האי קוס שוכן בלוע המפרץ הטורקי של קרמה, אשר חותך לעומקו של קו החוף של אסיה הקטנה. הוא הופרד מחצי האי בודרום על ידי קריסתו של בקע בתקופה הפליוקנית, ולכן קיימות בו גבעות גיר המתנשאות לגובה של 846 מטרים בהר דיקאיוס, אשר רץ כמעט לכל אורך האי. זהו האי הגדול ביותר בדודקאנסיים אחרי רודוס, ושלא כמו רוב האיים האגאיים, אוכלוסיית האי קוס גדלה ומתפתחת. באופן טבעי, לרוב החברות יש בסיס צ’רטר לשיט יאכטות בקוס.
יאלי (גיאלי) הוא אי העשוי זכוכית געשית, אשר בו מחצבת פומיס מכוערת. מקורה של אבן פומיס זו הינו באיים הוולקניים של ניסירוס (הר געש כבוי גדול, אשר נוצר מעל גובה פני הים לפני כ-66,000 שנים). הר הגעש היה פעיל לסירוגין בימי הביניים אבל כעת מפגין את נוכחותו רק בצורת קטר גופרית. אבן פומיס מן ההתפרצויות יכולה להימצא במצעים בעובי 100 מטרים בחלקים הגבוהים יותר של האי והינם מיוצאים לארצות אחרות.
יתכן שכעת תרצו להביט במילון המונחים הוולקניים והגיאולוגיים. ניסירוס הינו אי ירוק המקבל כמות מים גבוהה, עם אדמה פורייה אשר מעובדת לטרסות מעוצבות בקפידה על המדרונות הפונים כלפי חוץ.
האי קוס היה מאוכלס מאז התקופה הניאוליטית. בערך ב-700 לפני הספירה, יחד עם עוד חמש ערים אחרות של ההקספוליס (קנידוס, לליסוס, לינדוס, האליקרנסוס וקאמירוס), קוס הייתה מוצב-חוץ של הלגיון הדוריאני.
האי קוס חשוב מכיוון שקיימים בו האתר הפולחני העתיק ביותר של האל המרפא אסקלפיוס, ובית ספר לרפואה שנציגו המפורסם ביותר היה סוקרטס (המאה החמישית לפני הספירה).
האי ניסירוס יושב במקור על ידי דוריאנים מקוס וקאמירוס. בשנת 1312 הוא נכבש על ידי אבירי סנט ג’ון, ומאוחר יותר הפך לאחוזה פאודלית של משפחת אסאנטי. הוא נכבש על ידי הטורקים בשנת 1533.
האי טילוס היה אחד הסודות השמורים ביותר של הדודקאנסיים למשך זמן מה. הוא מכיל חופים בתוליים, תושבים ידידותיים ומסלולי הליכה נהדרים: ניגוד שלו לעיר קוס. ממרחק הוא נראה צחיח אך הוא מעניק מקלט למטעי תאנים, שקדים, אגוזי מלך, רימונים וזיתים, שמושקים כולם על ידי מעיינות טבעיים.
במנדרקי – עיר הבירה והנמל – החיים סובבים סביב הקפטריה שבמזח, ולמרות סירות תיירים מקוס, העיר ההומה הזו שומרת על הקסם שלה. בהמשך החוף נמצא פאלי או פאלון, כפר דייגים מקסים ומקום מפלט מצוין. ניתן למצוא מסות של אבן פומיס צצות בנמל.