מי שמתעניין בנושא 'רצון חופשי' יווכח שבמשך ההיסטוריה המערבית יש הסוברים על קיומו, אחרים שוללים את קיומו. כפי שכבר בשעורים קודמים ציינו שהיוונים הקלאסיים בכלל לא הכירו את המושג. היוונים לא הזדקקו למושג זה, הרי הם האמינו שהעולם הוא נצחי, לא נברא, כפי שמסופר בתנ"ך, בכלל לא נתנו מקום לשפה יוצרת.
גם הזכרנו בקשר למושג 'רצון חופשי' את דבריו של הרופא, הפילוסוף גלן שבמוצאו היה יווני, פילוסוף זה שקבע שהמח הוא מרכז החשיבה, במאה השניה לספירה. גלן זה באופן אקראי מזכיר בקיצור את העובדה שהנוצרים, שהוא לא השתייך אליהם, מכירים את מושג 'רצון חופשי' מספר בראשית, פרק א' על הבריאה, שלפיו האלוהות בראה את העולם מרצונה החופשית, לא כפי שהיוונים האמינו בעולם נצחי, דטרמיניסטי.
הדיון אם קיים 'רצון חופשי' או לאו, התנהל בעולם המערבי, אבל זכה להדגש מיוחד בזמן הרפורמציה, כאשר לותר בספרו המפורסם 'העדר רצון חופשי', שלל את האמור בספרון של ארסמוס מרוטרדאם, על קיום 'רצון חופשי'.
אזכור מחודש של דברים אלו באים, למען להצביע על העובדה שהוגים, תיאולוגים, למעשה לא הבינו מדוע הם מחייבים את קיומו של 'רצון חופשי' או אי קיומו. עד היום אנו מוצאים את מחייבי קיומו או העדר קיומו.
למעשה התסבוכת המחשבתית הזו מסביב מושג 'רצון חופשי', מתנהל כיוון שעד היום הזה הוגים, מדענים, ניירולוגים, לא מבינים את מהות 'דעת', השפה, שהיא מתת אנומלית שהאבולוציה העניקה לאדם.
יכולה לתקן אותה. אבל יצירות שאנו יוצרים על-ידי השפה, כמו חוקים, ספרים, אנו יכולים לשנות. היצירות הלשוניות ניתנות לשינוי, בהבדל מישויות ביקום שהן פרי אינפורמציה מקובעת, שרצון חופשי שלנו לא יכול לשנות.
אבל החסרון של היצירות הלשוניות שלנו, שאנו יוצרים על-ידי השפה היא , שהן לא משכפלות את עצמן, בהבדל מהגוף הביאולוגי שלנו שהוא פרי אינפורמציה מקובעת, DNA , שהוא משכפל את עצמו.
העובדה שהיצירות הלשוניות לא משכפלות את עצמן היא רק חסרון אחת שלהן. יצירות לשוניות אלו הן ברובן לא מוחשיות. יצירות לשוניות אלו מתקימות רק אם בני אדם היוצרים אותן ממילים, מתחיבים לזכור אותן בכריתת ברית ביניהם לזכור את השמות הלא מוחשיים שהעניקו להן.
כאן אנו נכנסים לעולם הלשון האנושית, שהיא פרי מתת מיוחדת, לשון היוצרת ישויות לא מוחשיות, שליד החסרונות שמנינו, לה גם מעלות. אם ה-DNA יוצר רק דגם אחד, את הגוף שלנו, או גופים של ישויות אחרות על כדור הארץ שלנו, הרי השפה מסוגלת ליצור ממלים, מלים ההופכים לאלגוריתמים, ישויות לא מוחשיות רבות.
ואם דיברנו על המעלות של יצירה לשונית, 'רצון חופשי' תקף לגבי יצירה זו. אנו יוצרים על-ידי האלגוריתמים הלשוניים סוגים שונים של ישויות, יוצרים אותן באמצעות 'רצון חופשי', שהוא חלק מ'דעת', מהשפה. אבל מאחר שיצירות לשוניות אלו הן ווירטואליות, לכן אנו באמצעות 'רצון חופשי' יכולים לבטל אותן.
ובכן, לותר שנוכח לדעת שאינו יכול לבטל התנהגות שרירותית של חוקי הקיום, למשל, את קיצוב חיי אדם, על-ידי 'רצונו החופשי', כיוון שהם פרי אינפורמציה מקובעת', שלל את קיום 'רצון חופשי'. אבל אם היה לותר מבין שיש הבדל בין יצירה לשונית, יצירה ווירטואלית, לבין יצירות של אינפורמציה מקבעת, היה מבין ש'רצון חופשי' תקף רק לגבי יצירות לשוניות שהן ווירטואליות.
