המהומה היתה צפויה. ברגע שראש ועדת הבחירות העליונה, פארוק סולטן, רק החל לבטא את הספרות הראשונות של המספר הגורלי שבו זכה מוחמד מורסי בבחירות, הפסיק אותו הקהל בצעקות רמות, חלקן של אושר וחלקן של זעם אדיר. רק אז, באותה שנייה מחשמלת, אחרי למעלה משעה של הקראה מייגעת של פרטי הערעורים שהוגשו לוועדה, התברר שמורסי זכה בנשיאות בפער של קצת פחות ממיליון קולות.
בכך תם החלק השני של הסאגה הדמוקרטית שחוללה המהפכה במצרים שהחלה ב-25 בינואר 2011. החלק הראשון הסתיים בחודש דצמבר שעבר, כאשר נבחר הפרלמנט הראשון של "הרפובליקה המצרית השנייה" - תוארה של מצרים שאחרי מובארק.
בחירתו של מורסי היא מפגן למהותה של המהפכה של מצרים בכמה היבטים. אחרי קרוב לשישה עשורים שבהם היתה תנועת האחים המוסלמים אסורה על פי החוק, אחרי המאבקים האימתניים שניהלו נגדה שלושה נשיאים - עבד אל-נאסר, סאדאת ומובארק - תפסה התנועה את השלטון, הן בפרלמנט והן על כס הנשיאות. בחירתה סימלה את שאיפתם של המהפכנים, רבים מהם חילונים וליברלים, לסלק את מוראות השלטון המדכא של מובארק. בחירה במועמדי התנועה כמוה כמחאה נגד המשטר הישן. לא מיותר לזכור שלא האחים המוסלמים החלו את המהפכה, הם הצטרפו אליה ועוד בטרם החלה הם ראו בתנועות הצעירים איום על מעמדם.
זוהי מהפכה שתרגמה את המחאה מהפגנות בכיכר תחריר למעשה פוליטי, דמוקרטי, שבו החוקה, החוק ובתי המשפט כיכבו כגיבורים הראשיים, לעומת המשטר הישן שבו החוק והחוקה שימשו כלי עזר מעוותים ליישום רצונו של השליט. הציבור, לראשונה, יכול היה לומר את דברו ללא חשש, ושיעור ההצבעה הגבוה יחסית בכל מערכות הבחירות יעיד על כך.
אבל בחירתו של מורסי מבהירה ש-85 מיליון אזרחיה של מצרים חצויים בעמדותיהם. הפער של קצת יותר משלושה אחוזים לטובתו של מורסי מבהיר היטב, גם לאחים המוסלמים, שאין מדובר בניצחון גורף וכי התנועה איננה כל יכולה על אף שהיא מחזיקה בעמדות המפתח. זו גם הסיבה לכך שמורסי החל עוד אתמול לנהל מגעים עם ראשי תנועות פוליטיות אחרות, לא דתיות, כדי להגיע להסכמה על הרכב הממשלה הבאה. אחת האפשרויות שנדונו היא למנות לראשות הממשלה אדם "ניטרלי" שאינו משתייך לאחת התנועות שזכו בבחירות לפרלמנט ואף עלה שמו של ד"ר מוחמד אל-בראדעי. כמו כן עשוי מורסי למנות לעצמו, ולראש הממשלה, סגנים מקרב תנועות הצעירים והתנועות החילוניות שחוללו את המהפכה.
מול החשש הטבעי מפני הפיכתה של מצרים למדינת הלכה, מצביעה התפלגות הקולות על כך שמורסי ותנועתו ייאלצו לפסוע בזהירות רבה בכל התנהלותם הפוליטית והמדינית. אותה כיכר תחריר שחוללה את המהפכה ואשר בה התגודדו מאות אלפים בהמתנה לתוצאות הבחירות הפכה לפרלמנט עממי אשר ברצותו יוכל לכפות את רצונו על כל ממשל מצרי.
מורסי לא יוכל להתעלם ממעמדו החזק של הצבא ומן ההכרח לנהל מערכת יחסים טובה עם ארה"ב. לא רק בשל הסיוע הכספי שוושינגטון מעניקה למצרים, אלא משום שכל נשיא מצרי שירצה לשקם את מעמדה הגיאופוליטי של המדינה זקוק לשותפות אמריקאית וסעודית. האג'נדה האזורית של שתיהן תחייב את מורסי, שמכיר היטב את ארה"ב מתקופת לימודיו בה, ומן המגעים התכופים שהיו לו עם נציגים אמריקאים בשנה האחרונה, לאמץ שפה חדשה. שפה ממלכתית ששונה משפתה של תנועה.
מורסי אמנם היה חבר מייסד ב"ועדה למאבק בפרויקט הציוני" וכינה את ישראל "הישות הציונית" אבל בהחלטה האסטרטגית של מפלגת החירות והצדק של האחים, להכיר בכל ההסכמים שחתמה ממשלת מצרים עם כל המדינות, הבהירו דוברי האחים כי הם דבקים בהסכם קמפ דיוויד. אם קיימת כוונה נסתרת לבחון את סעיפיו מחדש או לשנותם, היא ודאי לא תגיע לדיון בתקופה הקרובה.
חגיגות הניצחון של האחים המוסלמים ו"סוכות האבלים" של יריביהם יתחלפו כבר בימים הקרובים במערכה פוליטית חדשה והרת סיכונים. על מוסדות השלטון, המועצה הצבאית העליונה, הנשיא החדש והתנועות הפוליטיות להכריע מיד בשאלת החוקה החדשה, הבחירות לפרלמנט ל-166 המושבים שנפסלו, ועל סמכויותיו הזמניות של הנשיא. על פי לוח הזמנים שנקבה המועצה הצבאית, יהיה על ועדת החוקה (שטרם נקבעה) לנסח את החוקה בתוך שלושה חודשים. חודש אחר כך תעמוד החוקה למשאל עם ורק אחר כך יתברר מה יהיו סמכויותיו של הנשיא.