רומיין סלוקומב (נולד בפריז 1953), החל את הקריירה שלו בסוף שנות השבעים כקומיקסאי ומאייר במגזינים חתרניים. כאומן הוא היה חלק מתנועת הפאנק הצרפתית "קולקטיב הבזוקה" (Bazooka collective). בשנת 1983 ראה אור רומן גרפי ראשון שלו, בהוצאת Métal hurlant (=מתכת מייללת), שבא ראו אור חוברות קומויקס מצליחות מאוד אך ז'אנריות (קומיקס מד"ב ואיימה וכו'). עד שנות ה-90 הוא כתב בעיקר לילדים ונוער צעיר. הוא חזר לכתיבה למבוגרים אחרי כמה טיולים ביפן ומאז ראו אור לא פחות מ-15 רומנים מפרי עטו. אדוני המפקד הוא הרומן הראשון שלו שרואה אור באנגלית (ובעברית) מחוץ לאירופה.
התעניינותו בתרבות אירופית של לפני 1960 – צילום, מכוניות, אופנה ועוד - עזרה לו מאוד בבניית הרקע לאדוני המפקד. עוד מצאו את דרכם לרומן בגלל האופי הויזואלי שלהם: פטישיזם לרפואה ולאירוטיקה בזמן מלחמה ובפרט יופי נשי מאויים.
אדוני המפקד כתוב כמכתב משום שזו הייתה דרך תקשורת מקובלת בין אזרחי צרפת לשלטון הגסטאפו – יותר מ-3 מיליון מכתבים נמצאו במשרדי הגסטפו בצרפת לאחר השחרור. חלקו הסוגר של הספר הם מכתבים פסאודו דוקומנטריים על המשך חייהם של גיבורי הספר, בהם גם ציטוטים פרו נאציים. הציטוטים הללו לקוחים מילה במילה ממאמרים שפורסמו לאחרונה בעיתונים ובתקופת המלחמה. "השפה האנטישמית היא לחלוטין אותנטית, לא המצאתי כלום" אומר סלוקומב, "חלק של כותבים ידועים בני התקופה."
האמת היא שהספר לא הזמין אותי. אורנה האיצה בי לקרוא אותו כמה פעמים וכבר מזמן הוא מונח לי על המדף. אין להכחיש שהספר נקרא ביעף. יש בו עובדות היסטוריות לרוב, שמות רבים מוכרים יותר ופחות, וגם הפניות ממוספרות ומכוכבות, דבר שאני פחות אוהבת. הספר נכתב ברובו כמכתב שאכן נכתב על ידי סופר אמיתי שזכה כאן לשם בדוי. המכתב נמצא בשנת 2006 ע"י במאי גרמני. הוא פוצל בספר כדי להקל על הקריאה.
גיבור הספר הוא סופר צרפתי, גיבור מלחמת העולם הראשונה קטוע יד, פשיסט, שונא זרים ואנטישמי, ומצהיר על עצמו ככזה בגאווה. מצד שני, אשתו של בנו, שהיא גרמניה יהודיה, היא מושא אהבתו ואף תשוקתו. אני לא מתכוונת להכביר מילים כאן על העלילה. הספר קריא ביותר, וגם לא ארוך. כשמדברים עליו בסביבתי מתייחסים אליו כאל ספר מעולה. סוג של קונצנזוס. ועם זאת, אני התקשיתי מאד בקריאה. מלבד מה שכתבתי לעיל, כל פעם שנכתב במכתב "יהודון/נים" חשתי דקירה מכאיבה, וזה מופיע יותר מפעם אחת או פעמיים. ותראו: "הבה נגן על הגזע!... מוות לכל מה שכוזב, מכוער, מלוכלך, מבחיל, כושוני, בן-כלאיים, יהודי!" עמ' 118. הסופר בן התרבות כביכול, גיבור המלחמה והקתולי המאמין, הדמות הראשית - אינו רק מקומם, הוא מבחיל ממש. גם קטעי העינויים בספר קשים מאד לעיכול. המחבר התכוון כנראה להוציא לאור ולהזכיר את שיתוף הפעולה של הימין הקיצוני עם הנאצים בצרפת בעת ההיא, ועשה זאת היטב.
למרות שהספר כתוב מצוין, קשה לי מאד להמליץ עליו. הוא נתון, מן הסתם, לשיקולכם ולשיפוטכם. בחרתי להציג אותו בפניכם בגלל ריבוי הדֵעות החיוביות עליו. ובגלל יום השואה.
אתחיל מהסוף. ספר מצוין ומטריד.
זהו ספר שכתוב בעיני ברמה מאוד גבוהה ובצורה מאוד כנה ורגישה שנוגע במקומות עמוקים וכואבים גם עלנו העם היהודי בכל בנוגע לתקופת מלחמת העולם השניה.
רומן סלוקומב מביא לפה סיפור של אדם גיבור מלחמת העולם הראשונה סופר ואיש נחשב בצרפת ומתאר את התהליך שהוא עובר והשינוי האידיאולוגי שהוא עבר כמו הרבה מאוד צרפתים עד שהפך בעצם לאוהד מוצהר של האידיאולוגיה הנאצית ותומך בממשל וישי.
פול ז'אן הוסון הוא סופר וחבר באקדמיה הצרפתית.
הוא מחליט לכתוב מכתב לקצין הנאצי שטורמבאנפיהרר ה' שולנהאמר בספטמבר 1942.
מכתב החושף סיפור לא פשוט. סיפור של התלבטות והתחבטות, סיפור שהרס את חיי משפחתו.
בנו של הוסון החליט להתחתן עם מהגרת מגרמניה בשם אילזה הבחורה היפה סינוורה את פול הוסון שמפתח כלפיה תשוקה נסתרת.
הוא אינו מגלה זאת לאף אחד.
התשוקה הזו נשמרת בסוד לצד חשיפתו של הוסון במכתבו את סלידתו מהיהודים או היהודונים כמו שהוא מכנה אותם בספר.
לאחר אירוע טראומתי ואסון משפחתי וגיוס בנו למלחמה הוסון מגלה סוד הקשור לאילזה. אילזה היתה בעצם בת ליהודים מגרמניה שהסתירה את זהותה.
ההתלבטות הקשה שלו מה לעשות עם המידע הזה.
מצד אחת שנאתו ליהודים ומצד שני תשוקתו לאילזה בילבלה אותו והוא החליט לשמור את המידע החדש ולא לגלות אותו.
איני רוצה לגלות ולספר מה יקרה בהמשך כי אני חושב שזה ספר חשוב וטוב שכדאי לכל אחד להבין לבד ולגלות לבד אך הוא ספר שגורם לנו הקוראים להבין את גודל השנאה שהיתה באירופה כלפי היהודים.
לפי הספר האירוע הזה והסיפור אכן קרו במציאות ואינם בדיה.באחרית הדבר מפורסם אף שיש סרט דוקומנטרי של פטר קלם משנת 2008 שטרם הופץ בצרפת.
הספר לא הניח לי.
והוא שווה קריאה.
כתיבתו פשוטה הוא מחולק לפרקים קצרים שמתארים את המכתב בהמשכים.