כה רָאוּ הצהרה, כגון: ראו וחותו, זה האל שלי והוא חזק מכל האלים. הנוקדן שימר הלכה לפיה "רָאוּ" בלשון עבר, מלכי צבאות ראו, הסוררים ראו והרשעים ראו  הֲלִיכוֹתֶיךָ בצאתך, בצעדך, מתהלך, רגלך, הליכותיך, הליכות ואילו העם:תשכבון, נחלתך ונלאה, חַיָּתְךָ יָשְׁבוּ אפילו בשיירה אין הולכים-תופפים. האל במזמור הוא הפרוטגוניסט,זוּ פָּעַלְתָּ לָּנוּ- עֹז וְתַעֲצֻמוֹת לָעָם. הצדיק פסיבי. דוחקים בו לעלוז, קוראים לו לזמר, במקהלות לברך אך הצדיק אינו מתְהַלֶּךְ אֶת-הָאֱלֹהִים. הוא פסיבי. ואולם בפועל העם היה עדיין נודד: העם צַעד בִישִׁימוֹן, הלך אחרי הצאן, עלה לרגל. ההליכה הייתה מהותית לקיום הפיזי ולקיום המושגי, הזכרנים הלכו ושרו את השירה הזו "וְעַתָּה, כִּתְבוּ לָכֶם אֶת-הַשִּׁירָה הַזֹּאת... לְמַעַן תִּהְיֶה-לִּי הַשִּׁירָה הַזֹּאת, לְעֵד" דברים לא יט. העם זוכר זכרון קינסתטי. הוא מקיים מנהגים. זכרונות. המזמור הופך תפקידים. מוציא את האדון מֵהֵיכָלֶךָ ומושיב את עמו בין המשפתיים. זו התמונה כגון Et in Arcadia ego אֱלֹהִים, הֲלִיכוֹת הֲלִיכוֹת רגליך בדם וגם בהשאלה מהמלך בצדק. וגם הילכות.כגון: "צוֹפִיָּה הֲלִיכוֹת בֵּיתָהּ" משלי לא כז אֵלִי אלי לעומת "אֵי אֱלֹהֵימוֹ-- צוּר, חָסָיוּ בוֹ. אֲשֶׁר חֵלֶב זְבָחֵימוֹ יֹאכֵלוּ, יִשְׁתּוּ יֵין נְסִיכָם; יָקוּמוּ, וְיַעְזְרֻכֶם" [דברים לב לז]]	מַלְכִּי מִלכום. השרש מלך מופיע 3 פעמים, פעמיים מלכים בשר ודם ובשלישית מלך האלים. בראשונה גורל המלכים שהאדון אינו חפץ ביקרם, בשניה גורל המלכים שהאדון חפץ ביקרם ובשלישית הליכות האל. הד לתפיסה הכהנית שמלכות בשר ודם היא פגומה ורק מלכות האל היא בקודש. זו החזרה השלישית בפזמון של השרש מלכ, תחילתו ברע-מלכי צבאות סופו בנשאף-מלכי בקודש ואמצעו במלכות הארצית , והמלכות הראויה היא תחת כנפי האל,  בַקֹּדֶשׁ מדובר פיזית בדרך שבה האל נוהג חרמו בַקֹּדֶשׁ. כפי שנהג לימים שאול [בעמלק] בַקֹּדֶשׁ- על פי ההוראה "וְהַחֲרַמְתֶּם אֶת-כָּל-אֲשֶׁר-לוֹ" .