לרגל יום השואה והגבורה , אפריל 2015 , חיפשנו במאגרי מידע אקדמאיים מחקרים על קליטת ניצולי השואה במדינת ישראל . הנה הממצאים העיקריים. סיכם : עמי סלנט , מידען ועורך האתר "רגעים היסטוריים".
חנה יבלונקה , " קליטת ניצולי השואה במדינת ישראל – היבטים חדשים " בתוך : פנחס גינוסר ( עורך ) . עיונים בתקומת ישראל : מאסף לבעיות הציונות, היישוב ומדינת ישראל כרך 7, 1997. מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
ניצולי השואה לא נקלטו בידי ארגון או גוף ממסדי כלשהו , אלא חדרו בעצמם לכל פרצה אפשרית בחברה הישראלית . אפשר להגדיר את קליטתם קליטה יחידנית . אם בכוחות עצמם ואם בתמיכת ארגונים מיוחדים שהם עצמם הקימו נספגו הניצולים ברקמת החיים בישראל . קשה מאוד לאתר את האימפקט הציבורי הקולקטיבי שלהם בעשור הראשון של המדינה , גם בארגונם של עולי שארית הפלטה מן הבחינה הפוליטית , המשקית והתרבותית , וגם בהטבעת ערכיהם , פרי נסיון חייהם בעת מלחמת העולם השנייה , בדפוסיה של החברה הישראלית .
כמה משמעויות לקליטה שכונתה 'יחידנית' . בבואו ארצה לא נסמך העולה על רשות קולטת כלשהי , שבעצם לא היתה קיימת , אלא חיפש בעצמו דרכים ואפשרויות להשתלב בחברה החדשה . יתר על כן , ההיטמעות בחברה לא נעשתה בקבוצה אלא ברמת הפרט . תהליך זה בא לידי ביטוי בעיקר במידת ההתנדבות לצבא , בייחוד במסגרת גח"ל ובתהליך הקמת גח"ל בכלל . ביטוי אחר של תהליך הקליטה היה פרשת ההתיישבות בערים נטושות ועוד יותר בכפרים נטושים , פרשה שלוותה בפלישתם של העולים לבתים הנטושים ובהתארגנותם במו ידיהם לאגודות קואופרטיביות שעיקרן שיווק חקלאי משותף , קבלת פרויקטים של עבודות למיניהן והקמת מוסדות תרבות ציבוריים . נראה שאחת מתוצאות הלוואי של אופן הקליטה הזה הוא מספרם הרב של הארגונים שהקימו ניצולי השואה . ארגון חיילים ופרטיזנים נכי המלחמה בנאצים.
הניצולים לא נקלטו בידי החברה הישראלית אלא חדרו לתוכה ואימצו את הישראליות על כל מרכיביה . הדגש היה ביוזמה האישית , ואחד מפניה של יוזמה זו היו הלנדסמנשפטים (ארגוני עולים עפ"י קהילות המוצא באירופה) ודרכי פעולתם . דוגמה להם יכול לשמש ארגון יוצאי העיר חלם . כל קבוצת עולים מן העיר הזאת נקלטה בידי הקבוצה שהקדימה אותה , כאותה פירמידה הפוכה ההולכת ומתרחבת כלפי מעלה .
מיטיב לתאר זאת גיל מימרן במחקרו על ארגון יוצאי חלם בארץ : משפחות מיוצאי חלם מיד עם התבססותן הפכו למשפחות קולטות אף הן . קודם לכן, התארחו המשפחות הללו עצמן בבתיהם של יוצאי חלם שהגיעו ארצה לפניהם . על פי מחקרו של מימרן ראשיתה של הפעילות הזאת באמצע שנות ה – 40 עם בואו של יהודי אחד בן העיר חלם , רולניק שמו , שבראשית המלחמה ברח עם קבוצת יהודים לתחומי ברית המועצות , ומשם המשיך בדרכו ארצה . וכך מספר מימרן : "רולניק , שהיה ערירי והממון היה בכיסו , החל לפעול באופן וולונטרי למען חבריו יוצאי העיירה . אליו הצטרפו עד מהרה עולים אחרים שהגיעו לפני קום המדינה , כמשפחת שרגל . לא היhתה זו התארגנות שהיhתה מתוכננת , אלא התארגנות ספונטנית על בסיס התנדבותי , כשלא פעם הפעילים משלמים מכיסם למען חבריהם" . תמונה דומה עולה ממחקריה של אסתר מורג על ניצולי שואה מהונגריה , שהיו מראשוני המתיישבים בבאר שבע אחרי כיבושה בידי חיילי צה"ל באוקטובר 1948. מורג מתארת את בואם של שני עולים , ניצולי שואה מהונגריה , לבאר שבע בראשית : 1950 הם ירדו מהטרמפ וגילו כרזה בהונגרית 'ברוכים הבאים לבאר שבע '. נכנסו ומצאו משפחה מהונגריה שהגיעה מספר שבועות לפניהם . אבי המשפחה היה אינסטלטור . במקום נמצאה קבוצה הונגרית . בהם היה נהגו של דוד טוביהו [ ראש העיר הראשון של באר שבע אשר באמצעותו מצאו עבודה בעירייה.
