מעשייה. נסגרה האם בחדר עם אטמי אוזניים, סכי עיניים, כוס מים וחצי קלונקס. עמדו הילדים הקטנים שאינם יודעים לקרוא והתבוננו בשלט התלוי על ידית הדלת: " איני מתכוונת לפצות על הזמן האבוד. שקט. שקט שיהיה".
לא זכרנו אם שעות או שבועות מטלטלת הספינה, רגע מונפת לשמים על חודו של גל ענק כמו פסגת הר ורגע גולשת במורד אל התהום בעוד אחדים מתפללים על חייהם ואחרים מבקשים נפשם למות כבר, וכעבור כמה שעות או שבועות כל אחד מאתנו ייחל לבואו המהיר של המוות שיגאל אותו מהתעללות הים אבל גם לפת בכל כולו את כרטיס הקרטון שהלך והתמוסס בידו, אישור היציאה מן הנמל להולכי רגל.