1. התובע, יליד 15.11.73, נפגע מירי חיילי צה"ל והגיש תביעה זו לפיצויים בגין נזקי הגוף שנגרמו לו כתוצאה מהירי. הנתבעים, שאינם מכחישים כי התובע נפגע מירי כוחות הביטחון, טוענים כי אינם נושאים באחריות בנזיקין בגין תוצאות הירי, בין משום שהתובע נורה במסגרת "פעילות מלחמתית" ובין משום שהירי בו היה סביר ומוצדק בנסיבות העניין ובהתאם להוראות הפתיחה באש.
שמעתי את הראיות, הוצגו מסמכים והוגשו סיכומים בכתב. אסקור ואנתח להלן את הטענות שהועלו בסיכומים לאור חומר הראיות. ההדגשות בפסק הדין הן שלי אלא אם נכתב אחרת.
2. על פי הנטען בכתב התביעה, ביום 27.3.93 "או בסמוך לכך", להלן: " מועד האירוע", פעלו כוחות הביטחון " בקרבת מקום מגוריו של התובע" ותוך כדי פעולתם "נורו או נפלטו מספר קליעים מכלי הנשק" של כוחות הביטחון ו "אחד הקליעים או יותר" פגעו "באקראי ובשגגה בחלקי גופו השונים" של התובע והביאו לפציעתו, להלן: " האירוע".
3. התביעה נשענת על שלושה בסיסים לאחריות הנתבעים, הקבועים ב פקודת הנזיקין (נוסח חדש), להלן: " הפקודה": עוולת הרשלנות, עוולת היפר חובה חקוקה ועוולת התקיפה.
עוד נטען בכתב התביעה כי הפגיעה נגרמה עקב "אשמם המכריע או הבלעדי של הנתבעים ו/או עובדיהם ו/או שליחיהם" בכך ש"בין היתר": הפעילו כלי נשק בתוך או בסמוך לאזור מאוכלס בצפיפות; לא הקפידו על קיום נוהלי פתיחה באש, ובכלל זה, עשו שימוש אסור או בלתי תקין בקליעים "מסוגים שונים"; לא הקפידו להימנע מפגיעה באוכלוסיה אזרחית ובכללה התובע; לא קיימו פיקוח מתאים ונאות על הפעלה ושימוש בנשק במקום ובזמן הפגיעה, לא נהגו בזהירות הנדרשת בכלי נשק, ירו בלא הבחנה או ללא הקפדה על מטרות או "כיווני אש" או ירו לעבר אזרחים תמימים; לא נהגו כשם שאדם סביר זהיר ומיומן היה נוהג בנסיבות המקרה, הפרו את פקודות הפתיחה באש או נהגו בניגוד להן וכן "הפרו במעשיהם ו/או במחדליהם חובה שבדין". לשון אחר, לשיטת ב"כ התובע, מעשי "הנתבעים ו/או עובדיהם ו/או שליחיהם", "בין היתר", מקימים עילת תביעה מכוח עוולת הרשלנות ועוולת הפרת חובה חקוקה, בהתאם לס' 35-36 וס' 63 לפקודה.
