ג'יאונג-מי יון למדה בארצות הברית, חיה בקווינס בניו יורק וחזרה לדרום קוריאה בסוף 2006. הצילום של בתה היה הראשון בסדרה של צילומים - של ילדות ואחר כך גם של ילדים והחפצים הכחולים שלהם - שנקראת "הפרויקט הוורוד והכחול".
באתר שלה, www.jeongmeeyoon.com, היא מתארת את שיטת העבודה: הילדים והוריהם - קוריאנים ולא קוריאנים שהכירה או איתרה בעזרת מודעות בניו יורק - הוציאו, פרשו וסידרו את כל החפצים לקראת הצילום, והילדים הציגו לפניה את רכושם. יש בו צילומים של ילדות גדולות יותר בחדריהן, חלקן לבושות כנסיכות, וכאלה שצולמו פעמיים בהפרש של כמה שנים. החדרים המטרידים פחות נראים סתם כמו סופרמרקטים. בצילומים המטרידים באמת נראים החדרים כשייכים לאגרנים, לוקים בהפרעה טורדנית-כפייתית.
יון היא אמנית מעולה: באתר שלה יש צילומי שחור-לבן של גן חיות, ובהם צילום הגורילה העצובה ביותר שראיתי מימי. הפרויקט הצבעוני הזה שלה מהמם בהיקף שלו, בישירות שלו. מודע לעצמו, למסרים ולאסתטיקה שלו. הוא נוטה לחינוכיות אבל מבוצע בשלמות, ובתוך החפצים גם נעשה ברור שלמרות מתיקותם של הילדים, ואישיותם הנשקפת מהבעותיהם, אלה אינם דיוקנאות שלהם. אלה דיוקנאות של צרכנים.
לכן אפשר להביט בצילום הזה ולהבין שזו אינה ילדה של מישהו אחר, ואפשר גם לצאת מכל זה, לתת לבנות חרבות ורודות ודינוזאורים. אפשר לתת לבנים לשחק בבובות. אפשר לעשות מה שרוצים: לא לשתף פעולה. לקנות פחות. לא לקנות בכלל, לגוון בצבעים. לשים פס על הכל.