חרף החלטת בית המשפט מיום 5.1.11, הגישה המשיבה תצהיר עדות ראשית מטעמה רק ביום 5.10.11 מבלי שהוגשה בקשה מתאימה להארכת מועד ובכך פעלה בניגוד להוראות תקנות 214ב1, 214ג' ו-2124ח' לתקנות סדר הדין האזרחי, התשמ"ד- 1984 (להלן: התקנות).
יתרה מכך, מדובר בתצהיר לאקוני המתייחס לאדם אחר בכלל ולא לנתבע.
עוד נטען, כי המשיבה פעלה בניגוד להוראות תקנה 109ז'(ב) לתקנות ההוצאה לפועל, התש"ם, 1979 (להלן: תקנות ההוצל"פ) בכך שלא הודיעה בתוך 30 ימים ממועד קבלת הרשות להתגונן על רצונה להמשיך בתביעה.
מלבד האמור לעיל, מבקש המבקש להורות על מחיקת התביעה אף מן הטעם שההליך דנן נפתח בניגוד לעקרון חוקיות המינהל ובחוסר סמכות תוך הפרת הוראותיו של סעיף 29(ב) לחוק רשות השידור, התשכ"ה- 1965 (להלן: החוק) הקובע כי המשיבה יכולה לגבות חובותיה רק באמצעות פקודת המיסים (גביה).
בנסיבות אלה, הרי שאין ממש בטענת המבקש לפיה המשיבה לא פעלה בהתאם להוראות תקנה 109ז(ב) לתקנות ההוצל"פ שעניינה במצב דברים בו מחליט ראש ההוצל"פ על העברת התביעה לבית המשפט מחמת אי קיום תנאים.
לעניין טענת המבקש בדבר האיחור בהגשת תצהיר עדות ראשית מטעמה טענה המשיבה, כי האיחור נבע מניהול מו"מ בין הצדדים לצורך סיום ההליכים בפשרה אך הדבר לא צלח.
התצהיר הומצא לידיו של המבקש כבר ביום 30.10.11 ומשכך לא ברור מדוע בחר המבקש להעלות טענתו לעניין זה רק בסמוך למועד שמיעת הראיות.
המשיבה אישרה כי נפלה טעות סופר בתצהיר ואולם הדגישה כי תוכן התצהיר וכן המסמכים שצורפו אליו מתייחסים כולם לנתבע.
לעניין טענת המבקש לפיה יש להורות על מחיקת התביעה מחמת העדר סמכות עניינית, טוענת המשיבה כי דינה להידחות הן מן הפן הפרוצדוראלי שכן לא הועלתה בהזדמנות ראשונה, והן מן הפן המהותי בין היתר מהטעם שלפי הוראת סעיף 5 לחוק רשות השידור, המשיבה הינה תאגיד הכשר לכל חובה, זכות ופעילות משפטית, ובכלל זה יש לקרוא גם הגשת תובענות אזרחיות. בנסיבות אלה יש לראות בהוראת סעיף 29(ב) לחוק ככזו הבאה להוסיף ולא לגרוע.
טעם נוסף הינו שנקיטת הליך אזרחי לצורך גביית האגרה עדיפה עבור החייב מאשר גבייה בהתאם להוראות פקודת המיסים (גבייה) ועל כן מתיישבת יותר עם הוראות חוק יסוד "כבוד האדם וחירותו"
לאחר ששקלתי את טענות הצדדים אני דוחה את הבקשה.
ראשית אציין, כי לעיקר טענות הצדדים בנוגע לסוגיית הסמכות להגשת תביעה בהליך אזרחי נדרשתי בהרחבה במסגרת החלטתי מיום 13.1.13 בתא"מ 15450-10-10 רשות השידור/ המשרד הראשי נ' אמונה (פורסם במאגרים המשפטיים).
בתמצית יאמר כי בהעדר איסור מפורש בהוראות החוק, הרי שאין להגביל את המשיבה לפעולה אך בהתאם לפקודת המיסים (גביה), וכי למעשה עומדת בפני המשיבה האפשרות לבחור באיזה הליך לנקוט לצורך גביית החוב.
כן נתקבלה טענת המשיבה כי גבייה בדרך של תובענה אזרחית עדיפה במסגרת הליך זה, על פני גבייה בהתאם להוראת פקודת המיסים (גבייה).