שוו בנפשכם שדבר מעצרו של תושב שבות רחל, יעקב טייטל, ב-7 באוקטובר 2009 היה מתפרסם באמצעי התקשורת סמוך למועד זה. המשטרה לא רצתה שכך יהיה, והשיגה מבית המשפט צו איסור פרסום. רק ב-01 בנובמבר 2009 בשעה שש בערב, הוסר הצו חלקית. החשד הוא שב-12 השנים האחרונות טייטל היה אחראי לביצוע פעולות חבלה רבות. אבל, בין היתר, הוא הודה גם במעשים שהוכח כי לא הוא ביצע. אחד מהם היה הרצח במועדון ההומו-לסבי בתל אביב.
נניח שהייתה סיבה מספיק טובה כדי להסתיר את המידע החשוב הזה מהציבור, למשל, השלמת החקירה על הצד הטוב ביותר, האם עדיין אפשר להוציא צו איסור פרסום בעידן האינטרנט הפרוץ? מהי יעילותו של צו שאינו חל על הדואר האלקטרוני, הבלוגים ורשתות חברתיות כגון פייסבוק או טוויטר? האם זה משנה אם הציבור היה קורא או שומע את החדשות בעיתונות שזכתה בזמן האחרון לכינוי עיתונות המיינסטרים המודפסת או האלקטרונית או מבלוגר ישראלי? במילים אחרות, מה טעמה של צנזורה כלשהי בעידן האינטרנט שבו כל פרט יכול לפנות לרבים ולשתף אותם במידע אמיתי או שיקרי שהוא חפץ להפיץ?
לאחרונה נפרץ אחד הקונצנזוסים האיתנים ביותר בתקשורת הישראלית. רון קופמן הכריז בתוכנית הספורט "יציע העיתונות" כי קיימת פצצת אטום בישראל שנמצאת בכור בדימונה. בדיון שעסק בהתחמשות הגרעינית של מדינות ערב שאל קופמן "ולנו יש נשק גרעיני?". "לא" ענה צביקה שרף. "אין לנו"? התפלא קופמן "אז מה אנחנו עושים בכור, גרעינים?, אני מצהיר כאן שיש לנו נשק גרעיני ואנחנו מסוכנים".
זה שמדובר בתוכנית ספורט שלעיתים גולשת לפסים פוליטיים, לא גורע מהעובדה שקופמן עבר עבירת צנזורה חמורה. עם זאת, בעוד שלפני כעשור וחצי היו עוטי מדי ב' בצבע זית סוחבים בקושי את האיש הגדול מהאולפן, ומעלימים אותו כליל ללא הסברים מיותרים, כיום אנשי הצנזורה הצבאית נוטים להעלים עין ממקרים כאלה, שהרי גם הם מודעים לכך שבעידן האינטרנט והמקורות הזרים, תמו הימים שבהם ניתן למנוע מהציבור ידיעות כה ברורות, ואולי הנזק היותר גדול היה נגרם אם היו אוסרים את קופמן, ובכך מרחיבים את נפח הסקנדל ומאשרים את האמירה?
התעצמותו של האינטרנט והיחלשותה של היכולת לעצור פרסומו של מידע, מפנה את תשומת הלב להתמודדות של הצנזורה הצבאית. כיום ברגע שיש לעיתונאים מידע רגיש מסוג זה, הם יכולים להפיץ אותו על ידי מגוון האפשרויות שישנן באינטרנט ואינן אסורות על פי החוק. כמובן שהם לא יעשו זאת בעצמם, אך מספיק שימסרו את המידע למי שיש לו אפשרות ורצון להפיץ את המידע בבלוג, במייל או ברשת חברתית כלשהי והנה מצב בו הצנזורה אינה משמעותית כלל. אלא אם כן מסתירים את המידע גם מעיתונאים, עניין שקשה מאוד לביצוע בעקבות ריבוי המקורות שלהם.
"העובדה שאנו חיים במדינה דמוקרטית היא שגורמת לכך שיד הצנזורה רכה יחסית למדינות חשוכות", פורשת הצנזורית הצבאית הראשית בצה"ל, אל"מ סימה וואקנין-גיל, "הבלוגים והפורומים לא ממש מעניינים אותי, שכן מדובר במידע לא אמין שמעטים בלבד נחשפים אליו. כתוצאה מכך אני מתמקדת בכלי התקשורת שרמת אמינותם גבוהה יותר וחשיפתם רבה יותר". ואכן, למרות חוסר ההיגיון בהטלת צו איסור פרסום צריך לזכור שעדיין ישנם לא מעט אנשים שלא משתמשים באינטרנט כלל וכתוצאה מכך מקורות המידע העיקריים שלהם נשארו העיתונים והטלוויזיה.
