יש כנס קומיקאים בלאס-וגאס. יש שם סוכנים ואמרגנים וציידי כישרונות מכל התכניות, ויש להם סמינרים וקבוצות דיון. אני הייתי רוצה לנהל את הדבר הזה. הייתי מעיף את כולם, מביא את כל הקומיקאים לחדר גדול, ותולה שם שלט שכתוב עליו: "פשוט תעבדו!" ואז הייתי שולח את כולם הביתה. כולם רוצים לדעת אם יש דרך לעקוף את כל העבודה, ואני כאן כדי להגיד לכם: "אין". אם אתם רוצים ללמוד את המקצוע, זה מה שצריך לעשות. פשוט - תעבדו!
"זוהי הערה מוזרה," אמר לאיטו, "שעה שהיא באה מפיך, הנרייטה. את יודעת, אני מתכוון, לאור ההצלחות שלך באמנותך".
"אתה באמת רואה בי אשה מצליחה? אה, מוזר מאוד...".
"אבל אין ספק בכך, יקירתי. הנך אמנית. עלייך להתגאות בעצמך".
"אני יודעת", נענתה הנרייטה, "רבים אומרים לי כך. הם אינם מבינים אפילו שמץ מכל הדברים... גם אתה לא הבנת, אדוארד. פיסול אינו מקצוע אשר בו אתה מתחיל בקטנות ומשיג הצלחות והישגים. זוהי אמנות ההופכת לשיגעון-לדבר-אחד, משהו פנימי הטורף אותך מבפנים, רודף אותך, מענה... במוקדם או במאוחר עליך להיכנע לו ולהתפשר איתו. ואז יש לך מרגוע לזמן מה, עד שכל הטירוף הזה מתחיל מחדש. וחוזר חלילה".
"ואת, הנרייטה, היית רוצה בשלווה ומרגוע?"
"לפעמים, אדוארד, אני משתוקקת למנוחה יותר מלכל דבר אחר בעולם!"