1. השאלה העיקרית המתעוררת בעינייננו היא האם ערב לחוזה שכירות (במקרה דנן – ערב לשטר חוב שנמסר להבטחת התחייבויות השוכר לפי חוזה שכירות), יכול להשתחרר מערבותו בהודעה חד-צדדית למשכיר, ובכך להוציא מגדר ערבותו חיובים עתידיים של השוכר לפי חוזה השכירות, כגון חיוב השוכר לתשלום דמי שכירות שמועד תשלומם חל לאחר הודעת הביטול.
2. התובע השכיר את דירתו למר אריאל טל (להלן – השוכר) על פי חוזה השכירות שנחתם ביניהם ביום 13/06/04. טרם החתימה על חוזה השכירות וכתנאי לה, דרש התובע מהשוכר להמציא לו שטר חוב בחתימתו ובחתימת ערבים להבטחת חיובי השוכר לפי חוזה השכירות. השוכר המציא שטר חוב בסך 10,000 ₪, עליו חתמה הנתבעת עם גב' רבקה גורן (להלן – גורן) כערבות (להלן – שטר החוב).
4. ביום 13/10/04 שלחה הנתבעת מכתב לשוכר (להלן – המכתב), עם העתק לתובע, בו הודיעה הנתבעת, באופן חד-צדדי, על ביטול ערבותה, תוך שהיא מבקשת מהשוכר להמציא לתובע ערבות חלופית במקום ערבותה. לא הומצאה לתובע ערבות חלופית כלשהי.
6. כבר ביום 30/06/05 קיבל התובע פסק דין בהעדר הגנה, לפיו חויב השוכר לפנות את המושכר ולשלם לתובע סך 8,750 ₪ בתוספת ריבית והצמדה, סך 70 דולר ליום פיצוי בהתאם לפיצוי המוסכם שנקבע בחוזה השכירות, וכן הוצאות משפט ושכ"ט עו"ד בסך 10,000 ₪ בתוספת מע"מ (להלן – פסק הדין).
"סעיף 15(א) (לחוק הערבות – מ.ב.) מבחין בבירור בין ערבות לחיוב קיים, לבין ערבות לחיוב לעתיד לבוא. בעוד שחיובו של הערב לגבי חיוב קיים מגובש ומהווה חלק מהתחייבויותיו של הערב, הרי לגבי ערבות לחיוב עתידי קמה לערב בהתאם להוראות הסעיף, האפשרות לבטל ערבות זו. יודגש כי אין המדובר במצבים שבהם החיוב נוצר אף שטרם הגיע מועד הביצוע, אלא במקרים שבהם החיוב עצמו טרם נוצר" (ההדגשה הוספה מ.ב.).
ב. ערבות לחשבון עו"ש: אדם, אשר חתם על ערבות לחשבון עו"ש, יכול בכל עת להודיע לבנק באופן חד-צדדי על ביטול ערבותו, ובמקרה זה תוגבל הערבות לחוב שהיה קיים בחשבון העו"ש בעת קבלת הודעת הביטול על ידי הבנק, והיא לא תחול על כל חוב שייווצר בחשבון העו"ש כתוצאה ממשכירות שתבוצענה לאחר מתן ההודעה על ביטול הערבות (להלן – המשיכות הנוספות). חבות החייב העיקרי בגין המשיכות הנוספות טרם נוצרה בעת מתן ההודעה על ביטול הערבות. לעומת זאת, נוצרה חבותו בגין יתרת החובה שהיתה קיימת בחשבון בעת מתן ההודעה על ביטול הערבות, אף אם טרם נדרש לפרוע את אותה יתרת החובה וטרם הגיע המועד לפרעונה.
13. חיובו של שוכר לפי חוזה שכירות לשלם במועד עתידי דמי שכירות עבור תקופת שכירות הכלולה בחוזה השכירות, הינו בגדר חיוב קיים שהמועד לביצועו עתידי, ולא חיוב שטרם נוצר. בכך, אני חולק, בכל הכבוד, על דעתה של חברתי, כבוד השופטת שניידר, כפי שהובעה באוביטר בת.א. (שלום י-ם) 3264/06 לוינסון נ' פלד (פסק דין מיום 16/09/07). יצוין כי לולא המצב היה כך, יתאפשרו מצבים בלתי מתקבלים על הדעת, לפיהם משכיר ישנה מצבו לרעה בהשכרת נכס ומסירתו לשוכר בהסתמך על ערבות שקיבל, ואחר כך יבטל הערב את ערבותו באופן חד-צדדי, וכך בהבל פיו של הערב יועמד המשכיר בפני עובדה מוגמרת, לפיה החיובים הקיימים של השוכר ייהפכו מחיובים נערבים לחיובים שנותרו ללא כל ערבות להבטחת קיומם.
14. לאור האמור, אין בכל הודעה חד-צדדית של הנתבעת בדבר ביטול ערבותה בכדי לפטור אותה מערבותה לקיום חיובי השוכר לפי חוזה השכירות, וביטול ערבותה האמורה מותנה בהסכמת התובע לכך.