"רובו המכריע של הציבור עדיין ניזון מהעיתונות המודפסת ומאתרי האינטרנט שלה, ולכן כל צו איסור פרסום הוא בעל חשיבות עצומה" מסביר רועי שרון, כתב "מעריב" לענייני מתנחלים, "כל עוד צו איסור הפרסום הוא מידתי, ראוי שיתקיים ויעזור לגורמי הביטחון בהשלמת עבודתם".
קופמן: "ולנו יש נשק גרעיני?". "לא" ענה שרף. קופמן: "אז מה עושים בכור, גרעינים?"
את התשובה לשאלה אם צו איסור הפרסום הוא אכן מידתי אמורה לתת מערכת המשפט. למרות זכות הציבור לדעת, השופטים נוטים לקבל כמעט כל בקשה מצד המשטרה בכל הנוגע לצווים אלו. "הארץ" פרסם כמה דוגמאות של בקשות כאלה שאושרו לאחרונה על ידי בתי המשפט בישראל: צו איסור פרסום על חקירת רצח אם ובתה ברמת גן, על עד מדינה בפרשת הסמים והרצח "כוכב הצפון", על זירת הרצח של עו"ד יורם חכם, על חקירתו של אירוע ירי באזור התעשייה ברעננה, על חקירת רצח משפחת אושרנקו בראשון לציון (הצו הוסר היום). ועל כל פרטי חקירת נפילתם של בני זוג לבאר באזור נתניה שבה הגבר נהרג ובת זוגו נפצעה קשה.
"כעיתונאי אני חשדן וספקן כלפי כל מניעת פרסום" מתנגד הסופר, עיתונאי ב"ידיעות אחרונות" ובעל הבלוג "עד ראיה", יגאל סרנה, לדבריו של רועי שרון. "לפעמים יש בזה טעם בשל מצב החקירה, אבל כיום המשטרה מטילה איסור גורף בכל חקירה גדולה, וזה מנוגד לרוח חופש העיתונות". אם כך, ישנה הבחנה ברורה בין העיתונאים: מחד גיסא, אלה שמטילים ספק בממסד ובצווי איסור הפרסום שהוא מטיל, ומאידך גיסא ישנם המאמינים בממסד, בפועלו ובשיקול הדעת שלו. אין זה מקרה, שהעיתונאים שמאמינים בדרך כלל נשארים בעיתונות המודפסת או המשודרת, בעוד שחלק ממטילי הספק כותבים בלוגים מצליחים. למרות שלא מדובר בשחור ולבן.
כך או כך, מכיוון שתקנון האתיקה של מועצת העיתונות ופקודת העיתונות (מ-1933!) אינם חלים על בלוגים, רשתות חברתיות ומיילים, (למרות שבשנת 2003 תוקנו ההגדרות והוספו להן המילים "עיתון מקוון") ניתן לקבוע כי במידה ואלו ימשיכו להתחזק על חשבונם של האתרים המרכזיים, ייווצר מצב שבו לא תהיה כל הגבלה על חופש הביטוי ועל אכיפת צווי איסור פרסום.
חנוך מרמרי, לשעבר העורך הראשי של "הארץ" וכיום בעל טור ביקורת תקשורת באתר "העין השביעית", כתב בטורים שהתפרסמו לפני הסרת הצו, כי על השופטים להתעורר בדחיפות: "עדיף לשחרר מידע מוסמך ולא להניח לגל השמועות להתגלגל. השופטים חייבים להתעדכן באפשרויות הרבות הקיימות באינטרנט, ולהבין שבעידן הזה החתימה שלהם על צווים כאלה לא תמנע מהמידע להתפרסם בדרך זו או אחרת. קל מאוד להשיג צו איסור פרסום אך קל יותר להפוך אותו למסמך חסר ערך".
חלק מהעיתונים היומיים, במקביל למעצרו של טייטל, בחרו להתמודד עם הצו באמצעות פרסום ידיעות שיש בהן כדי לרמוז על כך שהוא קיים. הראשון היה "מעריב" שפרסם ב-12 באוקטובר 2009 ידיעה העוסקת בחיפוש סליק נשק שערך השב"כ בהתנחלות בדרום הר חברון, תוך ציון תזכורת לפרשיות טרור יהודי שעדיין לא פוענחו. "הארץ" המשיך למחרת את הקו. כשהכתב חיים לוינסון פרסם ידיעה על כרוזים המתנגדים למצעד הגאווה בירושלים, שנכתבו והופצו על ידי פעילי ימין קיצוני ב-2006. הפרשה סוקרה לפני שלוש שנים, אולם בעיתון החליטו משום מה לשלוף אותה מהארכיון בתוספת תהייה מי אחראים לכרוזים.
