בס"ד. שיחת ש"פ ויגש, ז' טבת, ה'תשכ"ה.
א. הביאור בפירוש רש"י ריש פרשתנו: "ויגש אליו. דבר באזני אדוני", "יכנסו דברי באזניך", "ואל יחר אפך", "מכאן אתה למד שדיבר אליו קשות" – דכיון ש"ויגש אליו", היינו, שלא דיבר באופן שכל הנוכחים היו יכולים לשמוע (כמו הדיבור של אברהם ועפרון באזני בני חת1), אלא נגש ליוסף ודיבר עמו באופן מיוחד (או שרק יוסף שמע את דבריו2), לכן צריך רש"י לפרש "באזני אדוני" – "יכנסו דברי באזניך" – שדיבורו יפעל לשנות את החלטתו כו'.
ועפ"ז, אי אפשר להוכיח ש"דיבר אליו קשות" ממ"ש "ידבר" שהוא לשון קשה, כי, גם אילו הי' פועל עליו לשנות את החלטתו ע"י דברי תחנונים, הרי זה נחשב ל"דיבור" (מלשון "ידבר עמים"3) במובן של ממשלה; ורק ממ"ש "ואל יחר אפך", הנה "מכאן אתה למד שדיבר אליו קשות". וההוראה, שכאשר צריך להציל ילד יהודי מארץ מצרים, אין לערוך חשבונות, אלא לילך בתוקף כו' – הוגה ע"י כ"ק אדמו"ר שליט"א, ונדפס בלקו"ש ח"כ ע' 212 ואילך.
סיבת הבכי' על מקדשו של חבירו, ולא על המקדש של עצמו (אף שאהבת עצמו גדולה יותר, שלכן, הנה גם כאשר רבינו הזקן מאריך באגה"ק9 ע"ד הצורך להרבות בצדקה10, הרי זה רק ביחס לעניני מותרות כו', אבל לא בדברים שהם "חיי נפש ממש", שבזה אמרו "חייך קודמין"11) – כי, בנוגע לחורבן ביהמ"ק הפרטי שלו, אין מקום לבכי' כדי להרגיע את רוחו12, אלא צריך להשתדל לתקנו ולבנותו13 (ואדרבה, הבכי' יכולה להחליש העבודה, בחשבו שכבר יצא ידי חובתו בבכי'14).
ומטעם זה לא בכה יעקב (כמו יוסף שבכה על צוארי יעקב בגלל חורבן ביהמ"ק15), אלא הי' קורא את שמע16, כי, יעקב הוא אביהם של כל ישראל, והמשכן והמקדש הם בחלקו, ולכן עסק בתיקונם ובנינם, ע"י ק"ש, שנחשבת כאילו הקריב קרבן17, שזהו ענינו של ביהמ"ק.
ומזה מובן, שהכוונה והתכלית היא (לא הבכי'18, אלא) ההשתדלות בנוגע לביהמ"ק הפרטי והגאולה הפרטית19, ועי"ז פועלים את הגאולה הכללית ובנין ביהמ"ק במקומו – הוגה ע"י כ"ק אדמו"ר שליט"א, ונדפס בלקו"ש ח"י ע' 146 ואילך.
ג. מאמר (כעין שיחה) ד"ה ויגש אליו יהודה (הוגה ע"י כ"ק אדמו"ר שליט"א).
ענין ה"אחוזה" בפנימיות הענינים – בירור ניצוצות הקדושה, שעי"ז יורשים האורות דתהו; והקשר בין פירוש המדרש23, ש"הארץ היתה אוחזת .. אותם .. בע"כ", עם הפירוש הפשוט "לשון אחוזה", שההכרח להיות בגלות מצרים הוא בשביל ירושת ניצוצות הקדושה – הוגה ע"י כ"ק אדמו"ר שליט"א, ונדפס בלקו"ש חט"ו ע' 405 ואילך.
כלומר: אברהם דיבר אל עפרון באזני בני חת – כיון שעפרון הי' חשוד שלא יעמוד בדיבורו, ולכן רצה שבני חת יהיו עדים בדבר; ועפרון דיבר אל אברהם באזני בני חת – כי: (א) כיון שידע שחושדים בו, רצה לדבר בפני עדים בכדי לאמת את דיבורו, (ב) כיון ש"כל הפוסל במומו פוסל" (קידושין ע, א), חשד עפרון את אברהם "במומו" – שאינו עומד בדיבורו, ולכן דיבר בפני עדים, בכדי להבטיח את התשלום של "ארבע מאות שקל כסף" (חיי שרה כג, טז).
וע"ד מאמר רז"ל (במדב"ר פי"ד, כא) על הפסוק (ס"פ נשא) "וישמע את הקול מדבר אליו", שרק משה שמע.