4. אעיר כי בכתב התביעה לא פורטה החובה החקוקה שעל פי הטענה הפרו הנתבעים, פירוט המתחייב מהוראת תקנה 74(א) ל תקנות סדר הדין האזרחי, התשמ"ד - 1984. אף אם בית המשפט יכול להסיק מכתב התביעה לאיזו הוראה בדין מתכוונים התובעים - הוראות הפתיחה באש - אין בכך כדי לפטור את התובע מחובתם על פי לשונה הברורה של תקנה 74(א) לתקנות הנ"ל. אזכיר כי ישנם פנים לכאן ולכאן בהלכה הפסוקה בשאלה אם מכלול הוראות הפתיחה באש או חלקן מהוות "חיקוק" לעניין סעיף 63(א) לפקודה, השוו לאחרונה, רע"א 11552/05 - פלוני ואח' נ' מדינת ישראל - משרד הבטחון, תק-על 2006(2), 4607 ,עמ' 4608 וכן פסק דינו של כב' השופט אילן, ב- ע"א 3684/98 מדינת ישראל נ' זאויד באדר אחלייל ואח', תק-על 99(1), 1332 ,עמ' 1339 - זאת על אף שהן מהוות חלק מפקודות הצבא, אשר בהתאם לסעיף 3(א) לחוק השיפוט הצבאי, התשט"ו-1955, רואים אותן כ"דינים". דעתי היא, עם כל הכבוד, כי הפרת הוראות הפתיחה באש, בהתחשב במגמה ובמטרה של הוראות אלה, הפרתן מהווה הפרת הוראה חקוקה.
5. בהמשך, טען התובע כי אינו יודע ואף אינו יכול לדעת מה היו הסיבות שגרמו לפגיעה בו, שנגרמה על ידי כלי הנשק שהיה בידי "עובדי ושליחי הנתבעים" וכי האירוע מתיישב יותר עם המסקנה לפיה "עובדי הנתבעים ו/או שליחיהם" לא נקטו זהירות סבירה ובמידה זו על הנתבעים " הראיה שלא היתה התרשלות, שיחובו עליה". לשון אחר, ב"כ התובע טען לתחולתו של כלל "הדבר מעיד על עצמו", המעוגן בסעיף 41 לפקודה, שעניינה בהעברת נטל השכנוע לנתבעים.
אציין מיד, כי בנסיבות המקרה אין מקום בכלל לתחולת כלל זה.
" בנוסף ולחילופין", נטען בכתב התביעה כי כלי הנשק שפגעו בתובע היוו, בנסיבות המקרה, "חפץ מסוכן" שהיה בשליטת ובבעלות "הנתבעים ו/או עובדיהם ו/או שליחיהם ובשל כך על הנתבעים הראיה, שלא היתה מצדם התרשלות, שיחובו עליה", בהתאם להוראת סעיף 38 לפקודה, שאף היא עניינה בהעברת נטל השכנוע לכתפי הנתבעים.
לחילופין גם, נטען בכתב התביעה כי "עובדי ושליחי הנתבעים" תקפו את התובע, שלא כדין והנתבעים "אישרו או אישררו" מעשיהם ומחדליהם באופן המטיל עליהם חבות כלפי התובע. סתם ולא פירש ב"כ התובע מה היה מעשה האישרור. בסיכומיו ביקש לבסס את טענתו בדבר אישרור המעשים, בכך "שהנתבעים צדדו בעמדת השוטרים ותמכו במעשיהם לכל אורך המשפט". לאור התוצאה אליה הגעתי, כפי שיוסבר בהמשך, אינני מוצא טעם להידרש לטענה בדבר קיום עוולת תקיפה או לברר את פרטי הטענה בדבר אחריותם השילוחית של הנתבעים בגין עוולת התקיפה.
6. עוד טען התובע כי בעקבות הפגיעה איבד "לחלוטין" את כושר השתכרותו ותיפקודו ולחילופין נפגע בשיעור נכותו הרפואית "ואף בשיעור גבוה יותר", נזקק ועוד יזקק לטיפול רפואי ולאביזרי עזר וכן להוצאת כספים לאחזקת ולהחלפת אותם אביזרים. כן נטען כי התובע נזקק לסיוע מהזולת ולהתאמת רכבו ומקום מגוריו למגבלותיו. התובע העריך את נזקיו המיוחדים בסכום של 353,000 ש"ח נכון ליום הגשת התביעה ובגדר נזקיו הכלליים עתר, בין השאר, לאובדן פנסיה ופיצויי פיטורין, על אף שהתובע עצמו העיד כי עבד וכי הוא עוד עובד, כעצמאי.
