לפניי ערר של המדינה על החלטת בית המשפט המחוזי בנצרת, מפי השופט ג' סהל, על פיה הוחלט על שחרורו של המשיב בתנאים מגבילים.
1. ביום 2.7.00 הוגש נגד המשיב כתב אישום, בת.פ. 1131/00 בבית משפט המחוזי בנצרת, המייחס למשיב אינוס ועבירות אלימות באשתו (להלן - המתלוננת). על פי כתב האישום ביום 20.6.00 (להלן - יום האירוע), בשעות הלילה, העיר המשיב את המתלוננת, ודרש ממנה שתקיים עמו יחסי מין. לאחר סירובה של המתלוננת, בא עליה המשיב בניגוד לרצונה. מאוחר יותר, תפס המשיב במתלוננת וביקש לבצע בה מעשה סדום. לאחר שלא נענתה לו החל לקללה ולהכותה בראשה ובעורפה. המשיב אף השליך לעברה בקבוק תינוקות וגרם לה שבר באפה ודימום בפניה. בנוסף לאמור לעיל מייחס כתב האישום סדרה של מעשי אלימות והתעללות מינית במתלוננת, בהם אף איים על חייה, והכל במשך השנה שקדמה ליום האירוע.
יתכן באמת כפי שטוענת המתלוננת, שהמשיב נהג בעבר באלימות נגדה ושהיא פחדה להתלונן, אולם הפעם היא התלוננה בגלל שזריקת הבקבוק גרמה לשבר באפה. אלא שבנסיבות המקרה, אני בדיעה שהמשיב איננו מהווה סיכון לציבור, יתכן שהוא מהווה סיכון למתלוננת עצמה.
3. בעררה מציינת המדינה כי בית המשפט המחוזי קבע כי יש ראיות לכאורה הקושרות את המשיב לעבירות המיוחסות לו. לטענתה, שגה בית המשפט המחוזי בהעריכו את מידת מסוכנותו של המשיב. המעשים המיוחסים לו בכתב האישום מעידים על מסוכנותו ועל אלימותו הבלתי נשלטת. כמו כן, בשל איומיו של המשיב כי יהרוג את המתלוננת וכי ישחית את פניה, חלופת המעצר שנקבעה אינה יכולה להפיג את החשש כי איומים אלה יתממשו. יתרה מזו, עובדה היא כי המתלוננת שרויה בחרדות, אשר עלולות להתגבר עד כדי שלילת חופש התנועה שלה אם אכן ישוחרר המשיב לחלופת מעצר כלשהי.
4. בדיון בפניי טען ב"כ המשיב כי אין מקום להתערב בהחלטתו של בית המשפט המחוזי. הוא ציין את העובדה כי למשיב אין עבר פלילי וכי האירוע המתואר בכתב האישום, היה אירוע חד פעמי. כן צוין על ידו כי לאחר שהמתלוננת נפגעה מן הבקבוק שהשליך לעברה המשיב, היה זה המשיב אשר חבש את פצעה וטיפל בה במשך כשעה. עוד טען ב"כ המשיב כי קיים ספק רב בבסיס הראיות, זאת משום שגרסתו של המשיב איננה מתיישבת עם גירסתה של המתלוננת, ובית המשפט הדן בהליך המרכזי יצטרך להכריע בין שתי גירסאות סותרות. לטענתו, אין סיבה להעדיף את גרסתה של המתלוננת על פני גרסת המשיב. ב"כ המשיב מציין כי הוא מוכן להוספת תנאי ערבות על אלה שקבע בית המשפט המחוזי, והכל כדי להבטיח את שלומה של המתלוננת.
5. מנגד חזר ב"כ המדינה על הטענה כי אין מקום לחלופת מעצר כלשהי וכי יש לעצור את המשיב עד לתום ההליכים. לדבריו, האירוע איננו חד פעמי, אלא מדובר באירוע שהוא ביטוי ליחס של אלימות ממושך מצידו של המשיב כלפי המתלוננת. מדו"ח של עובדת סוציאלית עולה כי המתלוננת שרויה בחרדה עמוקה מאימת המשיב וכי זו גם הסיבה שהניאה אותה מלהתלונן בעבר על מעשי האלימות מצד המשיב. המשיב גילה פרצי אלימות בלתי נשלטים והוא איננו מהסס לאיים על חייה של אשתו המתלוננת. באשר לעברו, המשיב עלה מארגנטינה לפני כארבע שנים ולכן העובדה כי לא נרשם לו עבר פלילי בארבע השנים בהן הוא תושב ישראל איננה יכולה ללמד על אי מסוכנותו. על פי הודעת המשיב עצמו הוא מכור לאלכוהול, עובדה הנותנת משנה תוקף למסוכנותו. על בסיס זה מבקש ב"כ המדינה לעצור את המשיב עד לתום ההליכים.
6. לאחר ששמעתי את טענות בעלי הדין ולאחר עיון בחומר הראיות הגעתי למסקנה כי יש לקבל את הערר. נימוקו של בית המשפט המחוזי לקביעת חלופת מעצר המבוסס על כך שיתכן שהמשיב מסוכן למתלוננת, אך איננו מסוכן לציבור - נימוק זה איננו מקובל עלי. לפי סעיף 21(א)(1)(ב) לחוק סדר הדין הפלילי (סמכויות אכיפה - מעצרים), התשנ"ו1996- די כי "קיים יסוד סביר לחשש שהנאשם יסכן את בטחונו של אדם"; אין צורך כי יסכן דווקא את בטחון הציבור. ואמנם, העובדת הסוציאלית ציינה בהודעתה במשטרה "שהאשה מאוד מפחדת ואמרה 'מה יקרה כשהוא ישתחרר מהמעצר' והיא אמרה לי: 'אם עד עכשיו עשה לי את כל זה בלי שהייתה לו סיבה לכעוס עליי אז מה יהיה עכשיו שבגללי הוא ישב בכלא באמת יש לו סיבה לכעוס עליי'" (הודעה מיום 22.6.00, עמ' 2, שורה 23-18). אין בית המשפט יכול להיות אדיש לחשש ממשי זה המעוגן בהתנהגותו האלימה הקודמת של המשיב כלפי המתלוננת. כפי שציינה המדינה, מחומר הראיות עולה לכאורה כי האירוע המתואר בכתב האישום לא היה התרחשות חד-פעמית אלא התפרצויות הזעם, מעשי האלימות, הקללות וההשפלות חזרו על עצמם מספר פעמים בעבר. על רקע דברים אלה קיים כאמור חשש כי אם ישוחרר לחלופת מעצר, הוא עלול לפגוע במתלוננת.
אי-לכך הערר מתקבל, והחלטתו של בית המשפט מהחוזי מתבטלת. אני מורה על מעצרו של המשיב עד לתום ההליכים המתנהלים נגדו בת.פ. 1131/00 בבית המשפט המחוזי בנצרת.
ניתנה היום, י"ד באב תש"ס (15.8.2000).