סערה זוטא עוררה בחירתו של כב' השופט סלים ג'ובראן שלא לשיר את ההמנון בטקס פרידתה של הנשיאה בייניש וכניסתו של הנשיא גרוניס. לטעמי, החיטוט בנאמנותם של אלו ואחרים, וקביעת תקן דציבלי לשירת ההמנון, בתנועות שפתיים מתואמות שגם שומעי שפת הסימנים יכולים להבין, ובכלל העלאת כל נושא ה'נאמנות', יש בו טעם לפגם, אך כאן מדובר במשהו מעט שונה, שכן המדובר בהפגנה ברורה של סנטימנט מסויים מאוד, דווקא בלב ליבו של הממסד, מצד מי שמייצג את אותו ממסד, ובילה את מיטב שנותיו כשמאחוריו דגל ישראל, המקבילה הוויזואלית לשירת התקווה.
כמובן זכותו) להזדהות עם שורות כמו "נפש יהודי הומייה" או ,"עין לציון צופייה". אך הימנונים אינם המכנה המשותף הנמוך ביותר של כלל האוכלוסייה, אלא ביטוי לזהות היסטורית, וברוב החברות הדמוקרטיות יש כאלה שאינם מסכימים לזהות זו.
היא שזה טיבם של הימנונים."
"הטיעון שישראל אינה שונה מארצות המערב, שהן מדינות לאום ודמוקרטיות ליברליות בעלות מאפיינים אתניים ברורים, הוא טיעון רווח בקרב השמאל הציוני. יש בטיעון הזה התעלמות מן השוני הבסיסי בין הדמוקרטיה הליברלית המערבית, שהיסודות האתניים בה הם משניים, ורבים מהם אינם אלא שרידים מהעבר, לבין הדמוקרטיה האתנית בחברה הישראלית, שהאתניות טבועה במהותה, בזהותה, בארגון המוסדי שלה ובמדיניות הציבורית המופעלת בה. העובדה שלא קיימת אומה ישראלית משותפת לכל האזרחים של המדינה, כלומר אין בנמצא אומה שתעמיד אותם כולם על בסיס שווה, היא עובדה המקנה משמעות מפלה לכך שהדגל וההמנון של המדינה הם סמלים יהודיים בלעדיים."
מה על שופט עליון לעשות כאשר הוא נתקל באפלייה ברורה? אין זו זכותו לזעוק, כי אם חובתו. לטעמי, ג'ובראן העומד דומם בשעת שירת התקווה, שר את ההמנון בקול רם וצלול יותר מרבים אחרים שנכחו באולם.
לדעתי, ההתעסקות החטטנית במי שר ולא שר את ההמנון אינה מבטאת אך ורק גל גובר של לאומנות (יש שיאמרו פשיסטית), אלא משהו עמוק יותר. היא מבטאת חוסר ביטחון הולך וגובר בזהות הציונית-יהודית של המדינה. הרי מדינה שמרגישה בטוחה בזהותה ובדרכה, ממש לא תוטרד מהחלטתם של מיעוטים לאומיים לא לשיר את ההמנון או לא להעריץ את הדגל. ממש כמו חוקי הנאמנות למיניהם, הלאומנות בשקל של החוטובליות והדנונים משדרת, לדעתי, דווקא פאניקה וחוסר ביטחון. הצורך לומר דברים במפורש, ולחזור ולחזור עליהם, ולכפות אותם על אחרים, תמיד מכסה על פחד. הסופר ג'ורג' מרטין כתב במגנום אופוס שלו, "שיר של אש ושל קרח", ש"מי שצועק כל הזמן: 'אני המלך', ככל הנראה אינו מלך אמיתי." הצעקות של "מדינה יהודית", לצערי, מקבילות לאותה קריאה פתטית של "אני המלך". מפחיד.
אין ספק. ולו היה מדובר בבדיקת תנועות שפתיו של שחקן כדורגל ערבי בנבחרת ישראל, כשם שיש מי שבדקו את תנועות שפתיו של זידאן בנבחרת צרפת, הדיון צריך היה להיות שונה לגמרי, ובקווים של התגובה שלך. ועם זאת, לדעתי המדובר במעשה מופגן של כב' השופט ג'ובראן, שבחר להפגין את רגשותיו במקום בולט ובצורה בולטת. ייתכן שרצה בדיוק ב"התעסקות החטטנית" הזו, ולהעלות את הנושא לדיון. הבדיקה לא צריכה להיות של מי שמחפש ומבקר את ג'ובראן, שמניעיו ברורים וידועים לכל קוראי הטוקבקים המתלהמים ב-24 השעות האחרונות, שהם שהביאו אותי לכתוב את הפוסט, אלא של מניעיו של ג'ובראן עצמו.
