עוד לא נמנו כל הקולות, וכבר החלו הפרשנים, שמיעטו לספור את שאול מופז עד לניצחונו, לפצוח בשירי הלל. למנצח שיר מזמור. שלל השבחים שהורעפו על ראשו פתאום לא היה מבייש שום מדינאי דגול: איש מעשה, נחוש, חרוץ, צנוע, אדון-ביטחון ומר-חברה. ספק אם מופז עצמו ידע שהוא כזה, ספק אם אנחנו ידענו שהוא כזה, עד שנבחר. פרשן אחד אפילו השווה אותו להרי טרומן. עד כדי כך.
גם העובדה שמופז עצמו מיהר להצטלם, למחרת ניצחונו, כשהוא לופת את אבני הכותל המערבי ומישיר מבטו אל האופק, וקודם לכן גם מניח זר למרגלות קברו של חוזה המדינה, שיוותה לבחירתו נופך של אירוע היסטורי; הזדמנות צילום כפולה שכזאת ביום אחד לא זכורה כאן מזמן. לרגע נדמה היה שמופז נחת אלינו מעולם אחר, ועכשיו, כשגילינו את דבר קיומו ובעיקר את ההבטחה הגדולה שהוא נושא, ניצתה בלבנו התקווה הגדולה. ככה זה כשאין תקווה, כשהפוליטיקה מדשדשת במי אפסיים, כשנדמה שבנימין נתניהו יישאר לנצח, אין לו כל יריב של ממש, לא במפלגתו ולא מחוצה לה, ואין גם הבדלים גדולים בין מרבית המפלגות. פתאום מופז הוא הבטחה חדשה ומסעירה.
ובכן, אולי כדאי לזכור שמופז, ממש אותו מופז, אותו אדם, אותו פוליטיקאי, נמצא כבר בסביבה זה שנים רבות, והחותם שהותיר עד כה היה מוגבל מאוד ולעתים אף שלילי. ובכן כדאי גם להזכיר, שמדובר בסך הכל בבחירת יו"ר למפלגה גוועת, שהולכת ומצטמקת בסקרים, גם אחרי בחירתו, ועכשיו היא בחרה לעצמה את מנהיגה הרביעי בשש שנים. כדאי לזכור זאת, בשביל הפרופורציה.
בשביל הפרופורציה, כדאי גם לזכור במי המדובר. כל השבחים על התנהלותו ה"עניינית", שאינה אלא מגושמת, לא ישנו את העובדה שמדובר בדמות אפורה. אולי זה לא נורא, אבל יתרון גדול זה גם לא. מישהו זוכר משפט אחד מעניין שאמר? רעיון מקורי? אפשר גם על זה להגיד לא נורא, אבל להתפעל? הלאה: האופורטוניזם - יום אחד הליכוד הוא בית (שלא עוזבים) ולמחרת עוזבים את הבית - גם הוא לא עניין גדול להשתבח (ולשבח) בו. בחינגת השבחים שמתחוללת עכשיו סביב מופז זה תורגם ל"פרגמטיות". שיהיה.
מופז גם היה אחד משרי הביטחון האכזריים שהיו - במשמרת שלו נהרגו לא פחות מ-1,705 פלסטינים, כולל 372 ילדים ונערים, ו-191 בפעולות חיסול - גם זה לא צריך להיות כבוד גדול. נכון, אלו היו ימי האינתיפאדה השנייה, אבל מופז היה גם אחד מאבות תורת החיסולים, דבר שנשכח לו לגמרי. הוא גם נקלט פעם לוחש במיקרופון: לגרש את יאסר ערפאת מרמאללה, עוד רעיון גאוני לשעתו. "אני חשבתי שצריך להכות חזק מאוד", אמר לחברי ועדת וינוגרד שחקרה את אירועי מלחמת לבנון השנייה, ובכך מיצה את עיקרי תורת המלחמה והאני מאמין הצבאי-מדיני שלו. אולי שינה טעמו מאז, אבל חובת ההוכחה עליו. הוא טרם עשה כן.
תוכנית השלום שהציע לפני כמה חודשים ממוחזרת ובעיקר מתעלמת, כמו רוב תוכניות השלום הישראליות, מהצד השני, מצרכיו ומשאיפותיו. מופז שיחק עם עצמו. ובעצם, איזו סיבה יש לו לנהוג אחרת? להפסיק את הכיבוש? לשם מה? הכל הרי סבבה. התגייסותו עכשיו לעניין החברתי חשודה עוד יותר: עכשיו באים? ואיפה הוא היה קודם לכן? נכון שמופז המציא את ה"מופזית", אותו נרתיק פלסטיק משוכלל להחזקת מחסניות, אבל ככל הידוע זו היתה ההמצאה הכי יצירתית שהגה עד כה.
בשבוע שעבר התרחש כאן לא יותר מעוד טקס של החלפת הגרביים המיוזעים בין החיילים התשושים. ציפי לבני הלכה, שאול מופז בא. בדיר אל אסד שמחים, אולי המקום היחיד בארץ שתולה תקוות במופז, אם לשפוט על פי תוצאת הבחירות שם, ובכל שאר חלקי הארץ מפהקים. אדרבה, הפתע אותנו מופז - גם מיכאיל גורבצ'וב ופרדריק ווילם דה-קלרק התחילו כמוך - אבל הספק, כבד מאוד, מכרסם.