פרשת השבוע, פרשת מקץ נקראת על פי רוב בשבת חנוכה. חכמינו ז"ל מצאו קשר בין תוכן פרשת מקץ לבין מאורעות חנוכה והנס שהיה בו. חז"ל אמרו ש"ויהי" – לשון צער, שהרי הפרשה עוסקת בצערו של יעקב על "אובדן" בנו יוסף, יוסף שרוי בצער בבית האסורים, אחי יוסף מצטערים ולו על צערו של אביהם יעקב. סיומת הפרשה מוצלחת, כאשר יוסף מושב על כיסא רם ונישא על פני הארץ, מתנות נכבדות מחולקות לכל אחד מאחי יוסף. דבר דומה ניתן לזהות בנס חנוכה כאשר תחילה היהודים היו נתונים לגזרות שמד קשות וצוררי היהודים חשבו להשכיחם מחוקי ה' וממצוותו אך לבסוף מרד החשמונאים הוביל לסוף מוצלח וניצחון של החשמונאים על אויביהם והחזרת השלטון לעם ישראל.
האסון הנורא בהתמוטטות אולם ורסאי בשנת התשס"א (2001) שימש להפקת לקחים בתחומים רבים. הסיפור הבא לקוח מפיה של הרבנית הצדקת זילברשטיין ע"ה כאשר באחד הבקרים פקדה את דלתה של הרבנית אישה כאשר על פניה נראים סימני לחץ וסערת רגשות. האישה סיפרה לרבנית שחתונתה נקבעה לעוד שבועיים מאותו היום ובלילה בחלומה הגיע אליה אדם זקן שהזהיר אותה שלא להינשא באולם שבו היית האמורה להתקיים החתונה – אולם ורסאי. האישה סיפרה שקמה בבהלה מהחלום ובעודה נבעטת ונרגשת מיהרה לבית הרבנית לגולל את אשר חזתה מתוך שנתה. הרבנית הרהרה מעט ולבסוף החליטה: "לא לקיים את החתונה באולם הזה, יש להחליף אולם". האישה הודתה לרבנית ועשתה כמצוותה למרות הקושי שהיה כרוך בכך. האולם שבו הייתה אמורה האישה להתחתן היה אולם ורסאי, התאריך שבו הייתה אמורה להינשא באולם הוא התאריך בו קרס האולם על שתי קומותיו.
בתקופת בית המקדש השני שלטו היוונים בישראל וגזרו עליהם גזרות קשות על מנת להשכיחם ממצוות התורה הקדשה ולהמירם מדתם. היוונים אסרו עליהם ללמוד תורה ולקיים מצוות, הם נכנסו אל היכל בית המקדש וטמאו אותו ופרצו בו פרצות. שמע ה' לתחינתם והעמיד להם את בני חשמונאי הכוהנים שהושיעום מיד אויביהם, גברו עליהם והשיבו את המלכות לישראל.
וכשרצו בני חשמונאי הכוהנים להדליק את המנורה, לא מצאו אלא פך שמן זית אחד טהור שהיה אמור להספיק ליום אחד בלבד, אך ה' הושיעם ועשה להם נס ופך השמן הספיק לכל שמונת הימים עד שכתשו שמן זית חדש וטהור.
אותו היום שנמצא פך השמן היה כ"ה בכסלו, על כן תקנו חז"ל שמונת ימים אלו להלל ולהודות לה' יברך, ימי שמחה והודיה בהם מדליקים שמונה נרות על מנת לפרסם את הנס שנעשה.
"מי שרגיל בנר שבת וחנוכה יזכה שיהיו לו בנים תלמידי חכמים" (מסכת שבת כג).
כיידוע מצוות הדלקת נרות חנוכה, היא מצווה חביבה עד מאוד, על כן ראוי שכל אחד יזהר במצווה זו לפרסם את הנס בשבח לה' יתברך, עד כדי שאמרו חכמינו "מי שרגיל בנר שבת וחנוכה יזכה שיהיו לו בנים תלמידי חכמים".
מעיקר הדין די בנר אחד בכל בית בין שבני הבית מרובים ובין מועטים. ונהגו כלל ישראל להדר ולהוסיף בכל יום נר נוסף עד שבלילה השמיני מדליק שמונה נרות.
אשכנזים נוהגים שכל אחד מבני הבית מדליק נרות חנוכה ואילו הספרדים נוהגים שאחד מבני הבית מדליק ופוטר בכך את כל בני הבית. ואף אם אין בני משפחתו נמצאים לפניו בשעת ההדלקה, אם הוא מכוון להוציאם והם מתכוונים לצאת באשר הם, הרי שיצאו ידי חובת הדלקת נרות חנוכה.
טוב להרגיל ולחנך הילדים בהדלקת נרות חנוכה ע"י הדלקת נרות ההידור ע"י הילדים, משמע בעל הבית ידליק בעצמו את נר החובה וילדיו ידליקו את שאר הנרות.
חשיבות המצווה כה גדולה עד שאפילו עני המתפרנס מן הצדקה חייב בקיום המצווה גם אם כרוך הדבר במכירת כסותו או השכרת עצמו כפועל על מנת לכסות את הוצאות הדלקת הנרות ולכל הפחות נר אחד בכל לילה.
אחד שאין ידו משגת לקנות גם יין ונרות חנוכה, יקנה נר חנוכה ואת הקידוש יבצע על הפת. וכן לגבי הבדלה, אם אין ידו משגת לקנות נר חנוכה ויין להבדלה יקנה נר חנוכה ואת ההבדלה יעשה בתפילתו "אתה חוננתנו".
גם נשים חייבות בהדלקת נרות חנוכה שאף הן היו באותו הנס, על כן אחד שנמצא הרחק מביתו ואינו יכול להדליק ראוי שימנה את אשתו שתהיה שלוחה בעבורו להדליק נרות חנוכה במקומו, ויוצא בכך ידי חובתו למרות שאינו נוכח בשעת ההדלקה.
א. להדליק נר חנוכה.
ב. שעשה ניסים לאבותינו בימים ההם בזמן הזה.
ג. שהחיינו וקיימנו והגיענו לזמן הזה.
בגמר הברכות מדליק.
ע"פ הקבלה ושולחן ערוך ועוד, נכון לומר להדליק "נר חנוכה" ולא "נר של חנוכה". ויש מבני אשכנז שנהגו לברך "נר של חנוכה".