הלנדסמנשפטים , עסקו במסירות למן הרגע הראשון לקיומם בארגון פעולות חברה ובפעולות הנצחה לנספי השואה מקבוצתם ובכלל . התארגנויות אחדות קשורות באותה ראייה ציבורית ישראלית , שהבחינה הבחנה ערכית בין קבוצות שונות של ניצולים . בייחוד אמורים הדברים בהבחנה בין מי שהיו לוחמים ובין ניצולים אחרים משארית הפלטה . חשוב לציין שרבים מן העולים הפנימו את ההבחנה הזאת אף הם . הם הבינו שעליהם להתקבץ יחד כדי לנהל את מאבקם הציבורי , שרבים ראו בו מאבק על עיצובו של הזיכרון ההיסטורי ועל מקומם בו .
מקצת הארגונים נוצרו למטרות הנצחה וחינוך בלבד , כגון ארגון הפרטיזנים ולוחמי הגטאות וארגון הלוחמים האנטי נאצים . לא מקרה הוא שרוב הארגונים שקיבלו עליהם משימות כגון אלה איגדו בתוכם לוחמים למיניהם . בשנות ה-50 היו אלה החיילים , הפרטיזנים ולוחמי הגטאות שנתפסו כקבוצה החשובה בקרב הניצולים , גם בעיני עצמם וגם בעיני הישראלים הוותיקים מהם . למקצת הלוחמים גם נוצרה נגישות לשכבת העילית הישראלית . הסבר אחר תולה את ההתארגנויות האלה בתהליך הקרוי 'השתיקה הגדולה' , שעיקרו היעדר היכולת וחוסר הרצון של ניצולים רבים לספר את סיפורם האישי בפומבי , ופעמים רבות אף באוזני בני המשפחה . משום כך ביקשו הניצולים להתכנס יחד ולשחזר בקבוצה את שעבר עליהם . מיטיב לתאר זאת ניצול השואה מרק דבורז'צקי , רופא מווילנה : 'בפגישות עם חברים לצרה מוצאים הניצולים פורקן מה להרגשותיהם ולחוויותיהם אשר כרגיל בכל ימות השנה אין להם בפני מי להשיח.
מאפיין בולט מאוד של המהגרים הניצולים , המעיד על הדחקת העבר , היה אימוץ הישראליות על מרכיביה החיצוניים ומחיקת סימנים המעידים על העבר . נראה שהמאפיין הזה בלט ברמה הציבורית הרחבה והגלויה , אבל בד בבד חשו העולים בצורך לפרוק את מטעני הרגשות שהיו כרוכים בטראומת השואה . היה בזה יסוד של תרפיה קבוצתית .עפ"י פרופסור חנה יבלונקה , מעניין לציין שבארצות הגירה אחרות , כגון ארצות הברית , אין מוצאים ריבוי כזה של ארגונים , וודאי שלא במגוון שכזה . נראה שהסיבה העיקרית לכך היא שמדינת ישראל היתה יעד ההגירה העיקרי של מרבית הניצולים על קבוצותיהם השונות . עד שנות ה-60 באו ארצה קרוב לחצי מיליון עולים ניצולים . ייתכן שיש לכך עוד הסבר , והוא שהניצולים שהגרו לארצות אחרות חזרו והיו למיעוט אתני , מצב שמחזק בדרך כלל את תחושת הלכידות הקבוצתית.
