הוא מסיים את סיפורו "אין צורך לומר שנדהמתי ממש מהגילויים הללו, ואף חשתי רגשות אשמה על ששמרתי קופסא אחת לעצמי. ראו את הטוב שיכולתי לעשות לו הייתי נותן לעוד מישהו את הקופסא הנוספת של מצה שמורה… אך אז נזכרתי כיצד אני-עצמי הרגשתי כשקיבלתי את אותה קופסא ראשונה ואז… די שמחתי ששמרתי אותה לעצמי".
בפרשת השבוע אנו ממשיכים לקרוא על הטקסים שנערכו בבית המקדש, באופן כללי נחלקו טקסים אלו לשתי קטגוריות כלליות: "הטקסים הפנימיים" בבית המקדש עצמו ו"הטקסים החיצוניים" בחצר בית המקדש. גם בעבודתו של האדם שהיא בעצם המקדש הפרטי שלו, ישנם שני סוגי עבודות א). התפתחותו הרוחנית הפנימית של האדם, ו-ב) מאמציו של האדם לשפר את זולתו ואת העולם הסובב אותו.
אדם עשוי לחוש באופן טבעי שהעבודה מתחילה מבפנים. קודם כל הוא יטפל בצרכיה הפנימיים של נשמתו, ורק לאחר מכן הוא יפנה את תשומת לבו לעניינים "חיצוניים". לאחר שהשיג שלווה פנימית ותחושת שלימות, הוא יהיה מסוגל באמת להשפיע על סביבתו.
נכון שכל עוד אדם לוקה בעצמו בתחום מסוים, יקשה עליו ביותר לסייע לרעהו לתקן פגם דומה. עם זאת, אין ספק כי לא יתכן שנתעלם מצרכיהם של אחרים עד שנגיע בעצמנו לידי שלימות. יותר מזה לפעמים דווקא כאשר נעזור לאחרים, נהיה אנו המרוויחים הגדולים מכך. כשנסביר רעיון כלשהו לאחר נבין אותו טוב יותר בעצמנו. כשאנו עוזרים לאדם אחר בשעת משבר נפתחים בקרבנו מאגרי אמונה שמעולם לא ידענו שקיימים בנו. זהו הלקח הטמון בעובדה שהמנורה והמזבח החיצון הודלקו מן האש שבחצר בית המקדש: תנו ידכם לאחרים שאל חייהם אתם יכולים להביא אור ושמחה. מעשי אור ואהבה בלתי אנוכיים אלו יציתו את "האש בבית" בחדרי החדרים של בית מקדשכם הפנימי.
פורסם בקטגוריה ויקרא, פסח, עם התגים אמריקה, חבד, חג החרות, יהודי, יהודים בליל הסדר, ליל הסדר, ממתק, ממתק צו, מצות, פסח, פסח באמריקה, פרשת צו, שבת הגדול, שבת הגדולה, שבת ליפני פסח. אפשר להגיע לכאן עם קישור ישיר.
. איזה חינוך יותר טוב, בדיבורים או במעשים? ניתן ללמד ילד אלף פעמים שאסור לשקר, אבל פעם אחת שהילד יראה אותנו משקרים, הוא יבין שכל האלף פעמים היו סתם… פרשתנו פרשת צו מלמדת אותנו כיצד מחנך משה את אהרן ואת בניו לעבודת המשכן, אותה עבודה הצריכה טהרת הלב וקדושה. אבל עיקר החינוך לא התבטא בדיבורים, הוא התבטא בשבעת ימי המילואים בהם משה עצמו עשה את עבודת הקודש. כי חינוך אמיתי מתבטא יותר במעשים מאשר בדיבורים.
"טאטע טיים" – ז' ניסן ה'תשע"ה.
ערב שבת הגדול, שבת קודש פרשת צו.
יוסי היה בחור סקרן, הוא הסתכל על היותו יהודי ושאל את עצמו " מדוע צריך להיות כל כך הרבה מצוות- 613, ואילו לגויים יש רק שבע מצוות..? "
הוא פנה אל אביו וזה השיבו " הקב"ה הרבה לנו מצוות כדי לזכות אותנו בכמה שיותר, כדי ליתן לנו הרבה שכר, יש מצוות שאדם מתחבר אליהם יותר, ויש אדם שמתחבר לאחרות, לכן הרבה מצוות כדי להטיב איתנו, מרוב אהבתו אלינו.."
כך גם בפרשת השבוע שלנו, פרשת "צו", הקב"ה פונה למשה שיאמר לאהרון על מעשה הקורבנות..
שואל המדרש " מדוע לא פנה הקב"ה ישירות לאהרון וציווה אותו? מדוע פנה למשה שהוא יאמר לאהרון? "
בתשובתם הם מוסרים לנו מסר חשוב, הקב"ה יכול היה באמת לדבר ישירות עם אהרון אבל העדיף לומר זאת למשה שהוא יאמר לאהרון כדי לתת לו שכר על האמירה הזו, על המילים שיאמר לאהרון..
כל אבא רוצה לתת לבניו כמה שיותר טובות, כך גם בורא עולם..
שלא נגיע לידי חלישות הדעת מכמות המצוות, עלינו להיות שמחים שיש לנו אפשרות לזכות בכל יום לכמות גדולה של מעשים טובים ומצוות..
לא תמיד ניתן לקיים הכל בשלמות, אם נתחבר לפחות למצוה אחת, נשקיע בה ונעשה אותה בשלמות כמה נחת נגרום לעצמנו ולבוראנו..
" רצה הקב"ה לזכות את ישראל, לפיכך הרבה להם תורה ומצוות.."