הטרדה מינית? גם אותי.
(רוטרדם, נובמבר 2016) קרו לי מקרים בחיים בהם הרגשתי אסיר תודה על משהו וחיפשתי דרך להודות על כך. נכון, אני לא רגיל להודות על טוב שנופל בחלקי, בעיקר בגלל התחושה הטבעית שנוצרת, אחרי שהדבר הטוב כבר ברשותי, שממילא מגיע לי, אז מה יש כאן להודות. אלא שהפעם תפסתי את עצמי והחלטתי להודות. מה שמגיע מגיע. נובמבר ברוטרדם, שזה סתיו, ובשבילי כמו חורף ישראלי לא קל.
(חיפה, ינואר 2016) לא כולם זקנים בבניין בו אני גר. אבל לא מעטים הדיירים אצלנו, בעיקר דיירות, המסתייעים במטפל צמוד, או מטפלת, במסגרת החיים שנשאר להם להעביר עד השלב הבא. אני לא מכיר את כל הדיירים בבניין, אפילו לא את מחציתם, ובטח שלא את כל המטפלים. אבל אני רואה אותם לא מעט. במעלית, בחניון, בדרך אל הזבל ובחזרה, ואל המיחזור ובחזרה, ואל הסופר השכונתי ובחזרה.
(נתב"ג, אוגוסט 2014) החום שחיכה להם בארץ לא היה קל. למרות שעת הלילה המאוחרת, ולמרות מיזוג האוויר שצינן היטב את אולמות הטרמינל. ברכה עברה במסלול הירוק, גוררת את רגליה השמנות והענקיות, שלא תואמות כלל את פלג גופה העליון, גוף צר ופנים יפים למדי, ולצידה יעקב בעלה, דוחף באיטיות את עגלת המזוודות. הוא דשדש מכופף מעט, מה שנראה בטעות כאילו היה נמוך ממנה במאוד. אבל לא.
אירוע דריסה- (חיפה, ספטמבר 2008) שלשום בלילה הגעתי ארצה בטיסה. הכול עבר מהר, ולקראת רבע לאחת כבר עמדתי בחוץ, ממתין עם מספר נוסעים ליד המונית לחיפה, עד שתתמלא. "יש לי חמישה, כולל אתה", הודיע לי הנהג בעייפות. "אני הייתי ראשון", הכריז אחד הנוסעים, "הגעתי בחצות וחמישה". נוסעת מבוגרת המשיכה את הקו שלו: "התקנות מחייבות אותו לצאת לדרך באחת וחמישה, תוך שעה, לא חשוב כמה נוסעים יש לו".
אל הציפור- (טורנטו, מאי 1995, מוקדש לחיים-נחמן) רבים געגועיו של המשורר אל ארצו שטרם היה בה, ומְשַטֵחַ הוא את רגשותיו בפני הציפור הנחמדת. נטיותיו הרומנטיות מציירות אצל ציפורו האהובה מגוון רחב של תכונות, בחלקן תכונות אנוש: היא יפה הציפור, ונחמֶדֶת, ועפה הרחק מזרחה בשליחות המשורר, וללא שכר לעמלה, ומי יודע אם תשוב.
אלף-דלת גורדון- (טורונטו, יוני 2012) על שלט קטן שניצב בפינת השולחן שלו, קצת מימין למסך המחשב, היה כתוב "גורדון מקנזי". אבל כשהבטתי בפניו של האיש, פקיד ממשלה שישב מהעבר השני של הדוכן, ושנראה כל דבר חוץ ממקנזי, בעצם לא כל דבר, אלא רק כל דבר שהוא סיני, תהיתי.
אני לא רואה כל-כך טוב- (חיפה, אפריל 2007) לא חשוב אם הסיפור הזה נכתב עלי או על מישהו אחר, שנניח שקוראים לו גורן. אנשים בגילי, אני או גורן בשביל הסיפור, כבר לא נמצאים בשיא כוחם מבחינת הראייה. אין כאן שום חדש. מה שמוזר, ואולי קצת מאיים, זו העובדה שגורן כבר לא רואה כל-כך טוב גם בחלומות.
אסיה מזרח, אסיה מערב- (חיפה, ינואר 2016) לא כולם זקנים בבניין בו אני גר. אבל לא מעטים הדיירים אצלנו, בעיקר דיירות, המסתייעים במטפל צמוד, או מטפלת, במסגרת החיים שנשאר להם להעביר עד השלב הבא. אני לא מכיר את כל הדיירים בבניין, אפילו לא את מחציתם, ובטח שלא את כל המטפלים. אבל אני רואה אותם לא מעט. במעלית, בחניון, בדרך אל הזבל ובחזרה, ואל המיחזור ובחזרה, ואל הסופר השכונתי ובחזרה.
