בקשת רשות ערעור על פסק דינו של בית המשפט המחוזי בתל אביב-יפו בע''א 2154/04 (כבוד השופטים א' קובו, מ' רובינשטיין, ע' צ'רניאק) מיום 20.08.2009, בו התקבל ערעור על פסק דינו של בית משפט השלום בתל אביב-יפו בה.פ 200413/03 (כבוד השופט ק' ורדי) מיום 23.02.2004, לפיו נקבע שהמשיב איננו רשאי להתנות את הסכמתו לתוספת הבניה של המבקשת במקרקעין, בתשלום כלשהוא.
1. בתאריך 5.1.77, נחתם חוזה חכירה בין ישפרו חברה ישראלית להשכרת מבנים בע''מ (להלן: המבקשת), לבין מינהל מקרקעי ישראל (להלן: המשיב), לפיו המבקשת תחכור מגרשים בשטח כולל של 25 דונם בעיר נתניה, הידועים כחלקה 35 בגוש 7962 (להלן: המקרקעין), לתקופה המסתיימת בשנת 2037. על פי חוזה החכירה שבין הצדדים, מטרת החכירה היא החזקת בתי חרושת; בית מלאכה; בית מסחר עם מבני עזר. בשנת 1995 הגיעה המבקשת להסכמה עם המשיב, שאם היא תבקש מהמשיב בעתיד לבנות מעבר ל-90% משטח המקרקעין, היא תשלם דמי היתר בגין בניה נוספת שהיא ביצעה בקומת הקרקע של הבניין (להלן: כתב ההתחייבות). בשנת 1997 שילמה המבקשת דמי היתר והיטל השבחה על הוספת שני מטרים לגובה גג הבניין. בשנת 2001 סירב המשיב לאשר בניית בניין חדש על ידי המבקשת במקרקעין ללא קבלת דמי היתר.
2. המבקשת הגישה המרצת פתיחה לבית משפט השלום, בגדרה ביקשה להצהיר כי המשיב אינו רשאי להתנות את הסכמתו לתוספת הבניה במקרקעין בתשלום כלשהוא, וכי עליו לחתום על הבקשה להיתר הבניה וכל מסמך אחר שיידרש על ידי רשויות התכנון. בית המשפט העניק למבקשת את ההצהרה, וקבע שאין המשיב רשאי לבקש דמי היתר. בית המשפט התבסס בקביעתו על פסיקת בית משפט זה, אשר קבעה שאין מקום לחיוב דמי היתר בגין תוספת בניה, אלא אם זה נובע מהחוזה שנחתם עם המשיב (ע''א 6518/98 הוד אביב בע''מ נ' מינהל מקרקעי ישראל, פ''ד נה(4) 28 (2001) (להלן: הלכת הוד אביב)). כמו כן, בית המשפט התבסס על הקביעה בהלכת הוד אביב, לפיה החלטת מינהל מקרקעי ישראל מס' 402 מיום 19.12.88 (להלן: החלטה 402), אשר קבעה שיש לגבות תשלום מחוכר שמפיק טובת הנאה נוספת מהנכס על זו שהיה זכאי לה לפי חוזה החכירה המקורי, איננה יכולה לשמש מקור משפטי לחיוב דמי ההיתר. הסיבה לאי תחולת החלטה 402 הייתה מכיוון שהחוזה בעניינו נחתם לפני שהיא נכנסה לתוקף, ובהלכת הוד אביב נקבע, שאין להחילה באופן רטרואקטיבי. בנוסף בית המשפט קבע שחוזה החכירה לא כולל בתוכו הוראה המאפשרת למשיב לגבות תשלום בגין תוספת בניה, ושבקשת דמי ההיתר על ידי המשיב איננה עומדת בדרישות המוגברות של תום לב וחובת ההגינות החלות עליו. עוד קבע בית המשפט שהמבקשת איננה מתעשרת שלא כדין, ושמכתב ההתחייבות לא יוצר למשיב זכויות לדרוש תשלום בגין תוספות בניה למבנים שאינם קיימים. לבסוף בית המשפט קבע שאין מקום ללמוד על חובה לשלם דמי היתר, מכך שהמבקשת שילמה בעבר דמי היתר.