טעותו של לותר נבע מכך, שהוא כנוצרי, ראה את עצמו תלמידו של שאול הטרסי, וכתלמידו האמין להבטחתו שהאלוהות תשנה סדרי עולם, תמורת קורבנו של ישוע, תבטל את המוות. לותר נוכח לדעת שההבטחה לא התגשמה וגם 'רצונו החופשי' חסרת אונים מול מוות.
ברור ששאול הטרסי שהחטיא את 'דעת', את השפה, רצה בקיום רציף, נצחיות האדם, כפי שהאמינו היוונים, הכניס את העולם הנוצרי לתסבוכת מחשבתית זו, תסבוכת שלא מבחינה בין יצירות לשוניות ווירטואליות, לבין יצירות פרי אינפורמציה מקבעת.
שאול הטרסי המתוחכם, בעל תרבות דואלית, עברית ויוונית, העדיף את היוונית, מרד בירושה העברית. האם הבטחותיו המתוחכמות התקימו, לא ולא. הוא רק הכניס את העולם הנוצרי למחשבה מתוסבכת.
מחשבת התנ"ך שאימצה את מתת 'דעת', יצרה על בסיס משל 'עץ הדעת' את הפילוסופיה הלשונית, היא הבינה שהאדם אינו יכול לשנות את חוקי הקיום, את הקיצוב של משך חיי אדם, הסתפקה ב'עולם נגלה' בלבד. אמנם מחשבת התנ"ך לא הרחיבה בפרשנות את קביעותיה, אבל לכל אורכה נשארה נאמנה להן. היא לא הרחיבה על מושג 'רצון חופשי', אבל נהגה לפיו, לא ניסתה לשנות סדרי עולם.
העובדה שמחשבת התנ"ך מסרה את קביעותיה, הבנתה המהותית של 'דעת', את יעודה, ליצירת עולמו הווירטואלי של האדם בלבד, בתמציתיות, מנע מהדורות להבין את גלויים החד-פעמיים שלה.
אבל אי הבנת הגלויים החד-פעמיים של רזי השפה, נעוץ גם בכך שהאדם אינו משלים עם קיצוב משך חייו. את זה ראינו בבשורת שאול הטרסי, שרצה בקיום רציף, בביטול המוות.
על כן, אל נתפלא שלותר שלל את ה'רצון החופשי', 'רצון חופשי' שלא היה בכוחו לשחררו מפחדיו ממוות.
הובס יותר מהוגים אחרים הבין חלקית את מחשבת התנ"ך, עובדה שהוא הציע ליצור מדינה, הלוויתן, על בסיס בריתות. ברור שהובס הבין באינטואיציה שהשפה יוצרת על-ידי בריתות, הרי השמות שהאדם מעניק לקולות המקוטעים היוצאים מגרונו של הזולת, הם נעלמים, לא מוחשיים, ולכן צריך לכרות ברית לזכור אותם.
בדרך כלל האדם אינו זוכר את התהליך הזה של נתינת שמות וכריתת בריתות לזכור אותם, כיוון שפעולות אלו הן דמי-מודעות, לא מוחשיות. לכן, אם אנו טוענים שהובס הבין את כריתת הברית לזכור את השמות באינטואיציה, אנו מדייקים, כיוון שהוא לא הרחיב על כך.
העובדה שהובס הבין את מחשבת התנ"ך רק באינטואיציה, אפשר לראות גם מכך, שהוא העיר לדקרט, שלמען לחשוב צריך קודם לרכוש שפה. הוא אמר את זה לדקרט שטען שהוא בטוח בקיומו כיוון שהוא חושב, מבלי להזכיר את העובדה שלמען לחשוב יש צורך קודם לרכוש שפה.
אף אחד לא התיחס להבנות האינטואיטיביות האלו של הובס, ולא תקנו את הצהרותיו של דקרט.
למרות ההבנות האינטואיטיביות האלו של הובס, בספרו ה'לוויתן', פעם הוא מאשר קיום 'רצון חופשי', פעם אחרת הוא שולל מושג זה. דבר זה מפליא, כיוון שקמום מדינה על בסיס בריתות, כפי שהובס קבע, אפשר לבצע רק אם מפעילים 'רצון חופשי'.
אבל הסתירות האלו במחשבת הובס נבעו מכך, שהוא השתייך לעולם הפרוטסטנטי, והרי עולם זה שלל את קביעות הכנסיה הקאתולית על קיום 'רצון חופשי', לכן הובס טען פעם ש'רצון חופשי' קיים ופעם שלל אותו.
האדם כאדם הוא תמיד שבוי במחשבה של הקבוצה שהוא משתייך אליה. כך הובס, שבאינטואיציה הבין דברים מסוימים, סתר את עצמו, באין רצונו להתנגד למסקנות הקבוצה שהוא השתייך אליה.
