מה לעזאזל שמו האמיתי של ההוא, נו, שראינו ב-WWF	לא קל. לא קל היה לכתוב על היאבקות בשנות ה-90 . למשל, איסוף החומרים, המידע, התמונות. אינטרנט? הצחקתם אותי. היה, אבל עם מודם חיוג, איטי ורעשני, בעיקר איטי. המגזינים המודפסים – אתם זוכרים דבר כזה, כן? נייר, מבריק, אפשר לקפל אותו – היו המקור העיקרי. אבל המגזינים, ברובם, גם אלה שלא יצאו מטעם ארגון כזה או אחר (WWF בעיקר), היו לא יותר מכלי של קידום מכירות למופעי הרסלינג. הראיונות היו מבוימים ממש כמו בטלוויזיה. הכתבות הלכו לפי הסטורי-ליינס שקבעו וינס מק'מאן והקולגות (המעטות), שלו. לפעמים מיששו באמצעותם את הדופק של המעריצים לקראת שינוי בדמות כזו או אחרת, מ"פייס" ל"היל" וחוזר חלילה, או הכנה לפירוק של צמד, או משהו. הכי גרוע היה, לקרוא שמות כמו לודוויג בורגה ולדעת שאין, לא יכול להיות כזה, שזה שם-זירה. אבל מה לעזאזל שמו האמיתי (טוני האלם, אם כבר שאלתם)? בשביל זה היינו צריכים את המגזינים הקצת-יותר מתוחכמים, נועזים בנכונותם לצפצף על הממסד של הרסלינג ולכתוב את שמותיהם האמיתיים של כוכבי הזירה, לצד שם שמוכר לקהל. נועזות שפירושה: מגזין רזה, נטול או דל פרסומות, פנזין כזה. אז מה עשיתי לפני האינטרנט בשביל לדעת את שמותיהם האמיתיים של המתאבקים? שילמתי. 2.5 דולר (המחאה למוכ"ז, בדולרים, שאני חושב שעלתה לי יותר מהסכום עצמו), עבור החוברת הרזה הזו. גם זה היה משהו. אז.
ועכשיו, תקראו את החוברת, און דה האוס, כבר שילמתי עליה. תצחקו לכם על הנאיביות של פעם ואולי – אני לא מאמין, אבל אולי – תגלו הפתעה או שתיים.