אמנם לא כל המאבקים הציבוריים של ארגוני הניצולים הצליחו , אבל היו לא מעט ההצלחות הנזכרות במחקרה של פרופסור חנה יבלונקה , ועצם קיומם של המאבקים הציבוריים מפריכים את ההנחה הקודמת בדבר חותמם הציבורי המינורי של הניצולים בישראל בשנות ה-50 וה -60 .
על ההכרה המוסרית בלחימתם של הניצולים ובמעמדו שלו , ניהל ארגון נכי המלחמה בנאצים את רוב מאבקיו הציבוריים בעת ההיא.
ראוי לציין שסוף שנות ה-60 כבר היו השנים שלאחר משפט אייכמן . החברה הישראלית עברה תהפוכות גדולות ביחסה אל השואה , וראייתה את חברת הניצולים נעשתה פרטנית והטרוגנית ופלורליסטית יותר . אבל במשך שנות ה- 50 ובמרבית שנות ה-60 היתה ללוחמים בעיה ציבורית קשה ביותר . מן הבחינה המושגית התקשו בשנים הללו למקם את הלוחמים בהקשר היסטורי כלשהו . כפי שכבר נאמר , לא היה אפשר להכלילם בהקשר הגבורה , שהיה ישראלי מאוד ואולי גם יהודי מאוד ומקומי מאוד . אבל גם בהקשר השואה עדיין לא נכללו .
בעיקרו של דבר , אפשר לומר שקבוצת הלוחמים בתוך ציבור הניצולים בישראל ראתה את עצמה , שלא כלוחמים בארצות אירופה האחרות , כקבוצה השרויה מחוץ לכל הקשר היסטורי מרכזי שיעניק לה תחושת שייכות . בבואנו לדון שוב במושגים 'שואה' ו'גבורה' אפשר לחלק את קבוצת הניצולים לשלוש . קבוצה אחת של ניצולים שיצאו בעור שיניהם מן השואה – ממחנות הריכוז , מן הגטאות וממקומות מחבוא . החברה בישראל ראתה את הקבוצה הזאת בהקשר של השואה . הקבוצה השנייה היא אותה קבוצה קטנה ביחס של לוחמי הגטאות ולוחמים שהתארגנו במחתרת לוחמת בתוך הגטאות אף אם לא מרדו בפועל . את אנשי הקבוצה הזאת ראו בארץ בהקשר של הגבורה . ואילו השלישית , קבוצת לוחמי מלחמת העולם השנייה בצבאות בעלות הברית , היתה כאמור מחוץ לכל הקשר היסטורי בחברה הישראלית , כי הקשר הלחימה היה 'תפוס' בידי לוחמי מערכות ישראל שגויסו על פי פקודות מוסדות היישוב ואחר כך מוסדות המדינה . בחלוף השנים , עם התבססותה של תפיסה רחבה של השואה , הכוללת גם את סוגי העמידה היהודית האחרים בימי מלחמת העולם השנייה , נכללו כל קבוצות הניצולים בהקשר ההיסטורי הזה . דומה שעדיין לא נאמרה המילה האחרונה בנושא השפעתם של ניצולי השואה על החברה הישראלית . השפעה זו קיבלה תאוצה בשלושת העשורים האחרונים , אבל ניכרה כבר בראשית דרכם בארץ בשנות ה 50 גם בהתארגנותם , גם במושגים שטבעו וגם במאבקם על עיצוב הזיכרון הקיבוצי .
במציאות סותרת זו הצליחו 'העולים החדשים', ניצולי השואה , בסופו של דבר , להתמצא יפה , להתבולל במרכיביה השונים , וליהפך לא רק לישראלים לכל דבר אלא ל'חוט השדרה הערכי המרכזי של החברה הישראלית ", כפי שפרופסור חנה יבלונקה מכנה את קליטתם המלאה. הם הצליחו בכך , למרות שביטאו בעצם קיומם ובבואם ארצה מציאות שהייתה שונה ומסובכת לאין שיעור בהשוואה לאתוס הרשמי של גבורה ולוחמה פרטיזנית באויב הנאצי .
ראה גם : ניצולי השואה בישראל – סיכומים ראשונים (קישור).
