איימי מרסי צ'ני ביץ' (באנגלית: Amy Marcy Cheney Beach; ‏5 בספטמבר 1867 - 27 בדצמבר 1944) הייתה מלחינה ופסנתרנית אמריקאית, המלחינה האמריקאית הראשונה שחיברה מוזיקה אמנותית בקנה מידה גדול. ברוב יצירותיה וביצועיה הופיעה בשם מרת ה. ה. א. ביץ'.
איימי ביץ' נולדה בהניקר, ניו המפשייר, למשפחה מכובדת ובעלת-שם בניו אינגלנד, ילדת-פלא, שיכלה לשיר בדייקנות ארבעים נעימות בגיל שנה, לימדה את עצמה לקרוא בגיל שלוש וחיברה ולסים פשוטים מגיל ארבע. היא החלה לקבל שיעורי פסנתר אצל אמה בגיל שש, וכעבור שנה הופיעה ברסיטלים פומביים, בנגינת יצירות של הנדל, בטהובן, שופן ויצירות שחיברה בעצמה. ב-1875 עברה משפחתה לבוסטון, שם יעצו להוריה לרשום אותה לקונסרבטוריון אירופאי. ההורים העדיפו הכשרה מקומית ושכרו את ארנסט פראבו ואחר את קרל ברמן כמורים לפסנתר. בגיל ארבע-עשרה קיבלה איימי את הכשרתה הפורמלית היחידה בהלחנה אצל ג'וניוס ו. היל, שלימד אותה הרמוניה וקונטרפונקט במשך שנה אחת. מעבר לשנת לימוד יחידה זו, רכשה איימי את ידיעותיה בכוחות עצמה, במקרים רבים באמצעות לימוד וחקר יצירות קלאסיות, כגון הפסנתר המושווה של באך.
הופעת הבכורה שלה כמוזיקאית מקצועית התקיימה בבוסטון ב-1883, בנגינת רונדו במי במול מז'ור של שופן וקונצ'רטו בסול מינור של מושלס; כעבור זמן קצר הופיעה כסולנית עם האופרה של התזמורת הסימפונית של בוסטון. לאחר נישואיה ב-1885 עם ד"ר הנרי האריס אוברי ביץ' - מנתח בוסטוני שהיה מבוגר ממנה ב-24 שנים - הסכימה להגביל את הופעותיה לרסיטל פומבי אחד בשנה, שאת הכנסותיו תתרום לצדקה. מתוך היענות לרצון בעלה, התמסרה להלחנה. הצלחתה הגדולה הראשונה הייתה המיסה במי במול מז'ור, שבוצעה ב-1892 על ידי אגודת הנדל והיידן. ביצוע המיסה, שזכה לביקורות חיוביות, הביא את ביץ' אל השורה הראשונה של מלחינים אמריקאים. היא חיברה את "מזמור הלל" (פרק ק' בתהילים לחנוכת "בניין האישה" בתערוכה העולמית של שיקגו (1893).
אחרי מות בעלה ב-1910, יצאה למסעות קונצרטים באירופה, שם ניגנה בפסנתר יצירות משלה. דעתה הייתה נחושה להוציא לה שם באירופה הן כפסנתרנית והן כמלחינה. היא חזרה לאמריקה בשנת 1914 ושהתה ב"מקדאוול קולוני" בפטרבורו, ניו המפשייר. ב-1915 כתבה את "עשרת הדיברות למלחינים צעירים", שביטא רבים מעקרונות הלימוד העצמי שלה. בהמשך עברה לניו יורק, שם הייתה למלחינת הבית הווירטואלית של כנסיית סנט ברתולומיאו האפיסקופאלית. היא ניצלה את מעמדה כמלחינת צמרת אמריקאית לקידום הקריירות של מוזיקאים צעירים ועמדה בראש כמה ארגונים, בהם "אגודת המלחינות האמריקאיות", שם כיהנה כנשיאה הראשונה. מחלת לב הביאה לפרישתה של ביץ' בשנת 1940 ולמותה בניו יורק בשנת 1944.
יצירותיה כוללות מיסה במי במול מז'ור (1892), "סימפוניה גאלית" (1896), סונאטה לכינור, קונצ'רטו לפסנתר, "וריאציות על נושאים בלקניים", חמישיית פסנתר, כמה יצירות כוראליות ומוזיקה קאמרית (כולל פסטורלה לכלי נשיפה מעץ), מוזיקה לפסנתר והאופרה "קאבילדו" (1932). את עיקר הפופולריות הביאו לה, מכל מקום, שיריה. כתיבתה רומנטית ברובה, ולעיתים רבים משווים אותה לזו של ברהמס. ביצירותיה המאוחרות ערכה ניסויים, התרחקה מטונאליות, עשתה שימוש בסולמות של טונים שלמים ובהרמוניות וטכניקות אקזוטיות יותר.
ב-9 ביולי 2000, ב"קונכייה" המפורסמת של בוסטון (אנ'), חלקה תזמורת הטיילת של בוסטון כבוד לאיימי ביץ'. שמה נוסף לקיר השחם שעל "הקונכייה" והצטרף ל-86 שמות של מלחינים אחרים כמו באך, הנדל, שופן, דביסי, מקדואל ובטהובן. איימי ביץ' היא המלחינה היחידה על קיר השחם.
Brown, Jeanell Wise. "Amy Beach and Her Chamber Music: Biography, Documents, Style." Metuchen, NJ: The Scarecrow Press, 1994.
Jezic, Diane Peacock. "Women Composers: The Lost Tradition Found, Second Edition." New York: The Feminist Press, 1994.
אדריאן פריד בלוק, "איימי ביץ', ויקטוריאנית עזת-רגש: חייה ויצירתה של מלחינה אמריקאית, 1867-1944"
איימי ביץ', "פיות הים: אופוס 50", בעריכת אנדרו תומאס קסטר.
וולטר ס. ג'נקינס, "גב' ביץ' המרשימה, מלחינה אמריקאית: דין וחשבון ביוגרפי, מבוסס על יומנים, מכתבים, גזירי עיתונים וזכרונות אישיים של איימי ביץ'", ערך ג'ון ה. ברון.
בראון, ג'אנט וייז. "איימי בית' והמוזיקה הקאמרית שלה: ביוגרפיה, תיעוד, סגנון."
ג'זיק, דיאן פיקוק. "מלחינות: המסורת האבודה נמצאה, הוצאה שנייה."
The Lied and Art Song Texts Page Amy Marcy Cheney Beach: titles of her songs, in alphabetic order.
אוחזר מתוך "https://he.wikipedia.org/w/index.php?title=איימי_ביץ%27&oldid=25920764"