פרשת ניצבים ממשיכה את נושא חידוש הברית בין עם ישראל לקב"ה בערבות מואב. לאחר שבפרשה הקודמת, כי תבוא, פורטו הברכות והקללות, בפרשה זו מודגש כי הברית חלה גם על העם כולו כיחידה אחת וגם על כל פרט ומשפחה בו. בהמשך מוצגת הדרך, שבה ניתן להתגבר על הצרות, אשר יבואו כעונש על הפרת המצוות (אי קיומם), זאת כמובן דרך התשובה, הכתוב מדגיש כי גם לאחר שעם ישראל יצא לגלות, הוא יוכל לחזור בתשובה ואז יזכה לקיבוץ גלויות.
בחלק השני של הפרשה ניתן למצוא סיכום של פרקי המצוות שבספר דברים. התורה מדגישה "כי המצווה הזאת אשר אנוכי מצווך היום – לא נפלאת היא ממך ולא רחוקה היא, לא בשמים היא… ולא מעבר לים… כי קרוב אליך הדבר מאוד, בפיך ובלבבך לעשותו". התורה מציגה בפני בני ישראל את הבחירה שעומדת בפניהם בין החיים והטוב בקיום המצוות ובין המוות והרע בהפרתן.
במרכז ההפטרה עומדת ירושלים שמהווה מדד למציאות הלאומית הכוללת: בניין ירושלים ותפארתה מהוות סמל לגאולה, וחורבנה – ביטוי לגלות.
הנביא קורא לירושלים החרבה – "עזובה", ובעת התיקון היא תהפוך ל"עיר לא נעזבה", היא נקראת "חפצי בה" – ביטוי לכך "כי חפץ ה' בך".
מזמן היות ירושלים בירת מלכות ישראל בימי דוד, ועם בניית המקדש בימי שלמה, היא הפכה ללב האומה הישראלית. העקידה על הר המוריה, סימנה את המקום מימי אברהם, כבעל סגולות ייחודיות. גם מלכיצדק מלך שלם, שהיה כהן לאל עליון, הכיר והושפע מן המקום. ומיני אז – הפכה ירושלים למקום אליו נושאים עיניים מכל העמים.
ירושלים עומדת על סדר היום הציבורי העולמי ללא שום הגיון צבאי, כלכלי או מדיני. זה המקום ממנו תצא הוראה לעולם כולו. "והיה באחרית הימים, נכון יהיה הר בית ה' בראש ההרים…ונהרו אליו כל הגוים…כי מציון תצא תורה ודבר ה' מירושלם".
הספירה לחורבן החלה עם חורבן ירושלים. כל עוד ירושלים והמקדש לא חרבו, ההתייחסות היא אל גוף חי. זאת, למרות המציאות העגומה בה הייתה נתונה מלכות יהודה גם לפני החורבן. כל עוד הלב פועם – הגוף חי. עם דום ליבה של ירושלים החלה הגלות הרשמית.
ומהרהורי ליבי. הפסוקים האלה מתוך הפרשה מעוררים בי משהו מחדש כל פעם. אחד מהחלומות שהיו לי וברך השם הגשמתי היא לעמוד במקום שמשה אמר אותם. זה היה בהר נבו, בנקודה שבה עמד משה וצפה על כל ארץ ישראל. ישבתי הכי קרוב לנקודה וקראתי את הפרשה הזאת עם מדיטציה על הפסוקים האלה. כי עכשיו הייתה לי תשובה מלאה על הסיבה לכל הצרות והקשיים שעובר עם ישראל.
טז וַיֹּאמֶר יְהוָה אֶל-מֹשֶׁה הִנְּךָ שֹׁכֵב עִם-אֲבֹתֶיךָ וְקָם הָעָם הַזֶּה וְזָנָה אַחֲרֵי אֱלֹהֵי נֵכַר-הָאָרֶץ אֲשֶׁר הוּא בָא-שָׁמָּה בְּקִרְבּוֹ וַעֲזָבַנִי וְהֵפֵר אֶת-בְּרִיתִי אֲשֶׁר כָּרַתִּי אִתּוֹ. יז וְחָרָה אַפִּי בוֹ בַיּוֹם-הַהוּא וַעֲזַבְתִּים וְהִסְתַּרְתִּי פָנַי מֵהֶם וְהָיָה לֶאֱכֹל וּמְצָאֻהוּ רָעוֹת רַבּוֹת וְצָרוֹת וְאָמַר בַּיּוֹם הַהוּא הֲלֹא עַל כִּי-אֵין אֱלֹהַי בְּקִרְבִּי מְצָאוּנִי הָרָעוֹת הָאֵלֶּה. יח וְאָנֹכִי הַסְתֵּר אַסְתִּיר פָּנַי בַּיּוֹם הַהוּא עַל כָּל-הָרָעָה אֲשֶׁר עָשָׂה כִּי פָנָה אֶל-אֱלֹהִים אֲחֵרִים.
הדברים נאמרים בהחלפת התפקיד של משה ביהושע. הבורא רואה ואומר למשה מה יקרה אחרי מותו. עזיבת העם את אלהיו. המחיר על כך יהיה שהבורא יסתיר פניו מהעם. בשני פסוקים המילה הסתרה מופיעה שלש פעמים.
האחת – "והסתרתי" – שהקב"ה נסתר בהסתרה אחת , קשה למצאו, אפשר ליגע ולחתר עד שימצא אותו.
השניה – "הסתר אסתיר" – שהיא הקשה יותר, שההסתרה בעצמה נסתרת מהאדם, שאינו יודע שהשם נסתר ממנו , אז אי אפשר כלל למצא אותו, מכיון שאינו יודע כלל שצריך לבקש אותו.
כל זאת על עזיבת, נטישת הבורא והליכה לאמונות אחרות.
מי יתן והבורא ברחמיו יגלה פניו לכולנו ולכל עם ישראל כבר בפרשה הזאת ובוודאי בראש השנה.