מספר שנים לאחר שהיגר מבלארוס לישראל, מורשע אדם בשוד אלים של נערה צעירה, ונכלא לשנה וחצי. הנאשם טוען כי הוא חף מפשע וכי הודה במעשה בשל קשיי תרבות ושפה. עבודת הוידאו מגוללת את סיפורו ובוחנת את חוסר היכולת לגשת לאמת שבבסיס האירועים. הפרטים השונים שמרכיבים את זהותו ועברו של הנאשם מאפשרים את קיומן של אשמתו ושל חפותו זו לצד זו.
גיא, משוחרר טרי מצה״ל, משמש כ״חפרפרת״ בארגון זכויות אדם, ומנצל את מצלמתו ביעילות ככלי ללוחמה פסיכולוגית, הן בישראל והן בשטחים הכבושים. דרך עיסוק בדואליות המאפיינת את דמותו, מעלה הסרט שאלות אודות גבולותיה הנזילים של הבדיה הקולנועית ותפקידה של המצלמה בתוכם.
בסגנון המחקה סרטי טבע אשר נוטים להציג מקומות ראשוניים, פראיים ונסתרים מהעין, מוצגת מערת קריסטלים אפלולית ומסתורית. האם היא אמיתית או שמא היא בדיה?
עבודת הוידאו, שהוצגה במקור בסמיכות לפסלים, האובייקטים והאפקטים מהם מורכבת המערה, מנסה לעמוד על התפר הקולנועי בין אשליה לייצוגי מציאות ריאליסטיים והצורך האנושי בפנטזיה.
שאשא מפרסמת מודעה בעיתון אמריקאי ומזמינה אנשים לחלוק איתה את השקפת העולם שלהם. אחד המגיבים הוא רוברט, גבר בן שישים שמבקש להצטלם בעירום ולהטיף לה על הטרדות מיניות. עבודת הוידאו בוחנת את הדינמיקה הנזילה שמתפתחת בין השניים, ומבקשת לשאול – מי המנצל ומי המנוצל?
בשוט הסיום האיקוני בסרט ״הנוסע״ של מיכאלנג׳לו אנטוניוני יוצאת המצלמה באיטיות מבעד חלון החדר ומפנה את המבט לרצח המתחולל בו. בהשאלה, המצלמה בעבודת הוידאו ״מת מס׳ 57״ נכנסת דרך חלון חדר האוכל הנטוש של הקיבוץ, ובשוֹט אחד בן 8 דקות נעה בין פנים המבנה למעשה ה״הרג״ המתחולל בחוץ.
אווטאר בן דמותו של האמן יוצא למסע לילי בחיפוש אחר בת זוג וחברים. שיחה לילית עם דמות נשית המופיעה על שלט חוצות שולחת אותו למסע וירטואלי חוצה גבולות.
שתי עדויות על פגישה מקרית בתחנת דלק, בין בני זוג לשעבר, שהיו נשואים במשך עשרים שנה ושמרו על נתק בן שבע שנים. הרגע שארך במציאות כשלושים שניות, הפך לסרט בן שש דקות.