« 50 שנה למרד ואדי סאליב. עורו האזרחים!
ניצחון החומר על הרוח.
הוא לא בהכרח משהו להצטער עליו: לא מעט פעמים "נתקעתי" באיזור, ורציתי להיכנס לסרט במקום לשרך צעדיי בין החנויות. אבל אף פעם לא הצלחתי למצוא שם ולו סרט אחד שווה צפייה (זה בטח קרה שם פעם בשנה שנתיים, כנראה לא כשהייתי שם), ולו הייתי מוצאת – ודאי הייתי נתקלת באותו תמהיל עגום של אולמות קטנים, מסכים גבוהים מדי ולא גדולים, ואוסף בני תשחורת רעשניים.
האבל האמיתי שייך לתקופה של סוף שנות השמונים ותחילת התשעים, אז נסגרו במרכזי הערים כל קולנועי הענק, אלה שנראו כמו תיאטרון, והכניסה אליהם הייתה מהרחוב ולא מהקניון. אורה וארמון (במלעיל, כמובן) בחיפה, למשל. ואלה שלא נסגרו התחלקו לשבעה חדרי-הקרנה עצובים, ונסגרו גם כן עד אמצע סוף שנות התשעים, ראה "אורגיל" הירושלמי שהתחלק לשבע וקיבל את השם "אור", ולבסוף הפך למקדונלד'ס.
"סמדר" הירושלמי הוא הקולנוע הפעיל היחיד היום שאני מכירה שמשמר את ההדר והגודל האלה.
עצוב או מפחיד.
וחוץ מזה קניונים עושים לי רע.
כן, בתי הקולנוע בקניונים הרסו את תרבות הצפייה בישראל ולכן טוב וראוי שייעלמו אף הם מהשטח.שמחה לאיד כבר אמרנו ?