1. הערעורים שבפנינו נסבים על פסק-דינו של בית-המשפט המחוזי בבאר-שבע (כבוד השופטת ש' דברת), שעניינו שומת הפיצויים המגיעים למערערים בע"א 3807/05, בגין תאונת-דרכים שהמערער, יליד שנת 1959, היה מעורב בה. התאונה אירעה ביום 29.9.1998, בעת שהמערער נהג ברכב שהיה מבוטח אצל המשיבה, היא המערערת בע"א 4022/05.
פסק-הדין של בית-המשפט המחוזי הוא ארוך ומפורט. בית-המשפט פתח בסקירת מצבו הרפואי החמור של המערער, שהוסבה לו בתאונה פגיעה רב-מערכתית. המערער סובל מפגיעה מוחית, משיתוק כמעט מלא ומבעיות רפואיות רבות נוספות. מומחה רפואי, שמונה על-ידי בית-המשפט, קבע כי המערער סובל מנכות בשיעור של 100% לצמיתות, וכי הוא זקוק, בין היתר, למסגרת סיעודית ולמעקב רפואי צמוד. בית-המשפט העריך כי תוחלת חייו של המערער קוצרה בחמש שנים, לאמור: עד לגיל 73.6 שנים. עוד קבע בית-המשפט כי הפיצוי למערער ישולם בתשלום חד-פעמי ולא בתשלום עיתי. כמו כן, פסק בית-המשפט כי בנסיבות המקרה, המקום המתאים למערער הוא מוסד שיענה על צרכיו השונים, ולא בית-המשפחה. על-בסיס ההנחות האלה קבע בית-המשפט למערער את הפיצויים בראשי הנזק השונים, שהצטבר לסכום כולל של 6,273,585 ש"ח. מסכום זה הורה בית-המשפט לנכות את התשלומים התכופים ואת תגמולי המוסד לביטוח לאומי (להלן: המל"ל).
על פסק-הדין של בית-המשפט המחוזי משיגים שני הצדדים. הצדדים הוסיפו טענות בעל-פה לטענותיהם הכתובות וכן הגישו בקשות שונות להוספת ראיות ולצירופה של "אבנר", אגוד לביטוח נפגעי תאונות דרכים בע"מ (להלן: אבנר). לאחר שעיינו במסמכים כולם, ובחנו את הטענות, ראינו לנכון להתייחס למספר עניינים, כמפורט להלן.
2. נפתח בשאלת המקום המתאים לו למערער לשהות בו במצבו הקשה - בית או מוסד. בית-המשפט המחוזי, לאחר שבחן ביסודיות את השיקולים הנוגעים בדבר ואת העדויות שבאו בפניו, בא לכלל מסקנה כי צרכיו של המערער הם סיעודיים ולא טיפוליים, וכי אין בשהות בבית כדי לתרום לשיפור במצבו. בית-המשפט סבר כי בהתחשב בכך, ובצרכים הרפואיים והסיעודיים המורכבים של המערער, "אין מנוס מלקבוע שעל התובע לשהות במוסד". סכום הפיצוי בראש נזק זה הועמד על סך של 3,188,789 ש"ח. קביעתו של בית-המשפט קמא בעניין זה מקובלת עלינו. התלבטנו בשאלה אם יש מקום להוסיף פיצוי נוסף עבור הוצאתו של המערער לביתו בסופי השבוע. התבלטותנו נובעת מכך שעל אף מצבו הקשה של המערער והספקות שהועלו בפסק-הדין של בית-המשפט המחוזי באשר למידת התרומה שעשויה להיות לשהותו של המערער בבית, הרי שחומר הראיות אינו שולל תרומה אפשריות שכזו - גם אם קטנה. יתרה מכך, רצונה של המשפחה לשלב את המערער - ככל שהדבר ניתן - במערך המשפחתי, אף הוא מובן. אולם מסתבר - והדברים עולים מהערעור עצמו - שהעלויות הכרוכות בהוצאתו של המערער לביתו בסופי השבוע הן גדולות מאוד, ועולות כדי מיליוני ש"ח כאשר מנגד, כאמור, לא שוכנעה הערכאה המבררת באשר למידת התרומה שעשויה להיות לכך לשיפור מצבו של המערער. במכלול הנתונים, ובהתחשב גם בקביעה הבסיסית כי צרכיו הסיעודיים והטיפוליים של המערער מחייבים את שהותו במוסד, אף אנו לא ראינו מנוס מלדחות את הטענות בעניין זה.