דווקא אני לא בטוח בזה. אם השופט ג'ובראן היה רוצה להפגין את התנגדותו להמנון, הוא היה ככה"נ מסרב לעמוד או עוזב את החדר. העובדה שהוא התנהג כפלסטינים-ישראלים אחרים ששייכים לממסד (למשל השר מג'אדלה), היינו- עמד ולא שר, דווקא מראה שמבחינתו היה מדובר במעשה שגרה. זו דווקא החבורה מימין שניסתה לעלות עליו. הרי ממילא, שופט ערבי בבית המשפט העליון הוא לצנינים בעיניהם, והם מיהרו לנצל את ההזדמנות שחיפשו גם קודם.
מצטרף לאמיר. תודה על הפוסט, ואני חושב שבעיקר צריך לבקר את ערוץ 2 שחיפש עוד קייס צהוב להתלהם בו ולנצל את הרגשות הלאומיים לקצת רייטינג זול.
תודה גם לך, אייל.
אני חייבת להגיד שאני מתקשה להבין מדוע יש לראות את ההמנון והדגל כאפלייה או מהיכן נשאבה זכות לשיוויון ביחס לסמלי המדינה.
ההמנון והדגל משקפים את האתוס הלאומי היהודי, קבוצת הרוב האתנית במדינת ישראל, ואינם משקפים כל אתוס לאומי אחר. נדמה לי שאלו דברים שאינם צריכים דיון או הוכחה והם ברורים מאליהם לכל מי שקורא את מילות ההמנון, או מכיר את הסמליות שבצבעים ובסמלים המופיעים על הדגל. ברור כי סמלים לאומיים המשקפים את תכני קבוצת הרוב ולא את תכני קבוצת המיעוט מפלים את קבוצת המיעוט. האם לדעתך הזכות לשוויון בסמלים הלאומיים אינה נגזרת מהזכות הכללית לשוויון? הזכות הכללית לשוויון, כמו כמעט כל זכות חוקתית אחרת, אינה מוחלטת כי אם יחסית, וייתכן שיש נימוקים כבדי משקל בעניין זה הנוגעים לזהותה של המדינה כ"יהודית ודמוקרטית" שבשלהם יש לשמור על ההמנון והדגל כמות שהם. אבל העמדה שאין אפליה, ואין זכות לשוויון בסמלים הלאומיים קצת מוקשית בעיני.
גל, תודה. במדינה מתוקנת, הייתה עשויה להתעורר תמיהה כיצד בחדר שבו נוכחת כל הצמרת הפוליטית/מדינית/ביטחונית/שיפוטית של ישראל יש רק ערבי אחד, והחברה הייתה מנסה להתמודד עם אי השוויון ולהביא לכך שאזרחי ישראל הערבים ירגישו שגם אם ההמנון לא מייצג אותם מוסדות המדינה האזרחיים כן. ובהמשך למה שדני כתב- אכן, מדינה בטחוה בעצמה וב"צדקתה" לא הייתה מחוקקת את חוק הנכבה וחוק החרם.
תודה רובי, ובקשר ל"רק ערבי אחד" ראה תגובתי לפוסט התגובה המעולה שלמעלה.
גל, פוסט מעולה, מצטרפת לאייל, אמיר ורובי ותמהתני – מדוע כולם מבינים את סגן השר ליצמן הממלא תפקיד ממלכתי לא פחות כשהוא קם באמצע הטקס בגלל שילדות בנות 8 שרות ואת כבוד השופט ג'ובראן לא? וכאן אני מתחברת חזרה לאייל שהזכיר את תפקידה של התקשורת. כך היה גם באותו מקרה של ליצמן.
תודה שרון, ובאשר לתקשורת, זו יודעת לזהות – ולפעמים ליצור, כמעט יש מאין – אירועים מהסוג של ליצמן וג'ובראן. אין בכך פלא – אלו ארועים מעוררי רגשות. הפוסט הזה זכה לתגובות רבות וצפיות רבות, ופוסט תגובה בו ביום. התקשורת רוצה רגשות הנפרטים לנקודות רייטינג (במיוחד בהקשר עליו דיבר אייל של ערוץ 2). אין לי טענות כלפיה. כאן מתחיל תפקידנו כצרכני תקשורת ביקורתיים.