מתינה לשלמה-סולומון ועברו לבני ברק ומאוחר יותר לרמת גן. למתינה ושלמה שני בנים: יואב ויעקב, 3 נכדים ו-2 נינים.
נולד בשנת 1932 בבודפשט הונגריה בן יחיד להוריו: יצחק קליין ואירנה לבית ליבק. ב 19 במרץ עם פלישת הגרמנים הועברה המשפחה יחד עם עוד יהודים ל-"בית המסומן" בעיר. עם עליית השלטון הפשיסטי בהונגריה הועברו לבית המוגן. האב הובל למחנה כפייה בהונגריה ונרצח שם. בעזרת ניירות מזויפים השיגה האם עבודה כטבחית אצל משפחה נוצרית, שהוכרו כ"חסידי אומות עולם" ושם שהו עד ל .1945בתום המלחמה חזרו לעירם, לביתם שנשאר שלם.
ב 1949 הצטרף פטר לתנועת "השומר הצעיר" ועלה לארץ במסגרת עליית הנוער באנייה "עצמאות" לקיבוץ כפר מנחם. האם עלתה לארץ אך לאחר שנה חזרה להונגריה. פטר התגייס לצה"ל ושרת 25 שנים בקבע בחיל התחזוקה ובחיל השריון והשתחרר בדרגת רב-סרן. ב1954 נשא לאישה את לאה לבית לנדסברג, גרו בחיפה ונולדו להם 2 בנים: עמירם ז"ל וארנון. פטר עסק בביטחון בעיריית אשדוד. ללאה ופטר ארבעה נכדים מבנם ארנון ו- 2 נינים.
נולד בשנת 1933 בעיר בודפשט בהונגריה. בן יחיד להוריו: דיולה שליין וארז'בט-אליזבט לבית קולקה. בסוף 1944 עם פלישת גרמניה לבודפשט הועברה המשפחה לבית נוצרי. לאחר 3 שבועות הועברו לגטו בודפשט. האם נעלמה ורק לאחרונה, לפני שנתיים נודע לראובן את שעלה בגורלה: היא נלקחה למחנה כפייה ושם נרצחה. בעזרת פרנץ, בעלה של אחות האב, הוברח ראובן לבית ברובע השביעי בבודפשט. שם הוסתר עד לסיום המלחמה ב1945 חזר לאובודה והחל ללמוד בתיכון היהודי. ב1949 הוברח במסגרת תנועת השומר הצעיר לצ'כוסלובקיה ומשם לברטיסלאבה ולוינה. דרך בארי באיטליה הפליג באנייה "גלילה" עד לחיפה, למחנה עולים בקריות ובמסגרת עליית הנוער עבר לקבוץ כפר מנחם. ב- 1951 שרת בנחל ובמסגרת הגרעין היה בין מקימי קיבוץ להב. בין השנים 57-75 שרת בקבע בדרגת רב-סרן. ב 1958 נישא לרחל. עסק בגידול פרחים ליצוא והוראת נהיגה. לראובן ורחל 3 בנים: אייל, רן וניר ו 5 נכדים.
נולדה בשנת 1933 בפטרושן, טרנסילבניה, להוריה: יעקב-נפתלי נוסן וחנה–זיסל לבית יזרעאל. אחות לישראל-אהרון, חיים-איציק, יוסף-מאיר, ינטה ומלכה. האב נפטר ב-1935 מהרעלה. ב- 1941 עברה המשפחה ל-נלץ, ולאחר שנתיים עברו ל-הצג. ב 1944 עברו לגור בין כפריים מקומיים. ב-1945 אסף האח ישראל, שהיה כבר נשוי, את חוה לביתו. האח חיים-איציק נספה באנייה "מפקורה" שהפליגה לפלשתינה וטורפדה בידי הגרמנים.
ב 1947 הפליגה חוה לבדה עם בני תנועת "בני עקיבא" באנייה "פאן-יורק" על סיפון האנייה פגשה את אחיה יוסף-מאיר. האנייה נתפסה ביד הבריטים והם נשלחו לקפריסין. ב 1948 אחרי שנה וחצי עלו לארץ וחוה הועברה לפנימייה "עלייה" ב-פ"ת. בהיותה בת 16 הצטרפה עם גרעין "בני-עקיבה" לקבוצת יבנה. ב1951 גויסה לצה"ל ושרתה בנח"ל. ב-1957 נישאה לצבי, שעלה עוד ב1935 וגרו בבית הוריו ברחובות. עם הולדת הבן הראשון עברו למושב עשרת. חוה עבדה כל השנים כאם בית ב"גבעת-וושינגטון", ב"ישיבת הדרום" ברחובות וב"אחוזת-יעקב" בגן-יבנה. לחוה וצבי 2 בנים ובת: אלדד, ריבה וקובי שבעה נכדים ו-13 נינים.