בצילום : רבקה יוסלבסקה (Rivka Yoselewska), עדה במשפט אדולף אייכמן (Adolf Eichmann) בבית המשפט המחוזי בירושלים. יוסלבסקה העידה ב – 8/5/1961.
גילה מנחם ואפרים יער , " מהגרים, פליטים וניצולים בישראל : הדור הראשון והשני" , בתוך : דליה עופר (עורכת) . בין עולים לוותיקים: ישראל בעלייה הגדולה, 1953-1948, יד יצחק בן-צבי , 1996 .
מחקר זה בוחן את ההישגים החברתיים הכלכליים של שני דורות מהגרים יהודים מאירופה שהגיעו ארצה בעת מלחמת העולם השנייה ולאחריה . הרקע הייחודי של מהגרים אלה הוא היותם פליטים וניצולי שואה , דור ראשון ושני . בני הדור הבוגר יותר היו ברובם ניצולי המלחמה והשואה באירופה , ! שהגיעו ארצה בעת המלחמה או לאחריה , בני הדור השני הם צאצאיהם , שנולדו זמן קצר לאחר המלחמה והגיעו לישראל כילדים צעירים . השנים שלאחר הקמת מדינת ישראל היו שנות עלייה גדולה , מאירופה ומארצות רבות אחרות – ובעיקר ארצות המזרח התיכון וצפון אפריקה . קווי ההתמודדות עם הקליטה היו אופייניים למהגרים בכלל.
בשנות השישים למדו יותר מ50 אחוזים מבני הדור השני ( בגילאי העשרה ) של הניצולים בבית ספר תיכון כלשהו , לעומת כ- 70 אחוזים מבני הוותיקים באותו שנתון ; שיעור השתתפותם במסגרות תיכוניות עיוניות היה נמוך יותר . עם זאת מראים הנתונים במחקרם של ד"ר גילה מנחם ופרופסור אפרים יער כי בשלב ההשכלה הגבוהה צמצמו בני הניצולים את הפער בינם לבין בני הוותיקים , בעיקר בכך שפנו לאפיקי השכלה על תיכונית : הפער של העדר השתתפות הצטמצם מ 18 אחוזים בשלב בית הספר התיכון ל-7 אחוזים בשלב ההשכלה הגבוהה . ממצאים אלה יכולים להעיד , כי בשלבים המוקדמים יותר של מערכת החינוך פעלו המגבלות האופייניות למהגרים לצמצום השתתפותם של בני הניצולים במסגרות החינוך העיוני , חרף הדמיון המיוחס לעולים מאירופה במוצא ובזיקות ערכיות עם בני הקבוצה הדומיננטית . עם זאת , צמצום הפער בשלב החינוך הגבוה יכול להעיד על מאמץ אישי רב . מחקרה של איילון מאיר את עינינו : היא מצאה כי בני הניצולים אשר סיימו בתי ספר תיכוניים ללא תעודת בגרות נוטים – יותר מכל קבוצה אחרת בחברה הישראלית – להשלים את השכלתם התיכונית ולרכוש תעודת בגרות , בשלב חיים מאוחר יותר . ניתן גם להצביע על הצלחת בני הניצולים בתחום העיסוק וההכנסות . סיבה אפשרית אחת היא השתלבותה של קבוצה זאת בסקטורים עיסוקיים וכלכליים כאלה , אשר התגמול בהם גבוה והתחרות עם בני הוותיקים נמוכה , כמו למשל הסקטור העצמאי במסלול יוזמה אישית .
ילדי הניצולים , בשונה מהוריהם , מובחנים במוטיבציה גבוהה להישגיות והצלחה כלכלית . ההורים הניצולים הטמיעו בבניהם את חשיבות הביטחון הכלכלי ואת הדחף להשיג את השאיפות הבלתי מוגשמות של הוריהם . במקביל שוררת בילדים אלה תחושת מחויבות חזקה כלפי הוריהם וצורך לעמוד בציפיותיהם .
חנה יבלונקה, " ותיקים וניצולים בבית הקיבוצי" , בתוך : דליה עופר (עורכת) . בין עולים לוותיקים: ישראל בעלייה הגדולה, 1953-1948, יד יצחק בן-צבי , 1996.
