ואותי אתם שונאים במיוחד: מי אתם טוקבקיסטים?
אם הביטלס היו כותבים היום את "אלינור רגבי" היתה חייבת להתווסף שם דמות של טוקבקיסט; לצד האב מקנזי ואלינור רגבי היה מתווסף שם איזה שמעון או ראובן, שמותיהם האמיתיים של "מודרניסט", "מוני יקים פוסט ציוני" או הטוקבקיסט מויש. משהו נוסח (יש לקרוא עם הלחן הנכון):"הטוקבקיסט שמעון כותב באישון לילה תגובה/ שאיש לא יקרא/ הוא מנסה להתחמם מאחורי מלים שמנות/ אבל הן לא מסתירות/כל האנשים הבודדים, מאיפה הם באים?/ כל האנשים הבודדים, לאן הם שייכים?".
הייתי רוצה בוקר אחד להקיץ מחלומות טרופים ולגלות שהפכתי לטוקבקיסט. רק ליום אחד (בעצם, כשחושבים על זה, עדיף אולי רק לשעה קצרה). כמו גריגור סמסא, שהופך אצל קפקא לחרק ענקי, הייתי רוצה להתגלגל למוחו של טוקבקיסט. הייתי רוצה להבין מה גורם לאדם לשבת מול מקלדת המחשב שלו ולכתוב טקסט אווילי כזה או אחר. אני מניח שהדבר קשור לצורך הבסיסי של האדם להתבטא, להשמיע את דברו, להיות נוכח. האדם הוא יצור חברתי והוא רוצה שיבחינו בו, הוא רוצה שלנוכחותו יהיה אימפקט מסוים על הסביבה. אי ההבחנה בו, כמוה כגזר דין מוות. חיים ללא משמעות. אני יכול להבין את זה. לא הייתי כותב בעיתון אם לא היה בי הצורך הזה גם. אבל שעה שאני מתעל את הצורך הזה לקריירה ואף מתרגם אותו לפרנסה צנועה, הרי שהטוקבקיסט לא משיג שום דבר מהטוקבק שלו, שום דבר פרט ליחס של הסביבה. ולכן, אני מניח, הטוקבקיסט תמיד יבקש לכתוב טקסט כמה שיותר אלים, קשה, מבעית, מרושע, מתוך אמונה שבעשותו כך ישיג את שימת לבם של קוראים וטוקבקיסטים אחרים. אחרת, איני יכול להבין מדוע מישהו יכתוב טקסטים כאלה.
האגדה אומרת שיש טוקבקיסטים בתשלום ושזו העבודה שלהם. אלו הם בדרך כלל טוקבקיסטים שעוסקים רק בנושאים פוליטיים ומשרתים, כביכול, גורם פוליטי כזה או אחר. אם אכן זה המצב, אז לי אין שום בעיה עם זה. יהודי צריך להתפרנס ומי אני שאקח לו את הפרנסה. אבל ישנם גם לא מעט טוקבקיסטים שהם אנשים כמוני וכמוך. המחשבה הזו יכולה ממש להפחיד אותי; המחשבה שאני יכול לשבת באותו חדר עם אדם שכותב טקסטים אלימים, מכוערים ורווי שנאה באישון לילה, בדרך כלל תחת פסבדונים כזה או אחר, היא מחשבה מפחידה. האם באמת יכול להיות שמאחורי כל האנשים הנחמדים, המנומסים, החברמנים שאתה פוגש ברחוב מסתתרות מפלצות טקסט כאלו שהמוח שלהם מתפוצץ מרוב פרוורסיה שאינה מוצאת מרגוע?
הדבר מציב בפניי שאלה קשה: אם לא הייתי מפרסם את ספרי או את טורי האישיים בעיתון, האם גם אני הייתי נעשה טוקבקיסט? האם גם אני הייתי יושב וכותב מכתמים של שטנה נגד עמירה הס, גדעון לוי, בני ציפר או איתמר הנדלמן סמית?
לא פעם נדמה לי שאותי, אישית, הטוקבקיסטים אוהבים לשנוא במיוחד. ואין לי שמץ של מושג למה זה ככה. אני הרי לא כותב פוליטי חשוב כמו השמות שהוזכרו מעלה ואני בטח לא יאיר לפיד. בינינו, אני עדיין לא בנאדם מספיק חשוב כדי שיהיו לי כל כך הרבה שונאים. אז מה? בניסיון להבין למה זה ככה אני מנסה לשכנע את עצמי שהדברים שאני כותב כואבים לאנשים מסוימים כי אני כותב דברי אמת. או לפחות את דברי האמת הפרטית שלי (שבדרך כלל אינם עולים בקנה אחד עם האמת הישראלית הקולקטיבית). אבל זה רק תירוץ, מעשה טפיחה עצמית על השכם. אני לא באמת יודע למה הטוקבקיסטים שונאים אותי במיוחד.
חשוב להבין: אני ממש לא כועס על הטוקבקיסטים (איך אפשר לכעוס על מישהו שאינך יודע את שמו או איך הוא נראה?). למען האמת, בדרך כלל הטוקבקים ברשימות שלי מצחיקים אותי ואני נהנה להבחין בטרנדים טוקבקיסטיים שונים; כפי שישנו טרנד טוקבקיסטי להדביק לגדעון לוי את הכינוי ההפוך־על־הפוכי "פשיסט ולאומן פלסטיני", יש טרנד טוקבקיסטי להגיד שאני טיפש. להגיד עלי שאני טיפש (לרוב יכתבו "הכותב המטופש") הוא ניסיון לבטל או לייתר אותי. מה הטעם בכלל להתייחס לכותב טיפש? מה הטעם לכתוב לו טוקבק? ובכל זאת.
וזה די מצחיק בסך הכל, הרצון העמוק הזה להעליב אותי אישית בגלל טקסט כזה או אחר שכתבתי. מצד שני, קשה לי להגיד שזה רק מצחיק אותי. הדבר גם מעציב אותי לא פעם. אני מנסה לדמיין בעיני רוחי את הטוקבקיסט: הוא יושב לבד בחדר חשוך, מתחמם רק באורו של מסך המחשב, והדבר הכי חשוב לו בחיים באותו רגע זה לכתוב כמה שאיתמר הנדלמן סמית טיפש או פורנוגרף (טרנד טוקבקיסטי מיושן). והדבר מעציב אותי. במקום לרצות ולהרביץ לטוקבקיסט אני רוצה לחבק אותו. אני רוצה להגיד לטוקבקיסט -יהיה שמו שמעון או ראובן, שרה או שמחה - שהכול בסדר. לבטח ישנם אנשים שאוהבים אותו (את שמעון או ראובן או שרה או שמחה) ולבטח ישנם אנשים ששמים לב אליו ואין צורך, או טעם, להפוך לחרק ענקי.