. "נעורים ללא נעורים", הוא סיפורו של זקן שבא לעיר הבירה כדי להתאבד. מכת ברק שפוגעת בו משנה את חייו. הסיפור נע במעגלים שונים, בין הזיה ומציאות, וכל זאת על רקע מלחמת העולם השניה.
מירצ'ה אליאדה (1986-1907) שהיה ידוע יותר כחוקר דתות, כתב כל חייו פרוזה פנטסטית, ברומנית. הוא מוכר לקורא הישראלי בספריו "תולדות האמונות והרעיונות הדתיים", "תבניות בדת השוואתית" ו"יוגה, חירות או אלמוות" שראו אור בהוצאת נמרוד.
בנוסף לסיפורו של אליאדה מביא הספר את הסיפור הרומני העממי "נעורים ללא זיקנה וחיים ללא מוות", מאבני היסוד של הפולקלור הרומני, שגיבורו,בדומה לגיבור של אליאדה, יוצא למסע הדומה בכול למסעם של אסטרונאוטים הנתקעים על כוכב מרוחק עשרות שנות אור מכדור הארץ. בזמן של אותו כוכב הם בני הגיל שבו היו כאשר יצאו למסע. אולם הזמן במקום שממנו הם יצאו הוא כבר זמן אחר. הזמן שלהם, של בני המסע, הוא זמן השמיים. הזמן של בני התמותה הוא זמן האדמה. אבל האדם, כבן האדמה, איננו יכול לעמוד בעוצמת קריאתה של המכורה והוא חוזר אליה, בשיבה הנצחית הבייתה,על כל הכרוך בכך.
אחרי שנים של שתיקה חזר "המלך" של הוליבוד פרנסיס פורד קופולה לביים סרט - על פי "נעורים ללא נעורים" של אליאדה.
זהו הסיפור העממי הרומני על האלה "נעורים ללא זקנה וחיים ללא מוות", הנסיך חֶמֶד חֵן ומסעו אל מחוץ לזמן ולהיסטוריה. מוצאו של הסיפור הוא מימי בראשית, כאשר "הזאבים התנשקו עם הגדיים", כאשר ה"זבוב כתב על הקיר" וכאשר נהוג היה לחשל את רגלו של פשפש בפרסה כבדה, קודם שייצא אל השמיים על מנת "להביא לנו סיפורים". הקול המספר, הקול של התודעה הרומנית, קולם הנצחי של הדאקים הקדומים, אומר לפני תחילת הדברים כי "מי שאיננו מאמין הוא שקרן יותר גדול". ברור שאין הכוונה לשקרן סתם, אלא לשקרן מיוחד, שקרן אומלל, השקרן אשר איננו מסוגל, בשל כזבי קיומו החומרי, לצאת על הסוס המכונף של חֶמֶד חֵן אל מסעו האקסטטי.
הנסיך חמד חן יוצא למסע שמאני, על מנת להביא לעולם הזה את מה שאביו הבטיח לו לפני שהנסיך יצא מרחם אמו, "נעורים ללא זקנה וחיים וללא מוות", תכלית קיומו על פני האדמה הזאת, שאם לא ימצא אותה, הרי שהוא לא חי כלל, וכאילו לא נולד. הוא יוצא למסע הדומה בכול למסעם של אסטרונאוטים הנתקעים על כוכב מרוחק עשרות שנות אור מכדור הארץ. בזמן של אותו כוכב הם בני הגיל שבו היו כאשר יצאו למסע. אולם הזמן במקום שממנו הם יצאו הוא כבר זמן אחר. הזמן שלהם, של בני המסע, הוא זמן השמיים. הזמן של בני התמותה הוא זמן האדמה. אבל האדם, כבן האדמה, איננו יכול לעמוד בעוצמת קריאתה של המכורה והוא חוזר אליה, בשיבה הנצחית הביתה.