אז מה לעזאזל קורה בצרפת?
בפרק הבא: איך השסע הגאו-פוליטי השני הקיים במקביל לצרפת הפריפריאלית – הפך את המחאה לאלימה ומסוכנת הרבה יותר.
אז איך זה פועל? פשוט מאוד. הכפרים כאמור, תפקידם לייצר. בשדות שבפאתי הכפרים מגדלים את התבואה, את בהמות המאכל והחלב, את עצי הפרי וכו׳. את התוצרת מביאים לעיר, שכמעט תמיד היתה מרוחקת לא יותר מ8 מילין מהכפרים – למה? כי נסו ללכת יותר מ12-13 קילומטר עם עגלת תבואה על דרכים משובשות ותבינו למה. 26 קילומטר זה פחות או יותר מרחק של יום רכיבה אחד. האיכר היה יוצא בבוקר מוקדם מאוד עם התוצרת שלו, מגיע לעיר תוך 3-4 שעות, משלם אחוז מסויים מהתוצרת שלו בשער העיר, פותח דוכן בשוק ויוצא חזרה לאחר שמכר את כל הסחורה שלו. בגלל שתשלום המס (על התוצרת) היה לטובת פקידים בשערי העיר, האנשים הבינו מהר מאוד שלמכור דברים מחוץ לשערי העיר יכול להיות דבר די משתלם. אבל לא משתלם כמו לשלם את המס ולמכור במרכז העיר. כי בדרך כלל לעיר יש כמה שערים. ומה שאתה מוכר בשער אחד – אלו שנכנסים מהשערים האחרים לא רואים. בכל זאת, אם מסתכלים על מפות עתיקות רואים תמיד את הפרוורים מתפתחים כמו זרועות ארוכות של תמנון היוצאים מפתחיה של כל עיר. במקום הזה בדרך כלל היו בתי מרזח (ככה לא שילמו מס על בירה ויין) והמון אנשים היו מתאספים שם בשעות הערב. במקום הזה גם היו מפרסמים את צווי המלך או השליט המקומי. לצווי המלך או להכרזות של הלבלר (על נישואין, לידה, צווי גיוס, או צווי הוצאה להורג וכדומה) קוראים בצרפתית עתיקה – Ban. והמקום בו הם היו נתלים או מוכרזים נקרא Lieu du ban (Lieu = מקום – ״מקום הבאן״) באיזשהו שלב התהפכו היוצרות והמילה הפכה ל- Banlieu שזו המילה שבה משתמשים הצרפתים עד היום בכדי לומר ״פרוור״.
באמצע המאה ה19 עם התיעוש, בוא מסילת הרכבת וההפתחות האלטילריה תלולת המסלול – נעלמו החומות (חוץ מבפריז שבאופן ביזארי החליטה על בניית חומת הגנה מאסיבית ב1841 – חומת טייר – שנהרסה בשלבים אחרי מלחמת העולם הראשונה). עם העלמותן של החומות, המיסים התחילו להגבות בצורה שאותה אנחנו מכירים היום – על פי מרשם אוכלוסין – נעלמו גם חלק ניכר מהפונקציות של הפרוורים. המקומות האלה הפכו למין איזור חיץ בין העיר לכפר. האיזור בו גרים אלו שאין להם כסף לגור בעיר או לחליפין – האיזור שאליו בורחים עשירי העיר על מנת להתרחק מהזיהום ומההמון שלפעמים הופך מסוכן מאוד.
מתוך הסרט ״שנאה״ (1995) בבימויו של מת׳יו קסוביץ׳.