כשאנו לומדים בשבועות אלו על המשכן וכליו, מתעוררת שאלה.
ומאין חדרה תאורה למשכן, אין כל מקור אור שיכל לחדור פנימה.
נרות המנורה דלקו (לרוב הדעות, מלבד דעת הרמב"ם) רק בלילה, "מערב עד בוקר", מלבד "נר המערבי" שדלק גם ביום.
האם די היה בנר זה "נר המערבי" (ובנר הסמוך לו), כדי להאיר את כל המשכן במשך שעות היום, כאשר הוא כולו אטום בעצי שיטים בעובי אמה מכל עבריו, ובשלוש-ארבע כיסויי צמר בתקרתו?
חלפו להם כבר שלשה חדשים מאז הרצח המזעזע של השלוחים במומביי, הרב גבריאל וזוגתו רבקה הי"ד, אך הם "אינם משתכחים מן הלב".
שגרת היום יום השוחקת, אמורה להשכיח ולהקהות את התחושות שחווינו באותם ימי מתח ותפלה.
העיסוקים התוכפים חדשים לבקרים אמורים לעמעם את הרגשת ההתפעלות והביטול שחשנו כלפי אותו זוג, כשכולם נוכחו לפתע לשמוע, לקרוא, לראות, את היקף העבודה שלהם בשנים הקצרות שהם פעלו בהמונה של רומי, כשהם פרצו לפתע מהאלמוניות שלהם, כשהם היו "עוד זוג שלוחים על המפה" מתוך האלפים הפרוסים בכל העולם.
אולם הם לא נשכחים ולא יורדים מסדר היום. הקב"ה דואג שבכל כמה שבועות הם יעלו ויעוררו את הלבבות מחדש.
כשראינו את בני המשפחה בראשות איש המרכז לעניני חינוך הרב משה קוטלארסקי מהלכים בימי החנוכה בין הריסות הבית חב"ד, הלב נשבר יחד איתם, וזכר הקדושים צף ועלה מחדש במלוא העוצמה. כששמענו על הטרגדיה של פטירת בנם הקטן, אין מי שלא פלט אנחה עמוקה, כל עין הזילה דמעה.
בימים האחרונים הם קמו ועלו מחדש למול עינינו, בתמונות וקטעי הווידאו מתוך הדיסק המשוחזר של מחשב הבית חב"ד, ואתה מביט בתמונות והכל חוזר אליך שוב.
אתה רואה את התמונות של ארועי חג החנוכה, של מסיבת פורים שמחה, כיצד גבי אוגד לולבים בערב חג הסוכות, אתה רואה את להבחל"ח הנגיד ר' יקותיאל יהודא ראהר יושב מחוייך בין יהודי בית חב"ד מומביי במסיבת החנוכה ומביט בהערצה על גבי הי"ד, שואף נחת מהפעילות המרשימה והמיוחדת שנעשית בכספי התמיכה שלו.
ואתה רואה בתמונה הבאה כיצד ליבו הרגשן מרים אותו על רגליו והוא מחבק את גבי בחיבוק עז, ואתה חושב שהוא עושה זאת בעצם בשם כולנו.
אתה רואה את הבית, ולמרות שמעולם לא ביקרת בו, דומה שאתה מכיר כל קומה וכל חדר, הרי כולנו "היינו שם" בחודשים האחרונים כמה וכמה פעמים. והכל חוזר אליך.
דומה שהקב"ה לא נותן להם "להשתכח מן הלב".
כשיעקב אבינו מאן להתנחם על בנו יוסף, למרות שחלפו עשרים ושניים שנה מאז שהוא חשב ש"חיה רעה אכלתהו, טרוף טורף יוסף", מסבירים חז"ל ש"גזרה על המת שישתכח מן הלב", אולם בהיות ויוסף לא מת, הוא היה חי במצרים, לכן יעקב "וימאן להתנחם".
שואלים מפרשי התורה, הכיצד זה יעקב לא הסיק מכך מסקנה ברורה. בהיות שחז"ל קבעו ש"גזרה על המת שישתכח מן הלב", והנה הוא "ויתאבל על בנו ימים רבים", ויוסף לא נשכח ממנו, הרי יש לך ראיה שיוסף אינו "מת", כי אילו הוא היה מת – הרי לא היית מתאבל עליו כה הרבה.
אחד ההסברים הוא, שיעקב אכן הבחין בכך, אולם הוא סבר כי הגזרה על המת היא רק כאשר האדם נפטר במוות טבעי, כשהוא הגיע לסוף ימיו, ומת ככל האדם, כאשר הוא "מת". אולם כאשר "חיה רעה אכלתהו", כאשר "טרוף טורף יוסף", כאשר המת נפטר במיתה משונה, והוא לא בגדר של "מת", אלא בגדר של "נהרג", אזי הגזרה אינה חלה עליו, והכאב, הצער והאבלות עומדים "ימים רבים" ללא נחמה.