מגילה טז, ב. פרש"י עה"פ.
לכאורה אינו מובן: למה מחלק הכתוב בין בכיית יוסף על בנימין לבכייתו על שאר אחיו, ואינו כוללם יחד* – ויפול על צוארי אחיו ויבך עליהם**?
[ואין לומר שהכתוב מחלק ביניהם כדי להדגיש שהבכי' על בנימין קדמה לבכי' על שאר אחיו – שהרי בלאה"כ מובן שלא נפל על צוארי כולם בבת אחת, אלא בזה אחר זה, ומסתבר לומר שתחילה נפל על צוארי בנימין, שהי' קרוב אליו יותר].
ועכצ"ל, שנוסף על הבכי' ששייכת אצל כולם בשוה, היתה בכי' על ענין מיוחד ששייך אצל בנימין דוקא – "על שני מקדשות שעתידין להיות בחלקו של בנימין וסופן ליחרב".
*) ובפרט שכל ענין מכירת יוסף למצרים באה כתוצאה מזה שיעקב חילק את יוסף משאר אחיו, וא"כ, לא הי' יוסף צריך לחלק בין בנימין לשאר אחיו.
**) ושאני החילוק בין נפילת יוסף על צוארי בנימין לנפילת בנימין על צוארי יוסף (שאינו כוללם יחד, שנפלו איש על צואר רעהו) – כיון שלא היו דומים זל"ז, שהרי יוסף הכיר את אחיו מתחילה, ואילו הם לא הכירוהו עד שנתוודע אליהם.
שהש"ר פ"ד, ד (ו).
זבחים נד, ב. הובא בפרש"י עה"ת ברכה לג, יב.
מלבד הבכי' שבאה מצד כיווץ המוח, שאינו יכול לסבול כו'.
ומ"ש הרמב"ם (הל' מלכים רפי"א) ש"המלך המשיח .. בונה המקדש" – הרי זה רק בנוגע לביהמ"ק הכללי.
וכמשנ"ת בשיחת י"ט כסלו (סי"ד (לעיל ע' 22)) בנוגע לדברי יעקב בראותו את יוסף: "אמותה הפעם אחרי ראותי את פניך כי עודך חי" (פרשתנו מו, ל) – דלכאורה אינו מובן: הרי יעקב נתבשר כבר ש"עוד יוסף חי" (שם מה, כו), ובפרט כאשר "וירא את העגלות אשר שלח יוסף" (שם, כז), שאז נתאמת אצלו הדבר ללא כל ספק, ולכן "ותחי רוח יעקב", "שרתה עליו שכינה כו'" (שם ובפרש"י), וא"כ, למה לא אמר מיד "אמותה הפעם"? – כי, אף שיעקב ידע שיוסף חי בגשמיות, לא ידע מעמדו ומצבו ברוחניות, עד שפגש אותו וראה שבוכה על חורבן ביהמ"ק, כך, שלמרות היותו מושל בכל ארץ מצרים, נשאר במעלתו הרוחנית, ואז אמר "אמותה הפעם", כיון שיכול לסמוך על יוסף שיהי' במקומו.
ולכאורה: היכן הוא המקור לכך שיוסף בכה על חורבן ביהמ"ק – הרי רש"י מפרש זאת רק בנוגע לבכיית יוסף על צוארי בנימין, וכן הוא גם בגמרא, אבל לא בנוגע לבכיית יוסף על צוארי יעקב (ולפלא שאף א' לא העיר על זה*)?
אך האמת היא – שאכן בנגלה דתורה לא מצינו זאת, אבל בזהר (ח"א ריא, סע"א) מפורש להדיא שיוסף בכה על ביהמ"ק.
*) כ"ק אדמו"ר שליט"א הוסיף בבת-שחוק, שאין זה מפני שמאמינים לו... (והראי', שלפעמים מדברים על דבר מסויים, ובפועל מתנהגים באדישות ("קאַלט-בלוטיקער-הייט") להיפך...), אלא מפני שאין זה נוגע כו'.
פרש"י פרשתנו שם, כט.
ברכות יד, ב.
ולכן, אפילו בתשעה באב, היו שעות מסויימות שבהם היתה ההנהגה בליובאוויטש באופן של שמחה (ראה תו"מ – רשימת היומן ס"ע תד. וש"נ).
פרשתנו מז, ו-יא.
וכללות ישיבתם ב"ארץ גושן" היתה באופן של הגשה לאלקות – שזהו הקישור בין "ארץ גושן" שבסיום הפרשה עם "ויגש אליו יהודה" שבהתחלת הפרשה, שהו"ע ההגשה לאלקות, כמשנת"ל במאמר (לעיל ע' 78 ואילך).