פעם, כשהייתי מוזמנת לאירוע (בדגש על ה-י'. אירוע. תרגלו איתי: אירוע) הקושי המרכזי שלי היה נעליים. שמלות היו לי בשפע, כמו כן גם תכשיטים, תיקי ערב לא ממש היו אבל היו הרבה פחות בעייתיים מנעליים. נושא הנעליים היה קטסטרופלי.
למה? כי אף פעם לא היו לי נעליים מתאימות לערב. למה? כי לא אהבתי נעלי עקב. למה? לא יודעת.
אבל זה היה פעם. כשהייתי קטנה (לא באמת. זה היה לפני שלוש שנים). ואז הכרתי את אלינור (גם אתם מכירים אותה אלינור סנדרס לולו) היא שינתה את עולמי. לאלינור יש המון נעלי עקב. סתם! אין לה המון. שמעת הבעל של אלינור? לא המון. בדיוק הכמות שצריך.
בכל מקרה, בהשראת אלינור, ובעיקר בגלל שהרגשתי שהגיע הזמן להתמודד עם השפלה פומבית אופציונאלית בדמות עיקום הקרסול- נפילה על הפנים עם ידיים מושטות קדימה- זרת מעוקמת- אולטראסאונד בזרת במשך חודשיים (סיפור אמיתי, רק בלי עקבים. אז מה יהיה עם עקבים?!) החלטתי לנסות.
אלינור אמרה לי את המשפט האלמותי הבא: "Start with a three inch, and work your way up" (ציטוט של אלינור מצטטת את Julie G), לי זה נשמע כמו: "אתה מתחיל הכי מהר שלך ואז לאט לאט מגביר". אם 7.62 ס"מ זו התחלה?! אז אבדנו. כלומר אני. אבדתי.
את נעלי העקב הראשונות קניתי כשהוזמנתי לחתונה אי שם ב- 2009. עד לחתונה זו אפשר היה לספור על כף יד אחת את מספר החתונות בהן נכחתי (משפחה מזרח אירופאית. אין צורך להרחיב). נעלי העקב הראשונות שקניתי לכבודה היו עם עקב (שהיום נראה לי) קטנטן, בגובה 6 ס"מ.
אל תחשבו שזה היה קל. התאמנתי בבית. והרבה. נעלתי את נעלי עקב כשהדחתי כלים, כשניקיתי את הבית מאבק וכשהכנתי אוכל. סליחה שניה, שנות ה- 50' קראו לי לרגע. הנה, חזרתי.
את זוג הנעליים הבא קניתי בספטמבר 2011 לחתונה של אחת החברות הכי הכי הכי טובות שלי, וסבא שלי אמר לי שהנעליים האלה נראות כמו סוכריות.
מאז 2009 ועד היום היו מלא חתונות. מיליון! אבל לצערי לא נקנו מיליון זוגות נעליים. הסיבה העיקרית היא שאין לי יותר מקום בקומה השנייה שהיא כולה ארון עם אוסף לא- נגמר של בגדים, תיקים, תכשיטים וממתקים, אבל הסיבה האמיתית היא שאין לי כסף (לא צריך לבכות, יש לי עוד הרבה נעלי עקב שלא נכנסו לסיפורים כאן).
אם הייתי פוגשת את עצמי בשנת 2009 הייתי אומרת לעצמי: "אילנה, אל תדאגי. בחתונה שלך את הולכת לנעול נעלי עקב בגובה של 8 ס"מ". אז בטח הייתי עונה לעצמי: "לא מאמינה לך", ואני של עכשיו הייתי אומרת לעצמי: "לא! באמת! נשבעת!" ואז אני של פעם הייתי אומרת: "די, תעזבי אותי. מה את רוצה ממני?!" ואז בטח הייתי נעלבת והולכת. אבל הולכת בסטייל! עם נעלי עקב גבוהות ויציבה שפעם הייתי יכולה רק לחלום עליה!
מתי בפעם הראשונה את עלית על עקבים? לכל אחת יש סיפור מצחיק על זה… ספרי לי את שלך פה בתגובה!