לדני סנדרסון, יש השפעה גדולה על החיים שלי. כבר בגיל צעיר, ראיתי בו כמין דמות מעצבת אישיות. עכשיו תגידו לי איך זה מתיישב עם דמותו כליצן הומוריסטי. אז זהו, שרבים התייחסו לאלבומיו בדרך עקיפה : השירים משעשעים, מאפיינים דמותו של לוזר שכל החיים עוברים לידו. לא תמיד חפרו עמוק לראות מה יש בפנים.
מתוך שרשרת ארוכה של אלבומים, בחרתי אלבום פחות גדול במשוואה של סנדרסון. האלבום הזה, בניגוד לאלבומיו ההומוריסטים, מציג אדם שבוחר לעצמו את משמעות החיים. בשנת 2005, אחרי שיצא תקליטו "קונגו בלו", נפטרה אשתו, נעמי ממחלת הסרטן. לא במודע רוב שירי האלבום, נהיו יותר רציניים במעט ופחות ניסו להצחיק.
התבלין ההומוריסטי עדיין הופיע בחלק מהם. "מאז שאני נולדתי, אני רק מנחש, אם משהו בטוח, אני ישר חושש, בחיי זה עולה לי בבריאות, ואם חשבתי שצדקתם, אז צדקתי בטעות". כלומר, התחשלתי. למדתי לחיות, כמו שהוא מקווה כמה שנים אחר כך ב"לא יפריד דבר". האינטואיציות, הסיבות לבריאות והדיל עם האושר, לא ממש הכינו אותו לרגע שבו לוקחים את החיים בידיים. ואז מה צריך? "טיפה של הבנה, לא תזיק לשנינו, טיפה של נחמה, קצת לפני כיבוי".
המוסיקה של סנדרסון מלאת משמעות. המהלכים ההרמוניים בקולות, הסולואים של הגיטרות ובעיקר החלקים והתפניות המלודיות. בדיסק הזה, הכול יחסית יותר מצומצם ורוקיסטי. ההפקה המוסיקלית נחלקה בין סנדרסון לרן שם טוב שמבליט את העומק ה"גיטריסטי". נחזור לדיסק. בשיר השלישי, שורת החרדות הקטנות הן כמו משקפת. כדאי לא להסתכל בהן יותר מפעם אחת. סנדרסון על המרפסת, מעדיף להסתכל בצרות של אחרים, כל עוד זה לא נושך. בשיר הבא, הוא כבר פיוטי. הוא מתגעגע, סופר שנים ומסתכל על הציפור הנודדת. בסוף הוא מגלה שהוא "שזוף", כלומר יודע שרואים אותו.
פתאום הוא מוכן להעיף את כל הכאבים, לעבור שינוי עמוק, להחליט להיות זמר, רק כדי לא להתרכז בכאב החודר. ומי לא תבוא לעזרתו? אם לא שושנה, אותה בחורה סנטימנטלית ולא החלטית שבסוף מצאה את עצמה במקום אחר. קצת כמו "חוקי הטבע", עיקרון הגורל החוזר. כמה שלא תרדוף אחריו, ככה הוא ישיג אותך. הגורל "בא בקלות ובסוף גם הולך לו בקלות" וכל "הקלישאות נכונות". "אם זה כואב, אז למה להמשיך, עדיף לגמור לפני שזה מביך. נגמר השיר, נשרט הדיסק, אני היסטוריה". ומה נשאר, לחזור חזרה ולחלום על מפלט הרבה יותר מתאים : כמו רוח, מים וחושך.