האבולוציה העניקה לאדם שרביט קסם, את 'דעת', שבאמצעותו הוא יכול ליצור ארמונות בחלל, קיומם של ארמונות פלאיים אלו מתאפשר רק, כל עוד האדם מחזיק את מוטות החופה שלהם. עובדה היא שהארמונות של העבר התמוגגו ואינם.
אוניברסיטה ווירטואלית – שעור 520 – ההבדל בין השפה כאמצעי של ברית, לבין כח כאמצעי.
לכל אחת מהפנים הדואליים של השפה גם אמצעי שונה. לפן המשלים עם חוקי הקיום, האמצעי שלה היא, 'הברית', המשא ומתן' ה'חליפין'. הפן השניה, המורדת בקיום קצוב, 'כח' הוא האמצעי שלה.
עלינו להרחיב על מה שנאמר לעיל. 'דעת' היא מתת אנומלית שהוענקה לאדם, למען השגת צרכיו הקיומיים. יעוד זה של 'דעת', מוגשמת כאשר 'דעת' המבדילה יוצרת את ה'מודעות', האדם ה'מודע', הנבדל מזולתו, מהסביבה, יכול להשיג את צרכיו, אם הוא כורת ברית עם הזולת למטרה זו. הוא משמיע קול על צורך, יחד עם הזולת הוא מעניק לקול זה שם. השם הנעלם קיים רק עם השנים שכרתו ברית להענקת השם זוכרים אותו.
כל התהליך הראשוני הזה מתאפשר רק כפרי ה'ברית' בין השניים', כפרי זכירת השם הנעלם. השנים שכרתו ברית ביניהם על השגת צרכים, באמצעות 'חליפין' ביניהם, משיגים את מבוקשם.
התהליך הזה מתאפשר אם שני הצדדים משלימים עם האפשרויות הקיומיות.
אבל ראינו ש'דעת' היא דואלית, בפן השניה שלה, היא רוצה יותר מאשר המצוי. הפן השניה שלא משלימה עם המצוי, לא משלימה עם התהליך הראשוני להשגת המצוי. הפן השניה ממציאה אמצעי נוסף, להשגת היותר, אמצעי 'כח', לכפות על המציאות אספקת היותר.
'המודעות' שנוצרה על-ידי 'דעת', בהמשך, אחרי סיפוק הצרכים, מעומתת עם ה'קיום' עצמו, קיום קצוב. ה'מודעות' בפן אחת משלימה עם קיום קצוב, בפן השניה רוצה יותר.
הפן הרוצה יותר קיום, מעומת עם בורא הקיום, בורא הקיום שתחם את הקיום בין שני העצים, 'עץ הדעת' ו'עץ החיים', שאסר מלאכל מפריו של האחרון. הפן שלא משלימה עם קיום קצוב, עליה להמציא ישות המאפסת את גזרת הקיצוב, ישות שבידה אמצעי תקף יותר מברית, חליפין, בידה אמצעי 'כח'.
שתי הפנים של השפה מתגשמים בישויות קוסמיות, ישויות קוסמיות שלהן אמצעים שונים, לאחת אמצעי הברית, משא ומתן, חליפין, לשניה אמצעי ה'כח'.
הקוסמולוגיות של האדם, נרקמות על-ידי שתי היכולות ש'דעת' מאפשרת, השלמה עם הנתונים הקיומיים, מרד נגד ההגבלות הקיומיות.
ברור שהאדם משלים קודם עם הפן הראשון של 'דעת', פן שהנו יכולת להשיג מחיה, יותר מחיה, מאשר עומד לרשות הברויים שלא רכשו את 'דעת', הרי הוא רוצה להתקיים. אבל מעבר שוכן ה'נחש', נחש מורד, שלא משלים עם הקיצוב, נחש מורד שמנסה באמצעות 'כח', לבטל את גזרת ה'קיצוב'.
עולמו הלשוני של האדם הופך לשדה התגוששות בין חסידי הבורא הקוצב, לבין חסידי המורדים בקיצוב, בין הישות שהאמצעי שלה ברית, משא ומתן, חליפין, לבין הישות בעלת 'כח', מאגיה, ההורסת את הקיים. הרי 'כח' כאמצעי לא יוצר דבר, הוא עיוור, למען לשרת הוא זקוק ל'דעת' שתוביל אותו.
מדוע אם כך, העולם הפרוטסטנטי לא הבין שלותר שהמליך את השטן בעל הכח, כח עיוור, יוביל את חסידיו להרס העולם?
כל מה שלותר רצה, לותר שפחד מהמוות, מקיצוב חייו, היה 'רצף', חיים נצחיים. האם השטן העיוור, שטן בעל ה'כח', יכול היה לספק לו את מבוקשו? השטן העיוור, בעל הכח, כח שלא מבדיל, כח לא מבדיל סותם את האור, הוא חושך.