לתנועה הקיבוצית נודע תפקיד מכריע בחייה של שארית הפליטה בארץ במובנים רבים . הרבה ממנהיגיה , כיצחק ( אנטק ) צוקרמן , אבא קובנר , צביה לובטקין ועוד , השתייכו – עוד קודם מלחמת העולם השנייה – לתנועות העיקריות שמגרעיניהן נבנו הקיבוצים השונים בארץ . יתר על כן , מבחינת היוקרה הציבורית , שמקורה בערכים המרכזיים של היישוב , נחשבו אנשי הקיבוצים לעילית , ודרך היחלצותם למשימות הלאומיות מלמדת כי הם גם הפנימו ראייה עצמית זו . זו אחת הסיבות לכך ששני שלישים ויותר מהשליחים , שנשלחו לאירופה מן הארץ בשנים , 1948-1945 היו אנשי ההתיישבות העובדת . ! לאור כל אלה היתה טבעית ציפייתם של הקיבוצים כי רבים מקרב הבאים יתדפקו על שעריהם , ויהפכו חלק מהבית הקיבוצי . כגודל התקווה כך היה עומק האכזבה : רק מיעוט קטן מבין עולי שארית הפליטה הגיע לקיבוץ ונקלט בו.
בקיבוצים רבים לא נמצא גם הפתרון הפשוט לצורך של העולים במפגש חברתי – מועדון . הדבר גרר תחושה של אי נחת מרובה , ורבים עזבו את הקיבוץ לאחר תקופה קצרה . בעיה חמורה אחרת היתה זו של שיכון .
בעקבות הבעיות הקשות שנתגלעו בקליטת העולים בשנת 1946 , קיבלה התנועה הקיבוצית בשנה שלאחריה שורה של החלטות שנשאו את הכותרת 'משטר קליטה . ' השמ מלמד כי הכוונה היתה להשליט משטר מחייב שעיקריו : יש לתת לעולים יום לימודים בשבוע , מדריך , מועדון , ימי עיון מרוכזים , לשולחם לסמינריונים שהקיבוץ יערוך , ולשפר את תנאי חייהם בשיכון , בהלבשה ובסיפוק הצרכים האינדיווידואליים . נקבע גם כי ועדת העלייה תפקח על היישובים עצמם כדי שיקיימו את התחייבויותיהם כלפי העולים . אולם טרם יבשה הדיו על החלטות אלה , פרצה מלחמת העצמאות , שיצרה מציאות שונה לחלוטין בקליטת שארית הפליטה .
מלחמת העצמאות , שפרצה מיד לאחר ההחלטה , דחקה את הקליטה למקום שולי בסדרי העדיפויות , הן במישור הלאומי והן במישור התנועתי הקיבוצי . בראש סדרי העדיפויות הועמד כמובן הנושא הקיומי , וגם אותם קיבוצים שלא נמצאו ממש בקו החזית נסוגו מקיום ההתחייבויות שחייב משטר הקליטה , כשאמתלה נוחה בידיהם.
התמוטטותו של משטר הקליטה בקיבוצים נבעה , מטבע הדברים , גם מן הפגיעה החומרית הקשה במשקים החקלאיים . בקיבוצים רבים נחרבו ענפי יסוד ; חברים רבים רותקו למאמץ המלחמה , אם לביצורים , התגוננות ושמירה ואם לחזית . חברים רבים נפלו , כמאה משקים נפגעו מאוד ואומדן הנזקים הגיע ל 4 מיליוני ל"י . עובדות אלו לא הקלו על שמירת משטר הקליטה או על שיקומו מאוחר יותר.
מצוקתם החומרית הקשה של הקיבוצים , שנמשכה גם בראשית שנת 1949 ליוותה את בואו של הגל העיקרי של עולי שארית הפליטה ארצה . אחת מהשלכותיה החמורות ביותר ניכרה בתחום השיכון . במצוקת השיכון התמקדה הבעייתיות שבקליטת שארית הפליטה בתנועה הקיבוצית : מצד אחד היא שוועה לכוח אדם , ומצד שני הייתה שרויה במצוקה חומרית קשה שהקשתה על קליטתו.
צעירי הארץ , בני הקיבוצים , הפנימו גישה מתנשאת ביחסם לגולה ולבאים ממנה . העולים מקרב שארית הפליטה התייחסו מצדם לנוער הארצישראלי בהערצה רבה , וקיוו שיסייעו בידם להיקלט בקיבוץ.
