ביקורו של נתן שדרוף בישראל הוא הזדמנות מצוינת לבחון את אחד הנושאים שהוא מפתח: ה- Experience Design.
ספר הילדים שעליו גדלתי - קשה לי להצביע על ספר ילדים מסוים שגדלתי עליו, מה גם שבניגוד לרוב המאיירים הייתי ילדה שדווקא לא קראה הרבה. הקריאה היתה מביאה אותי לחלימה בהקיץ או לאי שקט, אבל אני זוכרת את הדפדוף ב״פו הדב״, ובעיקר זוכרת את ההתבוננות האינסופית במפה הנהדרת של יער מאה העצים. נראה לי שרק בתוכה מצאתי כמאה סיפורים לפחות. אני גם זוכרת משום מה דווקא ספרים שהפחידו אותי או הותירו בי מועקה, כמו ״ויהי ערב״ ו״חנה׳לה ושמלת השבת״.
המרצה הנערצת עלי בתקופת הלימודים היא טרי שרויאר. טרי לימדה אותי עיצוב תלת ממד ומאוד אהבתי את השיעורים שלה. משהו בשפה שלה תמיד התחבר לי, גם אם לא באופן מידי ואני זוכרת הרבה רגעים שפתאום ״נופל האסימון״. כעבור שנים, כשהתחלתי ללמד והזדמן לי לשמוע אותה נותנת ביקורת לעבודות של סטודנטים, זה החזיר אותי בבת אחת לימים ההם, אבל הפעם עם פרספקטיבה של הזמן ושל היותי מרצה ולא סטודנטית ונוכחתי במשהו נוסף בעל ערך עבורי, אז והיום: ההתרגשות והאהבה שלה לדברים טובים ויפים.
תהליך העבודה - כשניגשים לאייר טקסטים כמו אגדות של האחים גרים, מצד אחד זה מרתיע, כי נעשו להם כל כך הרבה פרשנויות אז במה כבר אפשר לחדש, ומצד שני דווקא משום כך אפשר להתרחק יותר מהמוכר והמזוהה ולתת פרשנות חופשית יותר, מבלי לאבד קשר עם הסיפור המקורי. במהלך העבודה שאבתי השראה מאיורים מהמאה ה-19 לאגדות (של וולטר קריין). במובן מסוים הם תיאטרליים, דו ממדיים, מתעדים סצנה כאינטראקציה בין הדמויות מבלי לתת עדיפות לדמות ״ראשית״ ומצורפת להם מסגרת מעוטרת ובתוכה ציטוט מתוך הטקסט ומכרזות לקרקסים מסוף המאה ה19- ותחילת המאה ה-20.
כך נוצרה השפה הפוסטרית, הצבעוניות והטיפוגרפיה וכך התגבש הקונספט של יצירת סדרת איורים בשפה אחידה, עם איורים יחסית מינימליסטיים ודו ממדיים, ללא עומק. יצרתי מסגרת שהיא אלמנט עיצובי שבתוכו מופיעים האיורים ומתחלף הציטוט, והדמויות מעוצבות כדמויות ״אמתיות״ שהתחפשו (הגמדים ב״שלגיה״ הם בעצם ילדים מחופשים לגמדים). אלמנט ההתחפשות, המסכות והעמדות הפנים, ניצב בלב ליבן של האגדות הקלאסיות. אלמנט נוסף שמופיע לפעמים באיורים הוא הדבקות קולאז׳ עם משמעויות מכוונות. התפוח של שלגיה, לדוגמה, מחביא בתוכו מודעות יופי מעיתונים ישנים משנות ה-70. בועות הדיבור של הדג ב״הדייג ואשתו״ מורכבות מטקסטורות של בועות דיבור מתוך חוברות קומיקס ישנות.