זהו סיפור מעורר השראה על שרה מדר, אישה שחבטות החיים שחוותה לא הכריעו את האופטימיות, התקווה והחיוך שלה, לצד עבודה קשה והתמודדות עם אתגרים אמהיים לשלושה ילדים עם צרכים מיוחדים. זה גם סיפור של הגשמה, בגיל 30 שרה לומדת קרוא וכתוב, בגיל 58 מוציאה רשיון נהיגה וכל השנים היתה מתנדבת מצטיינת באקים.
הגעתי אל ביתה של שרה מדר בספונטניות וללא הודעה מוקדמת, בית צנוע של פעם המשדר משפחתיות, היא שכבה על הספה בסלון שבכל הקירות מעטרים תמונות משפחתיות של חתונות ורגעי אושר של המשפחה אשר לא מרמזות על מסכת החיים הקשה שעברה.
שרה נולדה בתימן לפני 87 שנים בעיר בשם נדרי. "עליתי לארץ בגיל 12 מתוך רצון שהמשפחה תתאחד עם אחי חיים שכבר עלה והתגורר בזכרון יעקב. זה היה בתקופת האנגלים שלא נתנו להכנס אלא רק למי שיש משפחה פה.
העלייה לישראל היתה מסע לא פשוט״ היא ממשיכה, "הגענו מהעיר שלי לעדן והמתנו שם לאישור כניסה לארץ והסכמה מאחי שהוא מקבל אותנו. בדיוק פרצה מלחמת העולם השנייה, אני זוכרת שהגרמנים התחילו להפציץ את עדן, ברחנו לעיר אחרת, שם המתנו לאישור. שם גם אבי נפטר וגם אחותי הקטנה בגלל רעב והסבל.
חזרנו לעדן ונשארנו כמה שנים עד שהגיע האישור המיוחל לעלות לארץ, עלינו על אונייה ולאחר כשבוע ימים הגענו לנמל ״פורט סעיד״ במצרים ומשם ברכבת עד לעתלית. אני זוכרת שהזריקו לנו שם זריקות חיסון, הייתי חולה ורק לאחר שבוע ימים התאוששתי. השנה היא שנת 1944, הגענו לזכרון במציאות לא פשוטה, אין פרנסה ואין אוכל. אחי החל את לימודיו בבית ספר תלמוד תורה ולהורי לא היה איך לשלם עבור לימודי בבית ספר ולכן שלחו אותי לעבוד במשק בית. הייתי בת 12, במשך חמש שנים עבדתי אצל משפחת זימנבודה עד שהתחתנתי. הם היו אנשים נפלאים, היתה לי משכורת טובה ואוכל לאכול והייתי מאוד מרוצה. כשהתחתנתי קנתה לי שרון זימנבודה מתנה יקרה.
כיצד התייחסו אליכם באותם הימים המשפחות בזכרון יעקב?
אלי התייחסו מאוד יפה- הייתי אוכלת יחד עם המשפחה ובאיזה יום הגיע איכר מהמושבה ושאל את בעל הבית: מה? העוזרת אוכלת איתכם?
העוזרות לא היו מקבלות יחס ואוכל באותה תקופה אלא נתנו להם לאכול לחם יבש שכבר העכברים אכלו.
היחס היה מחפיר לעוזרות. אני למזלי קיבלתי יחס נפלא, התייחסו אלי כחלק מהמשפחה.
לזכרון הגיעה שרה עם אמה ואחיה. "אמא שלי מרים, הגיעה אלמנה לארץ, הכירה קרוב משפחה התחתנה איתו, חלתה בשחפת ונפטרה. זה היה בדיוק בחודש שהייתי אמורה להתחתן והחתונה נדחתה. לאחר שלושה חודשים התחתנתי ואז אחי חיים חלה גם בשחפת ונפטר שנה אחרי והוא בן 20".
יעקב בעלה של שרה הוא בן דודה אשר עלה ארצה בגיל 15 ורק כשמלאו לו 25 נישא לשרה שהיתה בת 17. "בנינו את ביתנו על שטח אדמה שאחי ובעלי קנו וחילקנו את המגרש לשניים כל משפחה בנתה בחלק שלה. עד היום אני גרה באותו בית. הריתי וקיוותי ללדת בן ולקרוא לו על שם אחי חיים. ילדתי שלוש בנות ואחר כך נולד בן.
הבת הבכורה מרים חלתה בגיל שנתיים וחצי בפוליו, שלחתי אותה לגן רגיל עד גיל 6. כשהגיע העת ללכת לבית הספר, המורה לא הסכימה לקבל אותה בגלל המראה שלה ושיניה הבולטות. המורה אמרה שזה יפריע לילדים ואפילו מנהל בית הספר לא הצליח לשכנע אותה להכניס את ביתי לכיתה. היום מרים בתי בת 70 והיא נכה 100 אחוז.
הבת השלישית- תקווה נולדה בריאה והיא אמא לתשעה ילדים. אחריה נולד יהודה, בגיל שנתיים וחצי קיבל פרכוסים ומחלת הנפילה. והיום הוא מאושפז במוסד. הרופאים טענו שבגלל הקרבה המשפחתית הילדים ככה, הבנתי שזה המצב וקיבלתי את זה.
איך התמודדת עם המצב הקשה בו שלושה מתוך ארבעת ילדייך עם צרכים מיוחדים?
