הלקח העולה מהמהפכה הערבית של השבועות האחרונים הוא שהעולם חייב להשתחרר מהתלות בנפט. האזהרות החוזרות, שכלכלת העולם נשענת על משאב מתכלה הטמון במעמקי אדמתן של מדינות לא יציבות, מתגשמות לנגד עינינו. ההתקוממות העממית במצרים ומלחמת האזרחים בלוב הקפיצו מעלה את מחירי הדלק. וזה כלום לעומת החשש הגובר שסעודיה, הצלע הכי חשובה במשק האנרגיה העולמי, תידלק גם היא באש המהפכה. אם תעשיית הנפט הסעודית תיקלע למשבר ולחוסר ודאות, הזינוק במחירים עלול לערער את הסדר העולמי.
זו שעתם הגדולה של נביאי זעם כמו תומס פרידמן, בעל הטור ב"ניו יורק טיימס", שמתריע זה שנים מפני "ההתמכרות האמריקאית לנפט מיובא". או כמו יזם המכוניות החשמליות שי אגסי, שעסוק בפיתוח החלופה לזהב השחור. אבל לא די במאמרי תוכחה ואפילו לא במיזם אנרגטי. סדר העדיפויות של המדינות המפותחות חייב להשתנות. עליהן להציב בראשו את הקטנת השימוש בנפט. אין סכנה גדולה יותר לביטחונן הלאומי ולשגשוגן, מהמבנה הנוכחי של משק האנרגיה.
עידן הנפט החל לפני כ-150 שנה, בקידוח בפנסילבניה בארצות הברית. מאז רק התרחבה הצריכה - והיא ממשיכה לגדול. הנפט נוח להפקה, להובלה ולניצול, יותר מכל מקור אנרגיה אחר. אין עסק גדול או חשוב יותר משאיבתו ואספקתו. מעשר החברות הגדולות בעולם, חמש הן חברות נפט. שום מוצר אחר אינו מושפע כמו הנפט מתנודות פוליטיות, ומשפיע כמוהו על מאזן העוצמה הגלובלי.
גרף מחירי הנפט ב-40 השנים האחרונות מתאר במדויק את יחסי הכוחות בין המעצמות הגדולות. יש מתאם מובהק בין תנודות חדות במחיר הנפט, מעלה או מטה, ובין מצבן היחסי של מעצמות-העל.
זינוק המחיר בשנות ה-70, בעקבות מלחמת יום הכיפורים ומאוחר יותר המהפכה באיראן, פגע קשות במעמדה של ארה"ב - הגדולה ביבואניות הנפט - וחיזק את ברית המועצות, שכלכלתה נשענה על יצוא אנרגיה. שעת החשבון הגיעה בעשור הבא: קריסת המחירים בסוף שנות ה-80 מוטטה את בריה"מ. כלכלתה לא הצליחה לעמוד בעול אחזקת האימפריה הסובייטית בלי זרימת הפטרו-דולרים.
מחיר הנפט זינק שוב ב-2008 ובישר את המשבר הפיננסי העולמי, שהפיל לקרשים את ארה"ב ועירער את ביטחונה העצמי. המרוויחה הגדולה הפעם היתה סין, שגם היא מייבאת נפט, אבל תלותה הכלכלית בו פחותה עדיין מהתלות האמריקאית. המשבר הכלכלי הוביל למהפך פוליטי שהעלה לשלטון את ברק אובמה.
מחירי הנפט ירדו בינתיים בחזרה, והתאוששו מחדש עם עליית הביקושים בשנה שעברה. חולשת ארה"ב היכתה בסופו של דבר את יצואניות הנפט: גלי ההדף שחולל המשבר הכלכלי ממוטטים עכשיו את המשטרים במדינות ערב, שהיו בני חסותה של וושינגטון ונהנו מהגנתה.
התלות בנפט נובעת משליטתו בתחבורה. מכוניות, אוניות ומטוסים, וחלק גדול מהרכבות מתודלקים בבנזין וסולר. אורח החיים המודרני נשען לחלוטין על כלי התחבורה האלה. גל לופט, חוקר ישראלי שמטיף לאמריקאים על "ביטחון אנרגיה", נותן בהרצאות שלו דוגמה המובנת לכל אחד: במדינת פרברים כמו ארה"ב אי אפשר לקנות לחם בלי להיכנס לאוטו ולנסוע למכולת. זה אומר שבלי נפט זמין תושבי "סברביה" פשוט ירעבו. בערים גדולות כמו ניו יורק ושיקגו יש רכבות חשמליות, אבל אספקת המזון מהכפר לעיר תלויה בנפט.
ארצות הברית היא עדיין צרכנית הנפט הכי גדולה, היא יונקת כרבע מהתפוקה העולמית. סין סוגרת במהירות את הפער: בשנה שעברה, הסינים עברו לראשונה את האמריקאים בצריכת האנרגיה הכוללת (מכל המקורות ולכל השימושים). ככל שהסינים עוברים מהכפר לעיר ומאופניים למכוניות, הם זקוקים לעוד ועוד בנזין וסולר. סין צורכת היום כעשירית מתפוקת הנפט בעולם, ולפי התחזית של - BP "בריטיש פטרוליאום" - היא תכפיל את צריכתה וב-2030 תעבור את ארה"ב.
