עמוס הראל דיווח לפני מספר ימים (6/11) על מחקר שפרסם האלוף מרדכי, מתאם הפעולות בשטחים, יחד עם מיכאל מילשטיין ויותם אמיתי, על המצוקה ברצועת עזה (”עזה האחרת: רצועת עזה בין מבוי סתום לשביב של תקווה”, (”עדכן אסטרטגי” של ”המכון למחקרי ביטחון לאומי”).
תחנת הכוח המקומית מספקת אחוז שולי מצריכת החשמל של האוכלוסייה. התגבור המוגבל בחשמל מישראל ומסיני בא לביטוי בדיווח היומי ב”הארץ” – 3 – 4 שעות חשמל ביום.
שיעור המובטלים מקיף את מחצית האוכלוסייה. אילמלא המזון והסעד מגורמי ססו”ת, היינו רואים מזמן התפוצצות.
מאמרו של מרדכי איננו מבקר – בדרך הטבע – את המדיניות הישראלית, ובייחוד את הסגר הימי, האווירי והיבשתי שאנו מקיימים, שהרי ישראל ”התנתקה” מן השטח לפני י”ב שנים. אלא שלא כך רואים זאת תושבי הרצועה ולא כך רואה זאת העולם, אלה ממשיכים להתייחס לרצועה כאל שטח כבוש בידי ישראל.
הייתי חוזר לתקווה ולציפיות שהיו לנו בעת ההתנתקות לפני שתים עשרה שנים – לראות את כינונה של מדינת-עזה כמדינה נורמלית, מדינת ”סינגפור” מקומית, אפילו עודנה מדינת-אויב שאיננה מקיימת יחסי שלום עם ישראל.
לא הייתי מתנה זאת בהשגה תחילה של שלום מדיני, אם כי הייתי עושה זאת בתקווה שהיזמה וצעדיה של ישראל יביאו להיווצרות גבול שקט שמעברו קיימת מדינת אויב, ממש כפי שאנו מקיימים גבול שקט בלבנון, מאז הנסיגה של כוחות צה”ל לפני 17 שנים. אין מניעה שההנהגה ברצועה – בין אם יהיה זה החמאס או גורם פלסטיני אחר – לא תאמץ מדיניות דומה.
אין לי אשליות – ייזום וביצוע תוכנית ברוח זו אינם ערובה לשקט מיידי. סביר שיימצאו גורמים בשטח שינסו לחבל ולשבש. עם זאת, אני מאמין שהמאמץ האדיר שנראה בתחומי הרצועה ישנה את סדר הקדימות של תושביה. אלה יבינו שהם, והם בלבד, יחליטו במעשיהם אם לזכות או לאבד את הברכה הצפויה.
אענה כאן לתגובות למאמרי הקודם “תכנית-מרשל לרצועת עזה” בניגוד למדיניותי לא להגיב לקוראים המערערים על תוכן המאמרים השבועיים שלי.
הסתייגות מיוזמה ישראלית חד-צדדית. טענו כנגדי “אתה כותב מה צריכה ישראל לעשות, אינך כותב מה צריך החמאס לעשות”. וכן, “סיוע לפיתוח הרצועה אכן חיוני, אך יש לעשות זאת רק כחלק מהסכם כולל”.
חלילה לנו מליזום תכנית לפיתוח הרצועה – ללא פירוז הרצועה מנשק. “והיה והחמאס יידחה יוזמה ותביעה לפירוז כזה – ייפול האונוס עליו”.
השוואת התנאים שרווחו בעת הפעלתה של “תוכנית מרשל” באירופה – לתנאים שאינם דומים למצב ברצועת עזה.
הנקודה העיקרית שהדריכה אותי בהעלאת היוזמה – זו הדחיפות. המציאות הקיימת היום ברצועת עזה, בכל התחומים, היא בת-אסון. אין לנו זמן לתלות תקווה כי מצב הדברים שבשטח ישתפר מאליו. להיפך – אם לא תינקט מיד יוזמה לפיתוח ולשינוי פני הדברים – ואין זה חשוב כלל בידי מי – עלולה הרצועה, על 2 מיליון תושביה, לקרוס, וההשלכות הקשות מקריסה זו עלולות לנחות גם אצלנו, בשטחה של ישראל. העולם איננו מכיר ב”התנתקות הישראלית שמלפני 12 שנים – כסיום הכיבוש הישראלי של הרצועה”. העליתי נקודה זו כבר בהזדמנויות קודמות. יש אינטרס ישראלי חיוני לקבל גושפנקה של סיום הכיבוש.
ותגובה להערה השלישית: השתמשתי בכותרת “תכנית מרשל”, מתוך התייחסות לכותרת ההצעה שהועלתה במאמרו של האלוף מרדכי. אין ספק שהמציאות והתנאים שברצועת עזה שונים מאלה ששררו באירופה שלאחר מלחמת העולם. השם “תכנית מרשל” נבחר רק מתוך כוונה ליזום תוכנית פיתוח נרחבת ורב-תחומית, תוכנית שתביא לשינוי המציאות הקיימת ברצועה.