15. הנתבעת טענה כי הודיעה לתובע טלפונית על ביטול הערבות וכי התובע "לא התנגד לה" (סעיף 6 לסיכומי הנתבעת). כלומר, גם הנתבעת לא טענה לקיומה של הסכמה פוזיטיבית של התובע לביטול הערבות. יתר על כן, מכתבה של הנתבעת, אשר מוען לשוכר ובו נדרש השוכר להעמיד ערב חלופי, בתוספת דברי התובע כי "לא הסכמתי לביטול הערבות באופן חד צדדי. הסכמתי כי הערבות תבוטל אם אקבל ערב אחר במקום או את הסכום של 2000 דולר" (עמ' 2 שורות 16-17 לפרוטוקול), מצביעים על כך כי בפועל לא השתכללה הסכמה של התובע לביטול הערבות.
ביטול הסכם השכירות עם החייב (השוכר – מ.ב.)", מצביעים על כך כי גם היא הבינה שערבותה עודנה בתוקף, וכי המכתב ו/או השיחה שקיימה עם התובע לפני משלוח המכתב, לא הביאו לביטול ערבותה. לו בוטלה ערבותה, לא היה לה כל צורך להתקשר לתובע אחרי משלוח המכתב ולהתעניין אצלו בעניינים הקשורים לשכירות.
17. נוכח האמור, אני קובע כי לא השתכללה כל הסכמה של התובע לביטול ערבות הנתבעת, שכן לא התקיימו תנאיו לכך – המצאת ערב חלופי או הפקדת סך של 2,000 דולר. בהתאם לכך, הערבות תקפה.
18. הנתבעת טענה כי התובע לא הוכיח מה התקופה, שאליה מתייחס חוזה השכירות שנחתם, כך שייתכן כי מקורו של החוב בחוזה אחר - חדש או מוארך. ברי מטיעוני הצדדים כי החודשים שבהם לא שולמו דמי השכירות נכללים בתוך התקופה שבחוזה השכירות ואין מקורם בחוזה חדש. בסעיף 6 לתצהיר עדותו הראשית של התובע, הוא מצהיר: "החייב הפר את ההסכם (והדגש על ה"א הידיעה – מ.ב.) ולא שילם לי דמי השכירות בגין חמישה חודשים לתקופה שבין 1.4.05 ועד 1.9.05". לא זו בלבד, אלא שברור מטיעוני התובע כי בנסיבות המקרה לא היה מאריך את תקופת השכירות או חותם על הסכם שכירות חדש עם השוכר.
19. מכל מקום, נטל ההוכחה בענין זה מוטל על כתפי הנתבעת, כיוון שהמדובר בתביעה שטרית. בתביעה שטרית נהנה התובע מקיומן של חזקות לפי פקודת השטרות. כל שעליו להוכיח הוא את אחיזתו בשטר (עובדה שאינה שנויה במחלוקת), ומשעשה כן, עובר לנתבעת הנטל להוכיח כי אינה חייבת על פי השטר. לפיכך, גם כאן רבץ הנטל לפתחה של הנתבעת להוכיח כי מקורם של חיובי השוכר בהם עסקינן בחוזה השכירות אחר, ולא זה שבמסגרתו נמסר שטר החוב. נטל זה לא הורם על ידה.
20. למעלה מן הצורך, אוסיף כי טענת הנתבעת בענין זה הועלתה לראשונה בסיכומיה, וגם בשל כך דינה להידחות. לו נטענה הטענה במסגרת ההתנגדות לביצוע שטר, יכול היה התובע להתייחס לענין זה בתצהיר עדותו הראשית ואף לצרף העתק מחוזה השכירות הרלבנטי.
21. הנתבעת טענה כי בשל הסתמכותה על מצג של התובע כי ביטול הערבות מקובל עליו, שינתה את מצבה לרעה, ומשכך מנוע התובע מלטעון נגד ביטול הערבות. אין בטענה זו ממש, ומכל מקום לא הונחה לה התשתית העובדתית והראייתית הדרושה. הנתבעת שינתה את מצבה לרעה ביום חתימתה של שטר החוב. הנתבעת לא הצביעה על כל שינוי לרעה שחל במצבה עקב הסתמכות שהסתמכה, כביכול, על מצג שהציג, כביכול, התובע. די בכך כדי להביא לדחיית הטענה, ואין צורך להתעכב בשאלה אם נטען והוכח מצג של התובע והסתמכות של הנתבעת עליו, אף שעל פני הדברים נראה כי גם ליסודות אלה לא הונחה התשתית העובדתית והראייתית הדרושה.
22. לאור כל האמור, דינה של התביעה להתקבל. אני מחייב את הנתבעת לשלם לתובע את מלוא סכום החוב בתיק הוצל"פ 2-07-07764-03, שבו הוגש השטר לביצוע, בתוספת כל אגרה ששולמה בגין ההליכים בבית המשפט ובתוספת 2,000 ₪ בצירוף מע"מ בגין הוצאות שכ"ט עו"ד עבור ההליכים בבית המשפט. כל עיכוב הליכים בתיק ההוצל"פ האמור, שמקורו בהתנגדות הנתבעת לביצוע השטר, מבוטל.