תגידו, 'גן-עדן' נשמע לכם מושג אופורי??
לא. נכון שלא?!
כי חז"ל כבר אמרו בגמרא: 'כל העונה אמן בכל כוחו, פותחים לו כל שערי גן-עדן'. וכבר פירשו רבים: בכל כוחו – בכל לבו. ועוד פירוש: בקול רם! כלומר, בקול מלא אמונה. אנחנו מדברים, אם כן, על אחד שמתחזק באמונה. מה פירוש מתחזק באמונה? מתחזק לחוש שהציורים שלבו מצייר לו – בעיקבות כל מה ששמע, למד, ראה, הבין – אודות החיים ואלוקים, העבר והעתיד, הנשמה והחושים, הם אכן אמתיים. והוא עונה אמן על הברכה או על האיחול ששמע, בלב מתעורר, כלומר, מתעורר להרגיש שהפה האנושי הוא מן פלא קיומי שכאשר הוא אומר 'אמן' קורה משהו. זה מקבל אפקט אלוקי. לאחד כזה פותחים את כל שערי גן-עדן.
יופי! איזה יופי! אבל, מה זה שערי גן-עדן? מהם השערים האלה? מהי החווייה הזו?
האמונה, הוא מסביר, היא, כפי שאמרנו: אותה תחושה של הסכמה שלמה בנפש שהאמת של המציאות היא כפי הציור הרשום בלבך, כלומר, כפי אותו נרטיב לפיו אתה חי. אתה חדור בתחושת נכונות (והיא, האו, כה מתוקה ונפלאה) לגבי אותו נרטיב המפרש לך את תופעות החיים ומצביהם. לגבינו, אם כן, האמונה היא התחושה הזו של וודאות, של אמתות, שהפירוש שהתורה וחז"ל נותנים למציאות הוא אכן המציאות. אני נטוע בתחושה הזו כמו עץ שנטוע עמוק באדמה ששום רוח לא תעקור אותו. זה לא משתנה אצלי גם כאשר דברים משונים, מוזרים, קורים. סטירות ובזיונות מגיעים – טלטלות עוברות על השיחים והצמחייה סביבי, אבל אני נטוע כעץ בן אלפיים עידנים עמוק עד לשד הקרקע. זה הגן עדן – הקביעות הזו, ההסכמה העצומה עליה, ללא איום, ללא הפרעה, ללא מבוכה. אשרינו.
רגע, ומה עם הנחש שבגן-עדן? אין גן עדן בלי זה, לא?! יכול להיות, צריך לחשוב על זה… חלק מהאמונה זה להאמין שהתורה משתקת אותו. אולי אפילו ממתיקה אותו. אבל העיקר עכשיו זה לעשות! לעשות ולא לדאוג. לפתוח את הפה בדיבורי אמונה, לבקש, לפתוח ספרים, להתחזק… גן-עדן.
המילים הללו פשוט מיקמו לי את ההרגשה גם בשכל.