קיבלתי את זה קשה מאוד, לא ידעתי מה לעשות עם עצמי. הלכתי לרופאים לבדוק מדוע זה קרה ואולי למצוא מרפא ונכנסתי לדיכאון. זה לא היה פשוט לגדל שלושה ילדים נכים ובכלל כל הביורוקרטיה מסביב היתה קשה. החלטתי לחזור ולצאת לעבוד ולא לצפות מאף אחד, כי גם ככה לא רצו לעזור לנו.
למזלי, מצאתי משפחה טובה - משפחת לויטה - שקיבלה אותי לעבוד אצלם בבית. הייתי בת בית אצלם, עבדתי שם 17 שנים. נעמה וגידי שבקשר איתי עד היום, הם אנשים נפלאים.
בהמשך התנדבתי ב’אקים’, הייתי מסייעת בגיוס תרומות עבורם. אלוהים נתן לי את הכוחות וגם הייתי עוזרת לאנשים ותמיד עושה מצוות.
הודות לבתה תקווה שנולדו לה תשעה ילדים, שרה התברכה בנכדים ונינים רבים שאוהבים אותה. ״אני דואגת ונותנת להם דמי כיס, מקשיבה להם בגובה העיניים מתאימה את עצמי לכולם".
ותרנות דבר חשוב בחיים, להסתכל על הצד החיובי בחיים, מה שיש לקבל באהבה את הטוב ואת הרע. כל החיים יצאתי לא נשארתי עם מרה שחורה, תמיד רצתי בחיים לא הלכתי... יש יותר טוב מזה שאנשים זוכרים אותי? באים לבקר וזוכרים את הטוב.
כיצד היית מתנהלת עם ילדייך בעלי הצרכים המיוחדים?
הייתי מוציאה את הילדים לכל מקום, לא התביישתי אך גם לא כפיתי אותם על הסביבה שלא תמיד קיבלה אותם. תמיד הלבשתי את הילדים בבגדים נקיים ומסודרים, השתדלתי כמיטב יכולתי לתת להם חיים טובים עד כמה שניתן.
עד גיל 40 הם היו בבית, טיפלתי וגידלתי את הילדים בכבוד, באהבה ולא התביישתי בהם וככה הסביבה ברובה התייחסה גם.
כיצד בעלך קיבל את ילדכם בעלי הצרכים המיוחדים?
בעלי לא הסתדר והיה לו מאוד קשה עם זה, הוא לא קיבל את זה ומאוד סבל בסבלם. הוא עבד קשה מאוד כדי לפרנס את המשפחה.
מה עשית למען עצמך? כיצד הגשמת את עצמך?
באירוע המנהל של ’אקים’ חיבק את שרה ואמר לה: "41 שנה אנחנו ביחד מאז שהקימו את ’אקים’ בחדרה שרה הייתה מעורבת ושותפה בהקמתו".
מה התובנות שלך היום?
אני מסתכלת על החיים שלי, זכיתי בילדים טובים, נכדים טובים שמסבים לי אושר גדול. נכד אחד, גולן בנה ממש לידי את ביתו. גולן היה יד ימינו של בעלי, מנקה, בונה ומסייע לסבא שלו כל הזמן. הוא נשוי לזוהר. אני תמיד מסתכלת על הצד הטוב של החיים, אני אדם מאמין ואחרי תקופה קשה שעברתי כשהם נולדו והבנתי את המצב החלטתי החלטה לקחת את הכל באהבה ולא להתלונן. למזלי קיבלתי תמיכה גדולה מהשכנות והחברות שמאוד סייעו לי. זה מאוד עזר לי.
יעקב ושרה מדר ניהלו אורח חיים של קיימות שנים רבות. "בחצר ישנו קומפוסטר שהם זורקים לשם שאריות של אוכל והגזם מהגינה, הם לא קוראים לזה קומפוסטר אבל מקיימים את זה לגמרי. בנוסף, יעקב ז"ל היה אוגר מי גשם ומשקה איתם את הגינה. גם היום שרה ממשיכה את הקיימות והיא שוברת את קליפות הביצים מייבשת ומפזרת סביב הצמחים. שרה מאמינה בקיימות ובמיחזור מתוך אמונה שלכל דבר יש שימוש חוזר או מישהו שצריך את הדברים ולא לזרוק לפח ואין שימוש בכלים חד פעמיים.
שרה נולדה עם חוק הזכאות והשילוב. היא שילבה, הכילה וחינכה עוד לפני החוק, התייחסה וגידלה את ילדיה כאילו אין להם מגבלה שכלית, חינכה אותם לגבולות, כללים וערכים. "יהודה ומרים גדלו בשנים הראשונות בבית ולא במוסדות, היה חשוב לי לדאוג להם לאוכל, להתנהגות, לביגוד ולדאוג שיגיע למוסדות. הקשו עלינו במדינה ולא סייעו לנו ברכב".
בגיל מבוגר יותר שרה הכניסה את ילדיה למוסד ופעם בשבוע במשך 40 שנה היא נוסעת לבקר אותם שם, שרה להם, מספרת להם סיפורים ומשחקת איתם. במוסדות כל הזמן מתפעלים ואומרים שהיא היחידה שבאה לבקר כל שבוע, היא גם מביאה כיבוד לכל הילדים במוסד ומחבקת את כולם באהבה.