1) התובעים הינם בעלי זכויות בנכס הנמצא בירושלים והמושכר לצדדי ג'.
2) ביום 10.11.72 כך על פי כתב התביעה הושכרה יחידה בנכס לנתבע המשמשת לו כמרפאה.
הסכם השכירות הוארך מפעם לפעם.
התובעים פנו בסוף שנת 2011 אל הנתבע בעניין העלאת דמי השכירות ואכן בשנת 2012 הועמדו דמי השכירות על סך של 6,000 ₪.
חרף הסכמה זו שילם הנתבע בגין שנת 2012 סך של 2,000 ₪ בלבד, בנוסף, הנתבע סירב לחתום על הסכם שכירות חדש.
לאור האמור לעיל הוגשה התביעה בה עותרים התובעים לסילוק ידו של הנתבע מהנכס.
3) ביום 13.3.13 ניתן פסק דין כנגד התביעה לאחר שזה לא הגיש כתב הגנה במועד.
על פי אישור המסירה שצורף לבקשה למתן פסק דין נטען כי כתב התביעה הומצא לנתבע ביום 3.2.13.
4) ביום 12.6.13 עתר הנתבע בבקשה לביטול פסק הדין.
הנתבע טוען כי כתב התביעה מעולם לא נמסר וכי נודע לו על ההליכים בתיק רק ביום 10.6.13 עת הודע לו כי עליו לפנות את הנכס בתוך יומיים.
לגוף התביעה טוען הנתבע כי הינו דייר מוגן בנכס שכן הוא מחזיק בנכס החל משנת 1968 וכי עם כניסתו לנכס הוא שילם דמי מפתח לדייר היוצא. בנוסף נטען כי מתוך 5 החדרים שמכיל הנכס הוא מסר חדר אחד לתובעים ובהסכמה הוא ממשיך להיות דייר מוגן בנכס וללא העלאת דמי שכירות.
5) לגרסת ב"כ התובעים כתב התביעה הומצא כדין לנתבע וכך אף האזהרה והודעות הפינוי מטעם לשכת ההוצאה לפועל.
לגוף גרסת ההגנה נטען כי במסגרת חוזה השכירות הראשוני נכתב מפורשות כי על השכירות לא יחול חוק הגנת הדייר וכי לא שולמו דמי מפתח. גם בחוזי השכירות שנחתמו במהלך השנים צוינה הוראה זו במפורש.