הביקוש הסיני לנפט יכתיב, יותר מכל גורם אחר, את ההתפתחויות בשוק האנרגיה הגלובלי ובהכרח גם את מאזן היחסים בין המעצמות. כבר היום מיוצא רוב הנפט מהמזרח התיכון לאסיה, ובעיקר ליפאן ולסין. עד היום, ארה"ב שלטה ברוב מקורות האספקה, בזכות הסכמי ההגנה עם סעודיה ונסיכויות המפרץ, והכיבוש הצבאי בעיראק. בשנים הבאות תחריף התחרות על השליטה בבארות הנפט בין ארה"ב לסין, שהיום תומכת באיראן. המשטרים החדשים שיקומו במדינות ערב ודאי ינסו להתנער מהחיבוק האמריקאי ולשחק בין המעצמות כדי להגדיל את השפעתם ואת הרווחים הכלכליים.
צריכת הנפט העולמית היא עכשיו בשיא של כ-88 מיליון חביות ביום. שתי המפיקות הכי גדולות הן רוסיה וסעודיה, שמספקות יחד כרבע מהשוק. לסעודיה יש חשיבות ייחודית, כי רק לה יש כושר ייצור עודף, והיא יכולה למלא את החסר אם אחת המפיקות הקטנות נקלעת לבעיה - כמו שקרה עכשיו ללוב. כל הספקיות האחרות שואבות נפט במלוא יכולתן.
בסעודיה נמצאות גם העתודות המוכחות הגדולות ביותר. כמו כל דבר כמעט בשוק הנפט, היקף העתודות וכושר הייצור של הסעודים מוטלים בספק ואפופים תאוריות. אבל הנתונים חשובים פחות מהציפיות, שמכתיבות את המחיר והתנהגות הצרכנים. כשסעודיה תשתעל, הכלכלות במערב ובאסיה ירעדו.
משבר האנרגיה בשנות ה-70 הביא להפסקת השימוש בנפט כמקור אנרגיה לייצור חשמל. את מקומו תפסו הפחם והגז הטבעי. השינוי היה קל יותר במשק החשמל, שבו צריך לתדלק רק כמה תחנות כוח נייחות, ולא מיליוני מכוניות נעות בדרכים. עכשיו הגיע תור השינוי בתחבורה.
לבנזין ולסולר יש שלושה תחליפים אפשריים: דלק שמופק מצמחים ("ביו-דיזל"), גז טבעי שמוסב לדלק מכוניות, ומנוע חשמלי. השימוש בחשמל מעניק את הגמישות הרבה ביותר, כי הרשת מגיעה לכל מקום ואת האנרגיה אפשר לספק מהרבה מקורות - מדלקים פוסיליים כמו פחם וגז טבעי, מגרעין ובעתיד גם מהרוח והשמש.
היתרון הפוליטי של המכונית החשמלית טמון בגיוון מקורות האספקה: עתודות הפחם, הגז הטבעי והאורניום, וכמובן גם קרני השמש ומשבי הרוח, לא מרוכזים בכמה מדינות שרובן אינן דמוקרטיות וסובלות מחוסר יציבות, כמו עתודות הנפט. אם ניסע במכוניות חשמליות, לא נחשוש לכיסאותיהם של מלך סעודיה וחבריו מכוויית, קטאר, בחריין ואיחוד האמירויות. חילופי שלטון בריאד לא יזעזעו את לקוחות הסופרמרקט באריזונה.
מכוניות חשמליות, או כאלה המונעות בגז טבעי, לא יפתרו את בעיות איכות הסביבה, זיהום האוויר והתחממות כדור הארץ. לכל היותר הן יעבירו את הפיח והסירחון מרחובות הערים הצפופות לארובות תחנות הכוח. תועלתן תהיה פוליטית ואסטרטגית, לא סביבתית. רק כשתגיע פריצת דרך טכנולוגית בפיתוח אנרגיה מתחדשת מהשמש והרוח, החשמל יוכל להיות גם ירוק. אנחנו עוד לא שם. עכשיו צריך לטפל בפוליטיקה של האנרגיה, ולא לפנטז על עולם נטול מזהמים.
ראש הממשלה, בנימין נתניהו, זיהה היטב את הצורך בשחרור העולם מהנפט ויזם תוכנית לאומית לפיתוח תחליפים. אחרי עיכובים ומאבקים ביורוקרטיים אושרה התוכנית בממשלה בחודש שעבר. במועצה הלאומית לכלכלה, בראשות פרופ' יוג'ין קנדל, הוקמה מינהלת פרויקט קטנה. הפרויקטור, שגיא דגן, מחפש מיזמים קטנים שיוכלו לחולל שינוי גדול. יש לזה תקדים בעולם האינטרנט, שבו זכו חברות ישראליות להשפעה ונתח שוק משמעותי בתחומי נישה חיוניים כמו הצפנה. במועצה הלאומית לכלכלה מאמינים שעם דחיפה וסיוע מהממשלה, יקומו כאן עוד שי אגסים.