בחינת בגרות בהבנת הנקרא- (לימסול, אפריל 2009) משרד החינוך – בחינת בגרות, יוני 2009 המקצוע: הבנת הנקרא (עברית לא מנוקדת) ניקוד: 9 שאלות, לכל-אחת 12 נקודות, סך-הכול 61 נקודות. הזמן לפתרון: עשרים ושש דקות.
בקושי חזרתם- (נתב"ג, אוגוסט 2014) החום שחיכה להם בארץ לא היה קל. למרות שעת הלילה המאוחרת, ולמרות מיזוג האוויר שצינן היטב את אולמות הטרמינל. ברכה עברה במסלול הירוק, גוררת את רגליה השמנות והענקיות, שלא תואמות כלל את פלג גופה העליון, גוף צר ופנים יפים למדי, ולצידה יעקב בעלה, דוחף באיטיות את עגלת המזוודות. הוא דשדש מכופף מעט, מה שנראה בטעות כאילו היה נמוך ממנה במאוד. אבל לא.
הוא אהב את הבה נגילה- (חיפה, דצמבר 2002) ברגר לא היה בור במוסיקה, ושירים עבריים היו הסוג המועדף עליו. הוא אהב מוסיקה עברית ישנה, ומוסיקה עברית מודרנית, שירים חסידיים, חזנות, זמר עברי מזרחי (מה שקוראים "ים תיכוני"), פופ, הכל. אבל הכי אהב את הבה נגילה. בפעם הראשונה שברגר שמע את הבה נגילה הוא היה בן שלוש, קצת אחרי ל"ג בעומר, כששערו קוצץ לראשונה. וזה עוד היה לפני שקמה לנו מדינה.
הזקנה מהרכבת לחיפה- (חיפה, אפריל 2004) למרות שחזרתי היום הביתה ברכבת מוקדמת, של אמצע היום, קניתי לי כרטיס שמור. אבל הרציף היה ריק, וגם הקרון השמור היה ריק, חוץ מזקנה אחת שעלתה בתחנה שלי, הכרטיסן, והאיש עם עגלת המשקאות.
המקל והגזר- (חיפה, קיץ 2000, לאחר היציאה מלבנון) נכתב בחיפה, עם היציאה מלבנון 2000 (משהו השתנה מאז?) יום אחד אמרה לי אשתי: "חכה, חכה, תראה מה יקרה אחרי שיחזירו את הגולן". שתקתי. לא היה לי מה לומר, או לעשות, חוץ מלהסכים איתה. היו תקופות ארוכות שלא ישנתי לילות בגלל האפשרות שיחזירו את הגולן, אבל זה עבר לי. היום אני כבר לא כל-כך מעורב, אם נשתמש בלשון עדינה.
זה לאכילה- (חיפה, יוני 2000) בפעם האחרונה שהלכתי לקנות ירקות, ראיתי ערימה של אפרסקים יפים כמו חלום, אבל לא בטוח שטעימים, ובסמוך לה ערימה אחרת, בחצי מחיר. אלה מהחצי-מחיר לא נראו טוב. הצבעתי על הערימה של המחיר הנמוך, ושאלתי את האיש עם הארגזים: "וזה, מה זה?" הוא ענה: "זה לאכילה". אני לא הבנתי. מה זאת אומרת "זה לאכילה"? כלומר היקרים והיפים יותר, זה לא לאכילה? זה לשתיה?
זהות לא בדויה- (חיפה, מאי 1996) וויין ווילסון היה מאותם אנשים חלקלקים שכולם מחייכים אליהם, אבל אף אחד לא סובל אותם. בתחילת 94 הצליחה קורמיקס לזכות במכרז גדול למדי, משהו עם שדה התעופה הצבאי בצפון טורונטו, מתקן שייהרס ממילא בעוד ארבע או חמש שנים, אך למי איכפת, ומנחם היה זקוק לידיים עובדות. מנחם קורדובה, מיסטר קיי, או סתם "מני", תלוי מי פונה אליו, ניהל את קורמיקס בהצלחה רבה.
חבורת חסמבה על האי השכן- (לימסול, אוקטובר 2005) ירון כספי, נכדו של ירון זהבי, לוחם חסמבה המיתולוגי, לא היסס לרגע. הטלפון הסלולרי שבכיסו צלצל רק צליל אחד. הוא ענה קצרות: "עוזי, אני בקפריסין עכשיו. תשיג לי את תמר, ולא מעניין אותי איפה היא מסתובבת". עוזי הרזה הביט בטלפון שלו בחוסר נוחות.