"כל עוד הידיעות היו מתפרסמות בין כה וכה, אין כל פסול בלהעבירן מהעמוד השביעי לעמוד השלישי תוך כדי רמיזות מזעריות אודות הפרשה האמיתית" מגן שרון על האופן שבו התרחשויות שיש עליהן צו איסור פרסום סוקרו ב"מעריב" ובידיעותיו. "לעומת זאת, אין הצדקה לידיעה שנלקחה מהארכיון ופורסמה שוב רק כדי לרמוז על המתרחש בעת צו איסור הפרסום. גם כאן יש עניין של מידתיות", הוא מבקר את ההחלטה שהתקבלה ב"הארץ". לוינסון סירב להגיב. לעומת זאת, הבלוגרים והרשתות החברתיות מציגים את הדברים כפי שהם. כלומר צווי איסור פרסום עלולים ליצור פערים משמעותיים בין מי שנגישותו ופעילותו באינטרנט גבוהה, לבין מי שמתעדכן דרך העיתונות המודפסת והמקוונת, וכן גם בין מי שיודע לגלוש באינטרנט בצורה נבונה לבין מי שלא.
על פי סעיף 70 (איסור פרסומים) בחוק בתי המשפט (1984) רשאי בית המשפט לאסור את פרסום שמו של חשוד שטרם הוגש נגדו כתב אישום או פרט אחר מפרטי החקירה, אם ראה כי הדבר עלול לגרום נזק חמור לחשוד או להמשך החקירה. בית המשפט סבור כי יש להעדיף את מניעת הנזק על פני העניין הציבורי שבפרסום. השאלה היא אם הצו חל באיזשהו אופן גם על הבלוגים, הרשתות החברתיות ושולחי האי-מייל. יתרה מזאת, האם על כל אזרחי ישראל? ומה לגבי שליחת מייל ממי שאינו ישראלי לתפוצת עצומה אודות התרחשות שיש עליה צו איסור פרסום? הרי עליו לא חל אף חוק. או שימוש בשרת שקיים בחו"ל?
"מבחינה משפטית, גם על הבלוגרים ובעיקר על הפורטלים שבהם הם מופיעים, חלים כל הכללים שרלוונטיים לעיתונות או לכל אדם אחר" מסביר עורך מוסף הספורט של "הארץ", שלומי ברזל, שמלמד אתיקה עיתונאית בבית הספר לתקשורת של המכללה למינהל. לדבריו, "גם לאדם פרטי אסור להפר צו איסור פרסום. עם זאת, כנראה שאם אדם סיפר לחברו על התרחשות שיש עליה צו כזה לא יעמידוהו בפני שופט". ברזל מוסיף כי בניגוד גמור לכל מה שקשור בחוק, כללי האתיקה הוולונטריים ממילא, אינם חלים על כולם, ולכן כל אתר (לא כולל את אלה ששייכים לעיתונים הגדולים) וכל בלוגר (כל עוד אין ענישה אפקטיבית) פועל כאוות נפשו.
למרות זאת, ישנם כמה בלוגרים שמצנזרים את עצמם ושומרים על החוקים והאתיקה של אמצעי התקשורת ובה בעת ישנם אחרים שמעדיפים לספר את כל מה שהם יודעים בבלוג או באתר שלהם. "העובדה שהטכנולוגיה זמינה לכל, ונורא קל לכתוב ולפרסם כל דבר בתוך שניות, אומרת שצריך לחבל בעבודת המשטרה? למה?" שואלת דבורית שרגל, בעלת בלוג התקשורת המוערך "ולווט אנדרגראונד". "אם מטרת הצו היא לאפשר למשטרה לסיים את החקירה - יש לו הצדקה. הרי אין ספק שהמשטרה רוצה לנפנף בהצלחותיה" מסבירה שרגל. לטענתה, היא מבצעת צנזורה עצמית, ובכל פעם שישנו צו איסור פרסום היא מקיימת אותו למרות שהוא לא נשלח אליה.