ה'שטן' אלילו של לותר לא הרפה ממנו, עמד מולו כל הזמן, פחדו של לותר מהמוות גבר, רצה להחלץ מיצירו ה'שטן'. חזר לישוע.
במציאות עולם הלשון של האדם לא קיים טרם הוא יוצר אותו. האדם המעומת עם החלל הריק משליך לתוכו את משאלותיו, משאלות בצורות של עקרונות.
אבות העברים, שהשלימו עם המצוי בין שני העיצים, השליכו לתוך החלל הריק את עיקרון הברית, ברית שכרתו עם בורא העולם. ברית זו שהם השליכו לחלל הריק חייב את שני הצדדים, חייב אותם להשלים עם אפשרויות. למעין הסדר הם יצרו חוקים איך לחלק בצורה שוויונית את המצוי.
אבות העברים שהשליכו לחלל את העיקרון שלהם, של ברית, נחסך מהם וויכוח, הרי כל אחד מהצדדים היה חייב למלא את הברית.
צריך לספק את היותר היה עיוור, 'כח' עיוור, שללא הדרכת 'דעת' המבדילה לא היה מסוגל לספק דבר.
לותר הדכאוני שפחד המוות לא הרפה ממנו, כפי שראינו, שלח לחלל הריק את נציגו, השטן, שטן שלרשותו כח, כח עיוור, שלא יכול היה לספק את צרכיו של לותר. כח כל יכול, כח עיוור יכול רק להרוס. לותר ששנותיו השיגו אותו, לותר נוכח החלל הריק עם נציגו העיוור שלא יכול היה למלא את מבוקשו, ביאושו רצה לחזור אחורה, רצה לחזור אחורה לישוע החלשלוש, שנגדו מרד, כיוון שהוא לא מילא אחרי הבטחותיו. לותר פנה ליהודים שנואים, יהודים שרבם טען ש'המשיח' יהיה מלך ישראל בלבד.
לותר בזעמו נגד ה'משיח' היהודי, משיח יהודי מלך ישראל, העדיף להיות 'חזירה' המסתפקת במזונה, יצא בשצף קצף נגד היהודים שלא היו מוכנים לספק לו את היותר, לשחררו מפחד המוות, בסתר לבו האמין שיהודים שנואים אלו באנוכיותם מסתירים את סוד האור הגדול.
לותר ביאושו, בזעמו נעשה בטוח שיהודים אלו המסתירים את האור הגדול, אם יושמדו, האור הגדול יתגלה אף לו.
השנאה הגדולה של הלותרנים, חסידי לותר עם הירושה של רבם, שהיהודים מסתירים את האור הגדול, שהשמדתם, אור זה יתגלה להם, הוביל להגדרתם של היהודים כ'האויב שהקוסמי'. השמדת 'אויב קוסמי' זה, ישחרר את האור שברשותם.
חסידי לותר, המשורר גיתה, סבר שאם יכרתו ברית עם השטן, בגלגול החדש כ'מפיסטו', בסופו של דבר ישות עיוורת זו, תספק לגיבורו פאוסט נעורים נצחיים. והנה מפיסטו זה איכזב, פאוסט שכרת אתו ברית, הזדקן, התעוור, ונטה למות.
יקריבו את אותם יהודים שברשותם האור, לאלילם, יזכו באוצר.
'השמדת האויב קוסמי', היהודים, הוביל רק להשמדת העולם, בלי גלוי האור, חסידיו של לותר לבשו צורה של אותה 'חזירה', שרבם העדיף על המשיח היהודי מלך ישראל.
להם לחפש בחלל הריק בעלי ברית עיוורים עם אמצעי עיוור, 'כח', לספק להם את היותר, בזעמם, כאשר אלו מאכזבים, הם יוצאים בריצת אמוק להרוס את העולם.
בעלי התאוות הלא מסתפקים במצוי, לא מבינים שכל הפלגה מעבר למצוי המוגבל, מוביל לאפס, הרי מעבר לגבולת משתרע החלל הריק המאפס את היותר. לותר שהמשיח היהודי מלך ישראל דחה אותו, רצה במשיח שיפתח לפניו את הדלתות למרחבי החלל הריק, עומת שם עם יצירו ה'שטן' העיוור, שהפך אותו לאותה 'חזירה' שהוא השתוקק להיות.
האוצר של אבות העברים היתה הברית שהם כרתו עם בורא עולם, כרתו ברית להסתפק בעולם של מנעד בין שני העצים, 'עץ הדעת' ו'עץ החיים', שנאסר לאכול מפריו.
הקיום הוא בגבולות, מעבר לגבולות קיים החלל, החלל הריק, החלל הבולע את התאוות ליותר.