חסמבה בתעלומת שלומית החובשת- (לימסול, נובמבר 2005) שלומית החובשת נעדרה מן הפרק הקודם של חסמבה (חסמב"ה, חבורת-סוד-מוחלט-בהחלט, ומסתורי האי השכן), ולא בכדי. חבורת הצעירים הלוחמת, הכוללת את ירון, תמר, אהוד השמן, עוזי הרזה, מנשה העיראקי (נכדו של מנשה התימני), ורבים אחרים, נקלעה במפתיע למצוקה קשה. המשימה שלקחו הפעם על עצמם חייבה באופן ברור, בשל הסיכון העצום הכרוך בכך, שיתלווה אליהם סיוע רפואי. וכמו תמיד, הופנו המבטים אל שלומית החובשת.
ישראל היום והקנאביס הלא-רפואי- (חיפה, נובמבר 2014) בזמן האחרון רעשה הארץ וגעשה על הניסיונות לסגור את החינמון "ישראל היום". אני אישית לא ממש געשתי, ולו בגלל שלא הצלחתי לצדד בשום צד. הטיעונים משני צידי המתרס גם יחד הם צודקים, או שגם יחד לא צודקים, ובקיצור – גם יחד. אבל אם רוצים למצוא סיבה אחת טובה, הכרחית, להמשך פעילותו של העיתון, לא צריך ללכת רחוק. היא נמצאת אצלנו בבניין.
כגרעין של אבטיח- (לזר אליאש, חיפה, דצמבר 2015) כשהורדתי את המכנסיים, זה קרה לפני כחודש, שמעתי צליל של מטבע נופל על הרצפה. בדקתי ומצאתי שאוזני לא הטעתה אותי. מטבע של שקל קרץ לי ליד רגל המיטה. הוא עוד שמה.
כלום כבר לא מפתיע- (חיפה, דצמבר 1999) זה שעליו הסיפור הזה – כלום כבר לא מפתיע אותו. כלום. הוא קם בבוקר, מביט בשעון, והשעה היא שש וחצי. זה לא מפתיע אותו. גם אם השעה הייתה, נניח, עשרים לאחת-עשרה, גם אז זה לא היה מפתיע אותו. הוא פשוט בן-אדם מסוג כזה: אי אפשר להפתיע אותו בכלום.
לינה- (טורונטו, מרס 2012) לינה היתה כמו מלכה בעסק שלה, 'אמקן', מחסן גדול לשיווק רצפות עץ ופנלים. 'אמקן' זה קיצור של אמריקה וקנדה, ברור, עסק שנקרא כך למעלה מארבעים שנים. שם קליט, פשוט, שכול קנדי יודע שרק מהגרים נותנים שם כזה לעסק שלהם. ובאמת, את השם בחר אנדריי, כשפתח בזמנו את החנות על דרך קלדוניה. אימא אמרה לו בהונגרית "שם יפה חיברת", ואבא שלו הזיל דמעה.
ניו-יורק, שבועיים אחרי התאומים- (ניו יורק, אוקטובר 2001) שבועיים-שלושה אחרי פיגוע התאומים, התארחתי למספר ימים אצל זוג חברים בניו-יורק. האישה החליטה לקחת אותי לסיבוב גלריות בצ'לסי, בצד המערבי של רחובות העשרים במנהטן. החברים שלי גרו מעברו של הנהר, שם זה כבר ניו-ג'רסי, אבל היו נוסעים כמעט יום-יום למנהטן. בעלה היה נוסע בגלל העבודות שהיו לו, וגם היא הייתה נוסעת, בדרך-כלל סתם ובלי סיבה מוגדרת. אני אקרא לה כאן "למד".
עולם קודר ויפה עד מאוד- (רוטרדם, נובמבר 2016) קרו לי מקרים בחיים בהם הרגשתי אסיר תודה על משהו וחיפשתי דרך להודות על כך. נכון, אני לא רגיל להודות על טוב שנופל בחלקי, בעיקר בגלל התחושה הטבעית שנוצרת, אחרי שהדבר הטוב כבר ברשותי, שממילא מגיע לי, אז מה יש כאן להודות. אלא שהפעם תפסתי את עצמי והחלטתי להודות. מה שמגיע מגיע. נובמבר ברוטרדם, שזה סתיו, ובשבילי כמו חורף ישראלי לא קל.
על השחיטה- (חיפה, יולי 2009, עוד סיפור מאחורי תמונה של עמוס זסלבסקי) את הסיפור של התצלום המופיע למטה אספר בגוף ראשון, אפילו שאין לי כל קשר אליו. גם לעמוס, שהוא מצלם תמונות כאלה ועוד הרבה יותר יפות, יש קשר רופף ביותר לסיפור. חבר של עמוס סיפר לו את הסיפור בזמן שעשו מילואים במדבר, וגם נתן לו את התצלום, ועמוס צילם את הצילום.
שלושה חברים- (חיפה, יולי 1997) שלושה חברים יצאו לטיול אל הסלע האדום. זה היה אמור להיות סתם טיול, היום כבר יש שלום, אבל למרות הכל היה בו משהו קסום, בסלע האדום.