לא תמיד היה ניכר שוויון נפש . לעתים ניכרה התרוממות רוח לקראת הקליטה , ובכך שפר מזלם של קבוצות העולים הראשונות מקרב שארית הפליטה , במיוחד אם השתייכו לשכבת הגיל הצעירה יותר או אם היו לוחמי הגטאות .
במישור החברתי לא נוצרו מסגרות חברתיות משותפות בין הנוער המקומי לבין הנוער העולה ; הם חיו בשתי יחידות חברתיות נפרדות . בלימודים היה ברור שהנוער העולה יתקשה להשיג עוד – בעיקר במקצועות העברית – את רמת בני גילו המקומיים . סדר היום של שתי הקבוצות היה שונה בתכלית : הנוער העולה הקדיש את מחצית היום הראשונה לעבודה , בעוד בני גילו המקומיים הקדישו מחצית זו ללימודים . יתר על כן , נערי המקום היו קשורים למסגרת בית הספר וסעדו בחדר האוכל של הילדים , והילדים העולים – בחדר האוכל הכללי . היטיב לבטא זאת חנוך ריינהולד : "נערי המקום הם הגדולים בחברת הילדים ואילו הנערים העולים הם הצעירים בחברת המבוגרים " . לעתים קמו ועדות משותפות שהחליטו על פעולות משותפות לנוער המקומי ולנוער העולה , אלא שהללו נחלו כישלון מוחלט . לבסוף , בעמדת דור הבוגרים היתה טמונה בעיה נוספת : אלה לא ראו בנוער העולה את הפוטנציאל לדור המשך לקיבוץ , כפי שראו בילידי המשק.
לעולים החדשים היה קשה להיענות לדרישה להיות מעורבים יותר בחיים הציבוריים מבלי שיהיו מעורבים ממש בחיי החברה של המשק ; אולם דבר זה השתנה לחלוטין בימי מלחמת העצמאות : העולים שותפו בכיתות הביטחון של היישובים , לצד חברים ותיקים , ונוסף על השותפות בשמירה , הולידה המלחמה הזדהות עם המשק ודאגה לגורל החברים . גם הקולטים החלו להתבונן בעולים מזווית ראייה חדשה . תנאי החיים הקשים יותר בעת המלחמה הולידו מושגים חדשים ואמיתיים יותר של שוויון , שאף הם הגבירו את ההזדהות . התפוגגו החששות שמא העולים , שזה מקרוב באו ארצה אחרי סבל ועינויים , לא יוכלו להבחין בין מלחמה למלחמה ולא יתגברו על פחדם הטבעי ממתקפת לחימה . התברר כי בקרב העולים פעלה דינמיקה אחרת.- 'בעל ניסיון הוא במלחמה ויודע אף יודע כי בלי נשק לא תהא בידו ברירה אלא לברוח , להיות שוב פליט , וזאת לא רצה בשום פנים ואופן . ' לשיא הגיעו הדברים בשאלת הפינוי , כשבני הנוער הודיעו שאין בכוונתם לנטוש את הקיבוץ , ובשעת המבחן הקיומית הוכיחו את הזדהותם הגמורה . היתה זו שעתם היפה של היחסים בין הקיבוצים הקולטים לבין הנקלטים משארית הפליטה .
ניתן לסכם ולומר , שקליטת הניצולים בתנועה הקיבוצית לא היתה סיפור הצלחה ואף לא סיפור אהבה . חרף המודעות ששררה בתנועה הקיבוצית לצורך הקיומי שלה בעולים , על אף ניסיונותיה הכנים לקלוט את הניצולים תוך התחשבות של ממש במצוקותיהם הייחודיות ורגישויותיהם , וחרף נכונות חברי הקיבוצים לוויתורים חומריים לא מעטים , מצאה שארית הפליטה ברובה את דרכה לערים . מבנה החיים בקיבוץ הקשה הן על העולים והן על הוותיקים , שראו בחשש גדול כיצד מופרעת האינטימיות של ביתם . גם המפגש עם אלה שהיו אמורים לתווך בין העולים לוותיקים , היינו הנוער הקיבוצי , נסתיים במפח נפש עמוק . וכך נכזבה תוחלתם של הקיבוצים לקלוט בקרבם את ניצולי השואה .