3. שאלה נוספת נוגעת לקיצור תוחלת החיים. בית-המשפט המחוזי קבע, כאמור, כי תוחלת החיים של המערער קוצרה בחמש שנים. שני הצדדים חולקים על מסקנה זו. המערער גורס כי אין בסיס לקביעה שתוחלת החיים קוצרה, ואילו המשיבה סבורה שהקיצור משמעותי יותר מכפי שקבע בית-המשפט. בנושא זה אין מקום להתערבותנו. מדובר, כפי שנכתב לא אחת, בנושא שאי-הוודאות בו ניכרת ושההכרעה לגביו נשענת לרוב על נתונים סטטיסטיים (ראו גם ע"א 2099/94 חיימס נ' איילון - חברה לביטוח בע"מ, פ"ד נא(1) 529, 535). הכרעה סטטיסטית מעוררת תמיד קושי, שהרי "עבור הסטטיסטיקה אין פרטים ועבור הפרטים אין סטטיסטיקה". זאת ועוד, בבואנו להעריך את קיצור תוחלת החיים עלינו לזכור כי ההכרעה בעניין זה קובעת תקרה לתקופת הפיצוי ובכך עלולה, היא עצמה, לגרוע מאמצעי המחייה, הטיפול והסיעוד שהנפגע יזדקק להם אם יאריך ימים. את כל אלה יש להביא בחשבון בקביעת הקיצור בתוחלת החיים. בנסיבות המקרה, בית-המשפט קמא בחר בדרך של הערכה גלובאלית של קיצור תוחלת החיים, זאת לאור הדברים הזהירים והלא מוחלטים שהשמיע המומחה הרפואי, לאור העלייה המתמדת בתוחלת החיים וברמת השירותים הרפואיים, ובהתחשב גם בפסיקה של בית-המשפט העליון. שיעור הקיצור שנקבע הוא חמש שנים. לא מצאנו בטענות הצדדים טעמים מספקים לסטות מהערכה זו, למטה או למעלה.
הדיון בסוגיה זו קשור גם לשאלת שיטת התשלום - פיצוי עיתי או פיצוי חד-פעמי. גם בעניין זה ההכרעה אינה קלה במקרה זה, בעיקר בשל אי-הוודאות בנוגע לשיעור הגריעה מתוחלתה חיים. עם זאת, מסקנתנו היא שהכרעתה של הערכאה המבררת בעניין זה אינה מצריכה התערבות, וכי אין מקום לקיים היום בירור מחדש, הנשען גם על ראיות נוספות שצירופן התבקש, בנוגע לאיתנותן הכלכלית של המבטחות. המקרה הוא גבולי. הוא גבולי, כאמור, בעניין הזכאות לפיצוי עבור שהות (חלקית) בבית, הוא גבולי בעניין שיעור הקיצור בתוחלת החיים והוא גבולי בעניין דרך התשלום המיטבית. ההכרעות של הערכאה המבררת בעניינים אלה משקפות, בסופו של דבר, תוצאה מאוזנת - גם אם לא תוצאה אפשרית יחידה - שאין להתערב בה היום.
4. יתר טענות הצדדים מופנות כנגד הסכומים שנפסקו בראשי נזק שונים וכנגד אי-פסיקת פיצויים בגין נזקים נטענים מסויימים. נקדים ונאמר כי בכגון דא נתון לערכאה המבררת שיקול-דעת רחב, וכי בית-המשפט שלערעור, בדרך-כלל, אינו נדרש לבחינה פרטנית-חישובית של כל אחד מראשי הנזק, אלא לבחינה כוללת של הסכומים שנפסקו. בנתון לכך, אנו רואים לנכון לציין את הדברים הבאים.