נולד ב 1940 בטופצ'ידר ביוגוסלביה להוריו הנריק ואירנה לבית וויאן, אח לבתיה. ב 1942 עם פלישת הגרמנים, ברחה המשפחה לכפר הסרבי קרלייבו. שם הוסתרו אצל משפחה סרבית חברים של האב. ב 1945 עם השחרור חזרה המשפחה לביתם בטופצ'ידר שנשאר בשלמותו על כל תכולתו. בינואר 1948 עלתה המשפחה ארצה באונייה "קאפלוס". מנמל חיפה עברו למחנה העולים בבאר יעקב ומשם לתלפיות בירושלים, למד בבית ספר "גאולים". ב1952 עברה המשפחה למשגב-דב. ב 1958 גוייס לצה"ל ושרת בחיל השריון. ב 1964 נשא את אווה לבית איינהורן. רוב השנים עסק וניהל חברת הובלה וטרקטורים ומאוחר יותר חברה סיטונאית לבנין. לגיורא ולאווה שלוש בנות: עינב, כרמית ורותם, ועשרה נכדים.
זה קרה לפני 65 שנים, נולדתי לזוג ניצולי שואה: ראובן -שגורש מעיירתו שליד צ'רנוביץ (אוסטרו-הונגריה-רומניה, אוקראינה היום) ובקושי שרד את מחנות העבודה בטרנסניסטרייה, ועוד פחות מכך סיפר. ואמא ברטה, "מיצי", שדיברה עוד פחות וסבלה הרבה יותר: "לעבור מחנה ריכוז, אמנם, בעירי שלי - צ'רנוביץ, אבל טרם הספיקותי להיגמל מה 'כפית של זהב איתה גדלתי כבת יחידה". כך אני מדמיין את הגיגי מחשבתה.
גדלתי בעיקר בחברת אחי הבכור, מנחם, חברי היחידי אז - מיותר לספר, מי היו החבר'ה בעיר התחתית בחיפה. מתקופת הילדות: בקרית אליעזר שבחיפה, זכורים המשחקים על הדשא בשכונה, ידה הקשה של אימי, שכה שמרה על גוזליה, "רמזים" של ההורים: "מוגי לב"... ושאר המחנות שחוו "שם". חצאי אמירות, אודות האונייה-גרוטאה, "רפיח", שהביאה אותם ב45- וטבעה לאחר שעלתה על שירטון בסמוך לאי יווני. והתלחשויות אודות מחנה המעצר בקפריסין, ב46- "כמחווה" בריטית, טרום הגעתם ארצה ב47 ושיכונם לעוד שנת מעבר במחנה המעצר בעתלית. אך בלתי נשכחים מאז, מספר "חוויות": תיאורו של אבא (המעט שלא יכול היה להחזיק בתוכו), את סיום המלחמה, איך רצו אלפי "יוייזלים" ('שלדי אדם') לעבר המזון שהוצנח להם, ופצצה מעלה את רובם השמימה.
איך "תיחמנו" אחי ואני את אמנו, כאשר רצינו להעלים חלקי מזון מארוחת ביה"ס שנשארו, מבלי שתרגיש. מידי פעם, צרחותיו של אבא בלילות. השיחרור הקבוע ששיחררה אותי אימי משיעורי התעמלות, עד כדי זכות לזייף חתימתה.
כשבגרתי: יציאתי לפנימייה של חיל-האויר. והוכשרתי להיות טכנאי קשר קרקע. ובהמשך: שרות מלא ועוד שנת קבע בח"א. נישאתי: לרעייתי גבי, ולמקצוע האלקטרוניקה – כמהנדס, בתום לימודי, באוניברסיטת בן גוריון.
נולדו לנו 3 ילדינו: רעות, רן ורועי. אשר מסבים לי קורת רוח רבה. ובהמשך "הנדוניה" מרעות - 3 הנכדים: זוג תאומים בני שנתיים וחצי, ושירה "המחנכת" אותם בת ה 4 וכל אלה בתוך 40 שנות עבודה בהוראת המדעים בתיכונים ומכללות, וכן 5 שנים כעצמאי – "מדעים וממריאים".