המפגש הראשון של שרון הולצמן עם הקהל הישראלי היה כשמילא את משבצת הבסיסט של "אבטיפוס". הדומיננטיות של אייל שכטר ואמיר בן-דוד בלהקה ההיא דחקה אותו קצת הצידה, אבל בדיעבד הסתבר שמדובר, אם תרצו, בסוג של תסמונת ג'ורג'-האריסונית. מהלהיטים שלו שבכל זאת נכנסו לאלבומים של "אבטיפוס", ביניהם "אשה אשה" העדין ו"בוקר טוב עולם" שהיה ונותר הלהיט הגדול ביותר של אבטיפוס, היה ברור שהולצמן הוא למעשה הכותב המוכשר מבין חברי הלהקה ההיא. עכשיו, שבע שנים אחרי שאבטיפוס נמוגה, ואחרי אלבום סולו ראשון שלא הותיר רושם מיוחד בחנויות, הוא מגיע סוף סוף אל שלב המימוש באלבום שהקליט והפיק בעצמו, ללא החסות של חברת תקליטים גדולה (הליקון, בה היה הולצמן חתום, דחתה את האלבום בטענה שהוא נעדר פוטנציאל מסחרי).
להולצמן יש כשרון גדול לכתיבת פופ מלודי ונעים. גם אם בחלק מהתוצרת שלו עד היום הנטייה הזאת גרמה לו לגלוש קצת יותר מדי למתיקות ("בוקר טוב עולם", אמרנו כבר?), קשה להכחיש שהאיש יודע רוק נאה מהו, ומיטיב לכתוב לחנים שמתיידדים בקלות עם האוזן. מה שקשה להגיד על רוקרים רבים בני דורו, רובם מצליחים בהרבה ממנו. הולצמן אמנם רחוק מלהיות מהפכן מוסיקלי, ונצמד לרוב לנוסחאות מוכרות, אבל גם רחוק מבנאליה. ב"סיכוי קלוש", הוא שומר על איזון מבורך בין סנטימנטליות לאגרסיה, ומגיש אוסף חזק של שירים הכתובים ומופקים נכון. הנה, מסתבר שדווקא לבדו, כשהוא לא נתון בסד הלחצים של חברת תקליטים ממוסדת, הוציא הולצמן מעצמו את המיטב. אין ספק שבטיפול שיווקי קצת יותר אינטנסיבי, האלבום הזה היה עשוי להפוך לאחת ההצלחות הנעימות של השנה.
שיר לכל עת – אוסף משירי יעקב רוטבליט. אן.אם.סי. 151 דקות.
זהו אוסף שני המקבץ שירים שכתב יעקב רוטבליט לאורך השנים לאמנים שונים. את האוסף הראשון "דברים שרציתי לומר" הוציאה חברת הד-ארצי לפני מספר שנים. אך כיוון שמדובר באחד הכותבים הפורים והוותיקים ביותר בישראל, יש די והותר חומרים כדי להוציא אוסף כפול נוסף, הפעם מחומרים הנמצאים בבעלותה של חברת התקליטים המתחרה - NMC.
כמו באוסף הקודם שלו, גם ב"שיר לכל עת" עושר היצירה הוא הדבר המרשים ביותר. רוטבליט הוא אחד הכותבים הבולטים בפופ הישראלי מזה למעלה מ-30 שנה, וכתב למגוון רחב מאד של מבצעים. האוסף החדש מדגים זאת היטב וכולל, לצד להיטים של אריק איינשטיין, יהודית רביץ, ריקי גל ותיסלם גם שירים פחות מוכרים (למשל "מה יש לך קזנובה" החביב של צמד דרום, או "חגיגה בצמרת" של נורית גלרון). את עיקר השמחה מספקות גרסאות כיסוי מפתיעות כמו "הגיטרה" של שמוליק קראוס, המובא כאן בביצוע לא מוכר של מתי כספי, "דוקטור יארינג" של כיף התקווה הטובה בביצוע של חווה אלברשטיין, "לך לפסיכיאטור" של שלום חנוך בביצוע של בנזין וכן, מה לעשות, גם הגרסה הטחונה עד דק של שרית וינו אלעד וחני פירסטנברג ל"דרכנו". עם הצלחה אולי קשה להתווכח, אבל ללחוץ על סקִיפ דווקא אפשר.