3. בעקבות פסק הדין הגיש המשיב ערעור לבית המשפט המחוזי. בית המשפט קיבל את הערעור של המשיב, בקובעו שהפסיקה במהלך השנים מראה שיש זכות למשיב לבקש דמי היתר, כאשר צומחת טובת הנאה לחוכר עקב תוספת בניה, גם במצב שבו אין הוראה מפורשת על כך בחוזה החכירה. כמו כן, בית המשפט קבע שלשון חוזה החכירה, קובעת בסעיף 5 שיש אפשרות למשיב לסייג את הסכמתו לתוספת בנייה מטעמים סבירים, לרבות קבלת דמי היתר. יתרה מכך, לפי הנסיבות החיצוניות לחוזה ניתן ללמוד מכוונת הצדדים, על זכות הקיימת למשיב לדרוש דמי היתר מהמבקשת, שכן המשיב דרש פעמיים בעבר דמי היתר על תוספות בניה, כאשר בפעם הראשונה חתמו הצדדים על כתב התחייבות אשר דחה את מועד תשלום דמי ההיתר, ובפעם השנייה שולמו דמי ההיתר. לבסוף קבע בית המשפט שלאור פסיקה מאוחרת ניתן לצמצם את תחולת הלכת הוד אביב למקרים שבהם תוספת הבניה היא מינורית בלבד.
4. המבקשת טוענת כי טעה בית המשפט המחוזי בקובעו שניתן לגבות ממנה דמי היתר בגין תוספות בנייה במקרקעין, תוך שהיא מדגישה מספר טיעונים עיקריים: ראשית, המבקשת טוענת שבית המשפט סטה מהלכות שניתנו בבית המשפט העליון, ואשר קבעו שבחוזי חכירה שקדמו להחלטה 402, יש צורך שחוזי החכירה יכילו הוראה מפורשת המתירה למשיב לגבות דמי היתר בגין תוספת בניה. כמו כן, המבקשת טוענת שפסקי הדין שניתנו לאחר הלכת הוד אביב, לא צמצמו את תחולתה למקרים שבהם מדובר על תוספות בניה מינוריות בלבד. בנוסף המבקשת טוענת שפרשנות חוזה החכירה שבין הצדדים, ובמיוחד הוראות המצויות בסעיפים 5, 13, ו-15, צריכה להוביל למסקנה שאין המשיב רשאי לגבות דמי היתר בגין תוספת בניה במקרקעין. עוד טוענת המבקשת, שאין לראות בדמי ההיתר ששילמה בגין תוספות בניה קודמות במקרקעין, כעדות לפרשנותה את חוזה החכירה.
5. לאחר עיון בבקשה נחה דעתי כי בנסיבות העניין דינה להידחות. כידוע, בקשת רשות ערעור ב''גלגול שלישי'' לא תינתן אלא במקרים המעוררים שאלה בעלת חשיבות משפטית או ציבורית, החורגת מעניינם הפרטני של הצדדים (רע''א 9168/08 מריו לזניק נ' ענבר ליס בע''מ (לא פורסם, 3.2.09)). המבקשת לא הצביעה על סוגיה אשר מצדיקה דיון שכזה.
6. הבקשה מעלה שאלות הכרוכות בפרשנות חוזה החכירה הספציפי שבין הצדדים והשלכתו עליהם, ואינה מעוררת שאלה בעלת מאפיין עקרוני (רע''א 4520/04 קולב נ' קולב (לא פורסם, 25.5.05). יש לציין כי אין די בכך שנתגלעה מחלוקת בין הערכאות באשר לפרשנותו של חוזה, כדי להצדיק את קבלת רשות הערעור (רע''א 2571/99 חברת התחנה המרכזית החדשה בתל אביב בע''מ נ' רענן (לא פורסם, 14.7.99)). יתר השאלות אשר הבקשה מעלה עוסקות בשאלת יישומן של הלכות שנקבעו בבית משפט זה על עובדות המקרה הספציפי, ולפיכך אינן מהוות סיבה מספקת לקבלת הבקשה (רע''א 2882/05 בנק לאומי לישראל בע''מ נ' בלולו (לא פורסם, 16.1.06)).
הבקשה נדחית. משלא התבקשה תשובה אין צו להוצאות.
ניתנה היום, כ' באייר תש"ע (4.5.10).