גם כאן, כאשר בני הזוג הי"ד אינם בגדר של "מת", הם לא "מתו" – אזי אין הגזרה של "ישתכח מן הלב" חלה עליהם, והם קמים ועולים לנגדינו מחדש כל העת, הם מעוררים, מחייבים, מחזקים, נותנים כח ומראים דוגמא מחדש.
אולם דבר עקרוני אחד כן השתנה בבני הזוג הללו. אמנם הם לא "מתו", אבל הם לא מה שהם היו עד ראש חודש כסלו תשס"ט.
עד לראש חודש כסלו האחרון, הם סלדו מפרסום, התרחקו מכל מה שקשור ל"חיצוניות" צבעונית של עיתונות או אתרי אינטרנט כאלו ואחרים. הם לא היו שם.
מלבד אותם אנשים שהכירו אותם, מלבד אלו שביקרו בביתם ונהנו מהם מלא חפניים – רובה המכריע של הקהילה החב"דית לא הכירה אותם. הם היו "עוד זוג שלוחים" מבין שלושת אלפים וחמש מאות השלוחים הפזורים מהודו ועד כוש, בשבע ועשרים ומאה מדינה.
הם עשו את מלאכתם נאמנה בשביל שני אנשים.
האחד הוא – המשלח. כל מה שהם עשו, הם עשו רק עבורו, הוא זה ששלח אותם לשם, והוא זה שאמור לקבל דיווח ותמונות ממה שקורה איתם. את הדיווחים, הם שלחו רק לו. ברגעים השמחים, והן באלו הכואבים – הם שיתפו רק אותו.
השני הוא – בני אברהם יצחק ויעקב, שבשם "ישראל" יכונה, שהיו במומביי. הם דאגו ל"ישראל" זה, בין אם הוא יהלומן אמריקאי מצליח, בין אם הוא משגיח כשרות מירושלים שבין החומות, בין אם הוא תרמילאי ישראלי, שנפל לבין הכתות השונות בהודו וקוראים לו גיא או נמרוד.
להם הם נתנו כל אשר להם, הם ורק הם עמדו בראש מעייניהם, הדאגה לרווחתם הרוחנית והגשמית, לוודא שטוב להם, ולא חסר להם מאומה, מתוך חיוך נעים, מילה טובה. לעשות נחת למטה, ולעשות נחת רוח למעלה.
ומעבר לזה, אין שום דבר. פרסום?! תמונות בעיתונות?! במה זה תורם לשליחות? האם בגלל תמונה בעיתון - גיא יוכל להשתחרר מהר יותר מבית הסוהר העבש בהודו? האם בעקבות ידיעה וגלריה בלעדית ממסיבת חנוכה באתר פלוני - הרבי יהיה לו יותר נחת? האם בעקבות פרסום באתר המתחרה - היהלומן החרדי מבורו פארק יהיה לו הבנה מעמיקה יותר בשיעור גמרא לאחר מעריב בבית חב"ד במומביי?
לא ולא. וכשאין בזה תועלת, אז אין בזה צורך.
כל זה היה עד לראש חודש כסלו תשס"ט.
בילקוט שמואל נאמר "כל הבורח מן הכבוד - הכבוד רודף אחריו. וכל הרודף אחר הכבוד – הכבוד בורח ממנו". נשאלת השאלה, הלא לשניהם אין כבוד. זה הבורח מן הכבוד, הרי הוא בורח מן הכבוד, ובמילא אין לו כבוד. וזה הרודף אחר הכבוד – הכבוד הרי בורח ממנו, והיכן ההבדל ביניהם.
זה הרודף אחר הכבוד – כשהוא מפסיק לרוץ, והכבוד ממשיך לברוח, הרי הוא לא השיג כלום. אולם זה הבורח מן הכבוד, כאשר כוחותיו פסו, והוא הפסיק לרוץ, או אז הכבוד מדביק אותו ומשיגו.
כי אמנם הם הפסיקו לרוץ, אבל הם לא "מתו", כך שאין כל סיבה שהם יישכחו מן הלב, ומגיע להם את מלוא הכבוד גם עתה, וגם הלאה, אסור שהם יישכחו.
דומה כי כדאי לאמץ מעת לעת את הגישה הבריאה הזו של בני הזוג. "הבורח מן הכבוד".
בני הזוג הולצברג לא היו פחות "שלוחים", או פחות "חסידים" או "מקושרים", או פחות בעלי השפעה על הזולת במקום שליחותם – בגלל שהם לא פרסמו את עצמם בראש חוצות.
אם הקב"ה יחליט שמאוד חשוב לטובת השליחות גם פרסום, הוא ידאג שהדבר יהיה, ובחסד וברחמים, אבל הדבר לא צריך להיות בעל משקל משמעותי כלל בעבודת השליחות.
