בשני הקצוות ניתן היה לקבל את הב.מ.וו. סדרה 5 אבל גם את הווקסהול וונטורה (FE); אלפסוד מול אוסטין אלגרו; פולקסוואגן גולף מול מוריס מרינה; פיג'ו 605 מול פורד זודיאק דור רביעי; מרצדס 450SEL 6.9 מול האסטון-מרטין לגונדה הזוויתית, והרשימה נמשכת.
עוד מכונית יפהפייה שבכלל לא הכרתי.
בסקירות הקודמות הדגשת כל מיני טעויות שנעשו על ידי הנהלות ומחלקות בכירות, הפעם נראה שהכשלים היו ברמה הנמוכה יותר, או במילים אחרות - תעשייה חולה מכף רגל ועד ראש. כל כך חבל.
אני זוכר את הפרק של טופגיר שג'רמי קנה אחת.
גם אחרי שנגמר הייצור בבריטניה, הרכב הגיע לסבב ב' בהודו תחת "סטנדרד 2000" עם אותו פח, אבל מכלולים ישנים יותר.
כתבתי בשרשור על הקורטינה, ש"בבריטיש ליילנד רואי-חשבון נלחמו במהנדסים, שנוהלו בידי הנהלה אומללה והוכשלו בידי כח-עבודה ממורמר" (לא שורה שלי אלא קראתי אותה מתישהו). זה מסכם את BL במדוייק.
עד כמה שטופ גיר היו משעשעים, וגם אני נהניתי לצפות בהם, צריך לציין שהדיוק היה מהם והלאה. אפילו קלארקסון אמר בזמנו שזו לא תוכנית על רכבים, אלא תוכנית בידור עם רכבים. דווקא המכוניות בפרק הזה היו מהיותר מוצלחות של בריטיש ליילנד, אבל אם אתה רוכש גרוטאה גמורה ומעביר אותה עינוים, ברור שהיא לא תשרוד. לא חושב שיש מישהו עם מוח מתפקד שבאמת מאמין שהדלת של הרובר נפלה מעצמה (ללא "עזרה").
כן, גם אני ראיתי בישראל כמה SD1 מתישהו. זו הספציפית היא מהראשונות, ולפי הגלגלים בעלת אחד המנועים הקטנים, 2300/2600. מעניין שהיא באותו צבע של הרובר שאני צילמתי.
אני זוכר שבתור ילד ראיתי את המכוניות האלה והן נראו לי כמו חלליות. אז עדיין לא הבנתי שמבחינה טכנולוגית הן היו קונבנציונליות לחלוטין.
תודה על הסיפור!
מה שמרתק בתעשיית הרכב הבריטית, החל משנות השישים והלאה, הוא הניסיונות המאומצים שלהם להגדיר, או להגדיר-מחדש, מה זה מכונית בריטית. זה היה מובן מאליו עד שהמיני הגיעה.
מהפכת הנעה-קדמית-עם-מתלי-הידרולאסטיק של איסיגוניס הייתה ניסיון אמיץ להגדיר-מחדש את המכונית הבריטית, תוך השפעה צרפתית מרובה. אבל סופו של דבר, המהפכה הציתה סוג של תנועת-נגד שהולידה מכוניות "אנטי" כמו המוריס מרינה וכדומה.
גם רובר הלכו מאולד-סקול בריטי לכיוון שהושפע מאוונגארד צרפתי עם ה-P6 2000, ולאחריה נעו בחזרה לפורמט דמוי-אמריקאי עם ה-SD1, לפחות מכנית.
ובינתיים, הבריטים התפזרו לכל מני מקומות, מנסים למצוא נוסחה שתעבוד. כמובן, היו בעיות אחרות שהשפיעו על איכות המוצרים, אבל שינויים תכופים הם לא ממש מרשם למרכיב היסודי של העוגה.
ובאמת, שימו לב שהיחידים ששמרו על פחות-או-יותר כיוון קבוע, הם יגואר ולנד-רובר. ומכל התעשיה המפוארת הזו, הם היחידים שקיימים היום, גם אם בבעלות זרה.
לבריטים יש בעיית ניהול של חברות רכב.
בריטניה היא אחת מייצרניות הרכב הגדולות בעולם רק שאלה לא חברות אנגליות.
טאטא צריכים לשלוח איזה הודי לנהל את יגואר כי האנגלים לא יודעים לעשות את זה נכון, יגואר עדיין חברה כושלת.
יש לי משפחה בלונדון ואני מבקר אותם די הרבה.
אני זוכר טוב את הרוברים האלה, נראו מרשימים ביותר.
מוצא את עצמי נכנס לפורום רק כדי לחפש את הסקירות שלך.
בפורום ענתיקות היו סקירות כל שנה לדגמים שהגיעו לגיל אספנות,חבל שאין יותר.
שינויים תכופים הם לא ממש מרשם למרכיב היסודי של העוגה.
נכון לשלל תחומים, על אחת כמה וכמה תעשיות מגושמות עם מפעלים גדולים שקשה להן ״לזוז״.
בוא קודם שפבל בעצמו יקבל משכורת ענק, או אפילו ממוצעת, ואז הוא ישמח לחלק את כל הטוב הזה עם אנשים נוספים.