"יש לשלול כל צנזורה שאין לה הצדקה חזקה ביותר", קובע שוקי טאוסיג, עורך "העין השביעית". "בעידן האינטרנט נחוץ בהחלט ובהקדם שינוי במדיניות הנהוגה היום, ההופכת חוכא ואיטלולא על ידי המדיה החדשה". ואכן, בלוגרים רבים ועיתונאים מסוימים אינם מבצעים צנזורה עצמית, לפחות לא במלואה.
"ישנה בעיה או מיני משבר בין העיתונות לבין מי שמוציאים צווי איסור פרסום - המשטרה ובתי המשפט. לא פעם נדמה שהצווים חסרי טעם, ומטרתם לסייע למשטרה לשמור על תדמיתה", מסביר ברזל. "כאשר עסקינן בפרשות בעלות תהודה ציבורית רחבה, כמו מקרי רצח ופרשיות אונס, צריך לזכור שהציבור מחכה לתשובה וצו איסור הפרסום עלול לפגוע בו". ייתכן שיש בדבריו של ברזל כדי להסביר את העובדה שבלוגרים מסוימים, כמו סיגל לאור מפרסמים את כל מה שנדמה להם שהציבור צריך (או רוצה) לדעת, גם אם מדובר במקרים גבוליים מאוד.
גל אוחובסקי, אחד ממנהיגי הקהילה ההומוסקסואלית, שלח לאחרונה לרשימת התפוצה שלו מייל שכלל מידע מעט רגיש אותו הוא כתב אודות הרצח במועדון ההומו-לסבי "בר נוער". כלומר בעוד שבאינטרנט התרחשו להם דיונים סוערים וחשובים בין חברי הקהילה לבין עצמם וביניהם לבין הקהילה החרדית, רוב הציבור כלל לא ידע על ההתפתחויות בפרשה. וגם אם כן, הוא ניזון משמועות לא מבוססות, בלוגים, אי-מיילים ופייסבוק. והמחוקקים? עיניהם עצומות לרווחה. אם כן, נשאלת השאלה אם אוחובסקי ביצע איזושהי עבירה בשליחת המייל לכמה חברים, ובו מסר חצאי דברים שממילא סייג. "אוחובסקי הפיץ את הסיפור לקבוצה ספציפית מאוד. מכאן שככל הנראה הדבר לגיטימי. הוא אינו פועל בתפוצה שיש בה כדי לפגוע במטרות שלשמן הוצא הצו", חושב ברזל. אוחובסקי סירב להתייחס.
הצנזורית הצבאית: "המידע בבלוגים ובפורומים לא אמין"
תצלום: מתוך "אייס"
כלומר, מי שמחפש גבולות לא ימצא אותם בצווי איסור פרסום, שהרי אם מדובר במעשה לגיטימי של אוחובסקי, היכן עובר הגבול? כמה אנשים צריך לכתב במייל כדי שתהיה עבירה על הצו? האם אוחובסקי אחראי על כך שהמייל הופץ בכל הרשת? שרון ("מעריב") חושב שלא. "אוחובסקי יכול לשלוח מייל לכמה אנשים שהוא רוצה. צו איסור הפרסום אינו קשור למיילים או לבלוגרים, העובדה שהבלוגרים מפרסמים חלק מהדברים פוגעת פגיעה מזערית בלבד בעיתונות המודפסת והמקוונת".
אבל מה עם הפגיעה בזכות הציבור לדעת וחוסר השוויון שנוצר מכך שחלק מכירים את הפרטים וחלק לא? ובכן, הכאוס ששורר בכל הקשור לצווי איסור פרסום ואכיפתם הוא גדול, ולדעת מרמרי יש רק שתי דרכים עיקריות להתמודד עימו: להפסיק להוציא צווי איסור פרסום כמעט על כל חקירה מהותית, ולשנות את החקיקה בכל הקשור לצווים אלו.
נדמה שברגע שהמידע רץ באינטרנט בכל מיני וריאציות, אין עוד טעם בצו שכזה. אין ספק שעל אחת כמה וכמה בעוד כמה שנים הדברים יהיו נכונים, כאשר הנגישות האינטרנטית תעלה. על כל פנים, לא ניתן להתעלם מהעובדות: הרבה לפני הסרתו של צו איסור הפרסום, באינטרנט היה המון מידע, חלקו אמין יותר והאחר פחות, אודות דבר מעצרו של טייטל. ולכן, כל שנותר הוא לחכות עד שמישהו יעשה סוף סןף סדר בבלגן, אחרת כל מה שיישאר לנו הוא מקום רחב מדי לשמועות, המון מידע לא כל כך אמין ורון קופמן אחד שמתבדח בריש גלי על חוסמי המידע בישראל.