ביום שאחרי ההצבעה באו"ם, תגלה הנהגת אש"ף\פתח\הרשות הפלסטינית שהיה קל יותר לשכנע עוד מדינות אירופיות להצביע "כן", מאשר לעמוד בציפיות הגבוהות שהיא בונה בעצם המהלך הזה, ולשכנע את הציבור שהיא יכולה לשנות את אופי וסגנון הפעולה שלה. כדי שההצבעה בעד לא תישאר מחווה סמלית בלבד, כפי שמקווים בישראל, ולא תהיה רק החייאה זמנית לגופים פוליטיים מיושנים ולאליטות הנהנתניות שמרכיבות אותם, נחוצים שינויים פנימיים אדירים שעדיין קשה לדמיין אותם וקשה לדמיין שהם אפשריים. באש"ף מבטיחים שהם מכינים תוכניות מגירה ליום שאחרי: הן מבחינת השימוש בהזדמנויות שנותן המעמד החדש באו"ם והן מבחינת ההתמודדות עם פעולות ענישה אפשריות של ישראל ובעלות בריתה. גם זו הפתעה שצריך לראות כדי להאמין שהיא אפשרית.
כמעט עד הרגע האחרון נראה היה שרבים לא האמינו שההנהגה הפלסטינית תעמוד בלחצים ובאיומים של מי שהד"ר חנאן עשראווי כינתה אתמול "מיופי הכוח" של ישראל - ארה"ב, קנדה ובריטניה. במשך כמעט 20 שנים התרגלה הנהגה הזו להסביר הרבה ויתורים וכניעות שלה לישראל מעל ומתחת לשולחן, והפלסטינים התרגלו להאמין יותר לכלי התקשורת הישראליים (ואל ג'זירה) מאשר להכחשות של הנהגתם. בדיון דל-משתתפים באוניברסיטת ביר זית רמז שלשום איש המועצה המהפכנית של פתח, הד"ר סברי סיידם, לחוסר אמון זה כשאמר, נרגז משהו, ש"אם גרמניה, צ'כיה והולנד יצביעו בעד, תדעו שההנהגה שלכם צוחקת עליכם" - כלומר, שהיא כן הסכימה לתנאים הישראליים (כמו אי-הליכה להאג ושיבה למשא ומתן בלי תנאים מוקדמים).
הפגנות-מטעם אורגנו בערים שונות (כולל עזה) כדי להראות תמיכה עממית במהלך הפוליטי-דיפלומטי. תחנת הרדיו הרשמית ניסתה לייצר אווירה חגיגית-לוחמנית בשירים קצביים (מלאי שבחים למחמוד עבאס) ובראיונות שמסבירים את חשיבות הצעד. ובכל זאת, ככל שהתרחק יום הפסקת האש בעזה, שנתפש בציבור הפלסטיני כניצחון פוליטי ואפילו צבאי של החמאס, וככל שמתקרבים ליום ההצבעה באו"ם, נראה שההתלהבות מגבוה של העוסקים בדבר מתחילה לחלחל גם מטה.
לרגע נדמה שאש"ף חדל לחשוב כארגון-שלטון שמשמר את הסטטוס-קוו ושהוא חוזר לחשוב כמו ארגון שחרור שמסוגל לדמיין שינוי. לדמיין שינוי שהוא מחולל במאזן הכוחות הבינלאומי. המסקנה שההנהגה עומדת מול מכבשי הלחצים של ארצות הברית בראש ובראשונה מעוררת הערכה זהירה כלפיה. במשך שנים עבאס השליך יהבו על הממשל האמריקאי. אפילו הוא כבר נאלץ להודות שהוא הימר על הסוס הלא נכון.
אש"ף ופתח מבטיחים שביום שאחרי ההצבעה, יואצו שיחות הפיוס לקראת הקמתה של ממשלת אחדות עם החמאס. הקרקע כבר מוכשרת לזה. סידם אמר בביר זית שאחרי ניו יורק, מחמוד עבאס ייסע לעזה. בעזה מתירות רשויות החמאס לאנשי פתח להפגין, ניסוחי העוינות ההדדיים נעלמו מכלי התקשורת. אבל באש"ף ובפתח מפריזים בכוונה בתיאור תמיכת החמאס בהצבעה באו"ם, בעוד שכשמקשיבים לדובריה השונים של תנועת ההתנגדות האיסלאמית אפשר להסיק שזו תמיכה טקטית, או יותר אי-התנגדות מאשר תמיכה. יש לחכות ולראות מה יקרה כשהמהלך לא יניב תוצאות חיוביות מיידיות ואיך זה ישפיע על היחסים בתוך ממשלת האחדות, אם תקום.
בפני המדינות שאת קולן הם ביקשו, הציגו אש"ף ופתח את ההצבעה באו"ם כחלק מתפישה כוללת של מאבק לא-מזוין ("לא אלים"), עם דגש על דיפלומטיה והישענות על החוק הבינלאומי. כפי שמלמד הדיון בביר זית שלשום, בפני הציבור הפלסטיני יותר קשה לאנשי אש"ף/פתח למתוח את הקו המפריד הזה. סיידם לא הצטרף לדוברים אחרים שאמרו שכל צורת מאבק היא כשרה. הוא אמר, פחות או יותר, שכל צורה מתאימה לתקופתה. אבל הוא גם לא אמר את מה שאמר ל"הארץ" אחד מחברי תנועתו: שיש לשכנע את הציבור שניצחון צבאי הוא הפיך וסיבוב אחר יכול להסתיים בתבוסה, ואילו הניצחון הדיפלומטי-פוליטי באו"ם הוא בלתי הפיך ורק פותח אופקים חדשים.
מה יקרה אם וכאשר ההישג הדיפלומטי לא ילווה בצעדים חדשים ומפתיעים מצד מדינות העולם, שלא יגנו על הפלסטינים מפני המשך פעולות הכיבוש העוינות הישראליות, כהגדרת עשראווי? המאבקים העממיים בכפרים שונים בגדה המערבית, שהוצגו כמענה הנכון למאבק בנשק שאותו מנהלים רק יחידים בעוד השאר רק נושאים בסובלנות את צעדי הדיכוי הישראליים, לא התרוממו לכדי תנועה המונית. הרבה יותר סחפה והשפיעה האווירה הצרכנית הכביכול נורמלית שיצרה המדיניות הכלכלית של "בניית מוסדות המדינה" והשפיעו המאוויים לנוחות, יציבות וסטאטוס קוו של המעמד הבינוני שצמח. כעת צריך לחכות לראות אם הנהגה מאוחדת תוביל את הציבור הפלסטיני לעימות עממי-חזיתי בגדה.