הגיעה השעה שהמחנה שלנו יעשה חשבון נפש.
היום בשעת בוקר מוקדמת קיבלתי טלפון מחבר שעובד במשרד החינוך: "אתה לא יודע כמה לחוצים כאן מהקמפיין של חזית יהודית", אמר החבר, והתכוון לכרוזים שהפצנו לבנות השירות הלאומי בקריאה להחרים את ההתנדבות בבתי הספר בעקבות רצונה של שרת החינוך למנוע מבנות השירות הלאומי להופיע בכיתות, ולהרצות בנושאי יהדות וציונות לאור הטענת כי "הן ימניות מדי".
החבר ניסה לשדל אותי שלא לגעת בסוגיית בנות השירות הלאומי ושאל: "מה אתם רוצים? כבר עשיתם סדקים בצה"ל, גרמתם נזק תדמיתי למשטרה ולשב"כ, אתם עושים דה לגיטימציה במשך שנים לשופטי בית המשפט העליון, ועכשיו הגיע תור השירות הלאומי?
"אם הקמפיין הזה יתפוס תאוצה, אז אין ספק שייווצרו הרבה חורים בתקנים של בנות השירות, וכלל לא ברור מי יסתום את החורים הללו", אמר אותו חבר ובלי שים לב חשף את נקודת התורפה של משרד החינוך והשרה יולי תמיר כמו גם כל גוף, משרד ושר ממונה שאחראי על תחום מרכזי במדינת ישראל שהרי את האמת יש לומר: הנוער הדתי מהווה את חוד החנית כמעט בכל מקום במדינה.
בצבא יש אחוז גבוה ביותר של קצינים שומרי תורה ומצוות שאימצו את האידיאל של דוד המלך, עליו נאמר שהוא עדינו העצני, ושהיה מעדן עצמו כתולעת כשלומד תורה ומקשה עצמו כעץ כשיוצא למלחמה. דמות התלמיד חכם לוחם שלא מסתפק רק בשינון פרקי המלחמה של הרמב"ם על הסטנדר בישיבה, אלא מסתער בקרב וקופץ על רימון חי כדי להציל את חבריו. בשירותי הרפואה השונים, כגון: רופאים, אחיות ומתנדבי מד"א יש רוב של מתנדבים דתיים - לאומים וחרדים שמבינים כי "כל המציל נפש אחת מישראל כאילו הציל עולם מלא".
במערכת החינוך יש יותר ויותר מורים דתיים המבקשים להנחיל לתלמידי ישראל ערכים יהודיים, וגם בעיירות הפיתוח מוקמים חדשות לבקרים גרעינים תורניים המבקשים לחזק את היישובים. למעשה רוב ארגוני החסד הם בבעלות ובהפעלת המחנה שומר התורה והמצוות שמקדשים את מפעל ההתנדבות וחפצים ביקרו.
זאת ועוד, פרט למערכות המשפט והתקשורת (שם מונעים מדתיים להתקדם, וכל חובש כיפה שאינו דוס מחמד הוא בבחינת מוקצה מחמת מיאוס) הרי שברוב המערכות המשפיעות במדינת ישראל הגיעו להכרה כי האיכות של הנוער הדתי היא איכות כזאת שלא ניתן לוותר עליה, והתרומה של המחנה הדתי היא תרומה שלא תסולא מפז.
דווקא בשל כך הגיעה השעה שהמחנה שלנו יעשה חשבון נפש בבחינת יחסיו מול קברניטי המדינה בכלל ומול אנשי השמאל בפרט הקיצוני, דוגמת יולי תמיר וחבריה. במשך כל השנים היה ברור ומקובל כי אנשי השמאל ינהיגו ויקבעו את המדיניות, ואילו המחנה הדתי יבצע ויוציא לפועל את מה שמתווים "המנהיגים". במשך כל השנים אנשי השמאל הקיצוני חלמו חלומות באספמיא, ואנחנו היינו "שפני הניסוי" .
בן גוריון הנהיג, ואנחנו הלכנו אחריו. משה דיין הגה, ואנחנו ביצענו את תוכניותיו. אלא שהזמן עבר חלף לו, וגם התמימות שהייתה נחלתנו הייתה ולא נותרה עוד. ובעיקר מבט מפוקח על העתיד, ואולי גם קצת על העבר, מגלה כי המנהיגים שלנו לוקחים אותנו לדרך לא מוצא, מובילים אותנו ללא שום כיוון, ובלי שידעו כלל איך מחזיקים בהגה.
ואם ישאל השואל ויטען כי אנחנו שופכים את התינוק עם המים נאמר לו שנהפוך הוא: אם השמאלנים יבינו שאנחנו רציניים, אז הם לא יעיזו. הם לא יעיזו לגרש יהודים, לא יעיזו למסור נשק לאויבים, לא יעיזו לסתום פיות, ולא יעיזו להעיף את בנות השירות מבתי הספר. הם לא יעשו את זה לא בגלל שהם פתאום החלו להזדהות עם המתנחלים או בגלל שהם אוהבים את העיניים היפות של הדתיים. הם ממש לא... אלא שגם הם יודעים: המדינה הזאת לא יכולה בלי הדתיים, המתנחלים וכל ציבור שומרי התורה והמצוות.