לעניין הפסד השתכרותו של המערער, לא מצאנו מקום להתערבותנו. עם זאת, יש לתקן את דרך חישוב החיסכון הנובע משהותו של המערער במוסד, שאותו יש לנכות מהפסד השתכרותו. בדברנו ב"חיסכון" כאן אין אנו מתכוונים אלא למנת הצריכה והקיום ש"נחסכת" בעקבות מימון הוצאות אלה במסגרת השהות במוסד. בעניין זה, בחירתו של בית-המשפט המחוזי ללכת בשיטת הידות היא נכונה וראויה אך ישום השיטה היה שגוי. יש ליישם את השיטה בדרך המקובלת, קרי: חילוץ ידת הנפגע לאחר שמביאים בחשבון את הקופה המשותפת, המורכבת גם מהכנסת בת-הזוג (אשר לפי פסק-הדין עומדת על 6,000 ש"ח לחודש). בנוסף לכך, יש להביא בחשבון את השינויים הדינמיים במצב המשפחה, קרי: יציאתם של הילדים מהבית בבגרותם. הצדדים יערכו חישוב מתוקן על-פי הדרך הזו.
בנוסף, ראינו לנכון להתערב בסכומים שנפסקו עבור הפיצוי לרעייתו של המערער, ובעבור הוצאות נסיעתה לבית-החולים. כאמור, לא מצאנו עילה להתערב בהחלטת בית-המשפט המחוזי שלא לקצות פיצוי מיוחד עבור יציאה אפשרית של המערער מן המוסד לביתו בסופי שבוע, אולם בה בעת גוברת חשיבות הביקור של בני-משפחתו במוסד. אנו סבורים כי יש לראות בהוצאות הכרוכות בקיום מפגשים עקיבים בין המערער לבין יקיריו, ולו בבית-החולים, כהוצאות שהן פועל יוצא של התאונה, וכי הסכום שנפסק על-ידי הערכאה המבררת אין בו די לעניין זה. אנו מורים איפוא על הוספת סכום של 400,000 ש"ח בגין ראשי הנזק האלה. סכום נוסף של 100,000 ש"ח, ראינו לנכון להוסיף עבור טיפולים ועזרים שעשויים להקל על המערער ולשפר את מצבו. הסכומים האמורים הם בערכי יום פסק-הדין של בית-המשפט המחוזי.
5. מספר נקודות נוספות מצריכות התייחסות. ראשית, לעניין שערוך עלות השהות במוסד, יש לקבל את טענת המשיבות - שלא בא לה מענה מפי המערערים - ולהעמיד את הסכום החודשי המשוערך על 13,698 ש"ח, במקום הסכום של 14,120 ש"ח - שנקבע בפסק-הדין. שנית, יש לקבל את טענת המשיבות לגבי פסיקת שכר-הטרחה בגין מימון הוצאות האשפוז במוסד. המשיבות נשאו מלכתחילה בהוצאות השהות במוסד והבהירו שיוסיפו לעשות כן גם בעתיד (ראו תצהיר מיום 10.7.2001). גם הסכום לא היה שנוי במחלוקת, כפי שנאמר מפורשות בפסק-הדין של בית-המשפט המחוזי. התוצאה היא כי יבוטל החיוב בשכר טרחה עבור אותו חלק מן הפיצוי המיוחס למימון הוצאות השהות של המערער במוסד. שלישית, וכפי שהוסכם בסופו של דבר על-דעת המערערים, תצורף אבנר באופן פורמאלי להליך. צירוף זה התבקש על-ידי "מגדל - חברה לביטוח בע"מ", במסגרת הערעור מטעמה. מגדל הייתה הנתבעת בהליך בבית-המשפט המחוזי, ולפי פוליסת הביטוח היא נושאת באחריות לפיצוי בשיעור של 30%, כאשר ביתרה נושאת אבנר. יצוין, כי כבר בכתב-ההגנה בבית-המשפט המחוזי ציינה מגדל - שהוכתרה כנתבעת - כי יש בידי באי-כוחה ייפוי כוח לייצוגה של אבנר, ככל שהתובע יבקש לצרף את זו האחרונה כנתבעת. הדבר לא נעשה, אך בפסק-הדין התייחס בית-המשפט המחוזי גם לאבנר. מכל מקום, כאמור, היום חודשה הבקשה לצרף את אבנר, המערערים מסכימים לכך ואנו נעתרים אפוא לבקשה.
לבסוף, הוגשו על-ידי הצדדים הודעות ובקשות הנוגעות לצירוף ראיות נוספות. בחנו ראיות אלה אך לא מצאנו כי יש מקום לשנות מפסק-הדין.
סוף דבר: הערעורים מתקבלים בחלקם, במובנים האמורים. אין צו להוצאות.