במדינה שכל אוטו גלידה שעובר ברחוב מקפיץ אץ הלב "היתה אזעקה"?
במדינה שהנשים בעורף נשארות עם העורף תפוס מחוסר יכולת להשפיע על הגברים שרצים לנופף בחזית.
מדינה של דאגה, חוסר שינה, פחד, לחץ, חרדה.
לפעמים המציאות האוביקטיבית היא קשה נקודה.
משאלות לב לא שלנו, סיפורים לא לנו, דאגות שהתודעה מאמצת בשמחה.
כשאנחנו לא שמות לב לעצמנו, לצרכים שלנו אנחנו מתחילות לשלם מחיר.
אני מרגישה את זה מייד בגוף.
יש פעמים שאני מגיעה למזרון מפורקת. הכל כואב נוקשה מתוח עייף.
על המזרון לאט לאט אני מתחברת למרכז שבתוכי, מאפשרת לכל התחושות להיות, מקבלת אותן בשלום גם את הנעימות וגם את אלה שפחות. עם הנשימה והתנועה לאט לאט מתחילה בהירות הגוף מתרכך, המרכז הופך להיות ברור יותר ועם החיבור פנימה באה איזו רגיעה, הנה אני.
נכון אולי "במצב" הנוכחי זה לא יחזיק הרבה זמן, אבל בכל זאת נתינה לעצמי ברמה הימיומית, זוהי נתינה של מנת חמצן שמגדילה את יכולת ההתמודדות שלי, מחזקת אותי, מאפשרת לי שוב לצאת החוצה להכיל לתת לספוג לחבק לכבס להיות אישה במדינה שלנו.
נכון אולי "במצב" הנוכחי זה לא יחזיק הרבה זמן, אבל בכל זאת נתינה לעצמי ברמה הימיומית, זוהי נתינה של מנת חמצן שמגדילה את יכולת ההתמודדות שלי, מחזקת אותי, מאפשרת לי שוב לצאת החוצה, להכיל לתת, לספוג, לחבק, לכבס, להיות אישה במדינה שלנו.