בכינוס השלוחים הצטלמו בתמונה המרכזית בחזית 770 יותר מ3,000 שלוחים, כן ירבו. אך באתרי החדשות החב"דיים, אתה קורא כל העת סביב לא יותר ממאה וחמישים דמויות.
היכן כל השאר? הם לא פופלאריים מספיק? הם לא עוסקים במבצע תפילין או מוסרים שיעורי תורה? הם לא מקריבים את חייהם, חיי משפחתם, למען הציבור, בשליחות נשיא דורנו? הם לא עושים די נחת רוח לרבי?
הם כמו הזוג הולצברג לפני ראש חודש כסלו האחרון, הם יודעים ש"ונשמע קולו – בבואו אל הקודש", רק שם, בבואו אל הקודש" פנימה, צריכים "לשמוע" אותך. אבל בחוץ – מחוץ לקלעי חצר המשכן – העיסוק והקדשת האנרגיות הגדולה ב"ונשמע קולו" - היא לזרא.
בכמה מקומות בחוברות ה"רשימות" (חוברת כב, וחוברת קז) הרבי מדבר על כך שקלעי החצר היו מפשתן.
התוכן של הפשתן הוא, בשונה משאר הצמחים, שהוא גדל קנה אחד בלבד מכל גרעין. תכונה נוספת יש בפשתן, שהוא מחליש את הקרקע בה הוא צומח, ולכן לא מגדלים אותו באותה חלקת אדמה שנה אחר שנה.
וזה התוכן של המשכן, כשאתה נכנס מרשות הרבים אל חצר המשכן, כשאתה עומד להכנס ל"דירה לו ית' בתחתונים", כשאתה עומד למלא את השליחות של "והוריד את השכינה למטה בארץ", אתה צריך לדעת שני דברים.
ראשית אתה צריך לדעת שאתה מובדל ב"קלעים" בכל העולם שסביבך, גם אם הסביבה היא "מחנה ישראל" או אפילו "מחנה לויה".
האחד – אתה מובדל מכל העולם ע"י פשתן, הפשתן הוא הן בקו השלילה, הוא "מכחיש את הקרקע", הוא מחליש את כל המושגים הארציים המוכרים, הוא קורא תיגר על העולם, ומחליש את כוחו. אתה מאלו אשר "ופרק מעל צווארו עול החשבונות הרבים אשר ביקשו בני האדם", החשבונות ומושגי העולם הרחב – לא קיימים אצלך.
והשני - הוא בקו החיוב, הפשתן הוא צומח מגרעין אחד, יש לו רק מקור אחד וכל השאר לא חשוב לו. הוא קשור רק לאחד שממנו הוא יונק וממנו הוא חי, ורק הוא מעניין אותו.
בתוך המשכן פנימה, כשאתה בתוך ה"דירה לו ית' בתחתונים", לשם מה אתה צריך לאור יקרות? "וכי לאורה הוא צריך"?
ההבדל בין אור לחושך הוא האם אתה רואה את הדברים או לא. האור נעשה כדי שתוכל לראות את הנעשה במקום, אולם הדברים עצמם קיימים גם בחושך. האור נעשה בשביל הזולת, שיוכל ליהנות ממראה עיניו.
המשכן, במקום בו עיקר שכינה נמצאת. במקום בו הדבר עצמו הוא העיקר, ואין מקום לזולת, אין צורך כלל באור גדול, די במינימום ההכרחי. די בנר המערבי.
באם אתה צריך "להראות" מה שיש לך, באם עצם הדבר לכשעצמו לא מספיק לך, משמע שאינך עדיין במשכן, אתה עומד עוד מחוץ לקלעי החצר, אתה עדיין מחוץ לקלעי הפשתן, המושגים הארציים עדיין בעלי משמעות אצלך, ומלבד ה"גרעין" ממנו אתה יונק, יש לך שיקולים נוספים.
כשאתה ובורא העולם לבד, כשאתה עובד רק למען הגרעין ממנו אתה חי, לשמו אתה עובד, לשם מה לך תאורה גדולה, לשם מה לך "פלשים"?
"ה' אמר לשכון בערפל". כשמקימים את המשכן לו ית', כשבונים את הדירה – נאמר "ויכל משה את המלאכה, ויכס הענן את אהל מועד, וכבוד ה' מלא את המשכן".
יישר כח גדול. תענוג לקרוא את הדברים בפרט כשהכותב נאה דורש ונאה מקיים, כידוע לרבים שנעזרו ונעזרים על ידו יום יום ושעה שעה.
אוי אוי!!! מבטא בדיוק מופלא מי היו השלוחים היקרים!!!
4. מאמר מקסים - תודה רבה!