7. כתב ההגנה הוגש כחמישה חודשים לאחר כתב התביעה. נטען בו כי כפועל יוצא ממיעוט הפרטים בכתב התביעה אודות נסיבות האירוע, לרבות מועדו ומיקומו, וחרף מאמצים לאתר מידע, הרי "אין נמצאות בידי הנתבעים, בעת הגשת כתב הגנה זה, מלוא העובדות לגבי פציעתו הנטענת של התובע ומעורבותו באירוע בו נפגע לטענתו". בהתאם, זולת ציון הטענה העובדתית לפיה " ביום הארוע התרחשו במקומות מסוימים בעיר רמאללה מהומות ויידוי אבנים, בקבוקים וחפצים פוגעים אחרים כלפי כוחות הביטחון", כלל כתב ההגנה טענות עובדתיות ומשפטיות חלופיות, והעלה כל גירסת הגנה אפשרית לפטור את הנתבעים מאחריות נזיקית. אינני מוצא טעם לעמוד על מכלול הטענות שכן לא יכולה להיות מחלוקת על כך שרק חלקן רלוונטיות, בשים לב לראיות שהובאו בפני. אדרש לאלה הנוגעות לעניין, אם כן, רק לאחר סקירת וניתוח הראיות.
8. מטעם התובע העיד הוא בעצמו ומר יוסף עבד אל קאדר חסן, להלן: " חסן", אשר העיד כי עבד עם התובע בבניין במועד האירוע והיה עד לנסיבות פגיעתו. אעיר מיד כי עדותו של חסן הייתה קצרה ואין לייחס לה, לדעתי, כל ערך ראייתי. חסן העיד כי הירי בתובע אירע כ - 6 שעות קודם למועד בו התובע עצמו טען כי נורה. גירסתו של חסן אינה מתיישבת עם גירסת ההגנה.
9. בחקירתו הראשית, בע' 17 - 18 העיד כי נפגע בשעה 14:30, עת טייח קיר בניין הנמצא " ממש על הכיכר של השעון" שכתובתו "דוואר אל מנארה", להלן: " הכיכר", על פי עדות התובע, עבד בקומת העמודים של הבניין, במרחק של "בערך 100 מ'" מהמקום בו התגודדו "הרבה אנשים", צעירים וזרקו אבנים "על הצבא, צה"ל". העבודה בקומה זו של הבניין וכן נוכחותם של צעירים הזורקים אבנים נתמכה בעדות חסן, אשר לא ציין מה היה מרחקם של השניים ממקום התגודדות הצעירים. התובע העיד כי חרף מצב דברים זה, המשיך בעבודתו "בערך חצי שעה - שעה... לא הפריע לי", עד שנפגע מירי, "תוך כדי העבודה". אעיר כי בע' 28, ש' 24 התובע הכחיש "מעורבות" בזריקת אבנים על כוחות הביטחון ו/או "מגע" כלשהו עמם. לטענתו "נפצעתי כאשר הייתי בעבודה".
בחקירתו הנגדית, בע' 24, ש' 1 - 4, נשאל התובע על המרחק בין המקום בו נפגע למקום מגוריו והשיב " האירוע היה ברמאללה ואני גר בג'לזון", בעוד שבפתח חקירתו הראשית, עת הציג עצמו, העיד כי הוא " מכפר עינאב ליד רמאללה", ע' 13, ש' 5. התובע נשאל מפורשות "כמה זמן אתה נוסע מהמקום שבו נפגעת עד המקום שבו אתה גרת בג'לזון" והשיב כי אינו יודע את המרחק בקילומטרים, אך זהו מרחק אותו עוברים בחצי שעת נסיעה ברכב, ע' 25, ש' 2- 7 .
כאמור בכתב התביעה טען התובע כי המקום בו נפגע " מצוי בקרבת מקום מגוריו". טענה זו אינה נכונה.