לפעמים נראה שכמיהתנו למילים המיוחדות שנאמרות בתקופה זו (תקופת בחירות) דומה למצב של הטלת עצמך בזרועותיו של עוד מלווה בשוק האפור, רק כדי להתחמק מחובות קודמים.
אכן – אנו מחפשים הצלה – כלומר אנו מחפשים שיצילו אותנו. זהו חיפוש כנה וטבעי, ובזמן בחירות הולוגרמת ההצלה נגלית לעינינו כמעט-תמיד בצורת המילים. ואמנם, אלו הן מילים שעוצבו במיוחד כדי להבטיח הצלה, ובדרך כלל, זוהי הצלה גנרית למדי.
מי שמתנגד ל"דיקדוק הבחירות" הזה, שחוזר על עצמו כמו מחול שדים כושל ומאוס, למעשה גם מתנגד ל"הצלה", אינו רוצה שיציעו לו הצלה, או לפחות אינו מתכוון לקבלהּ.
ההתנגדות ל"דקדוק הבחירות" הוא גם הכפירה ההכרחית במעמד הפיקטיבי של המילים שאנו עצמנו יוצרים מתוך העדפתינו לשכוח כי למעשה מילים הן דבר לא אמין, וכי בעצם אנו לא סובלים ססמאות או נאומים כלל.
" […] זרתוסטרא הסתכל באנשים והשתומם. וכה אמר: האדם הוא חבל המתוח בין חיה ועלאדם – חבל על פני תהום. והוא חצייה מסוכנת, והימצאות בדרך מסוכנת, והבטה אחורנית מסוכנת, וחלחלה ועצירה מסוכנת. גדלותו של אדם בזה, שהוא גשר ולא מטרה: מה שאפשר לאהוב בו, באדם, הוא זה שמעבר הוא ושקיעה. אהבתי את אלה אשר אינם יודעים לחיות אלא כשוקעים, כי המה העוברים."
תקוות המילים, התקווה שעומדת במידה רבה מאחורי כל תעשיית האסתטיקה של הבחירות והפוליטיקה-אינסטנט היא בעצם הכמיהה להסרת העול הבלתי נסבל של כל אחד ואחת מאיתנו כאן: העול שטמון באפשרות שלנו לצאת מן הקהל הכָּמֵהַּ.
כלומר: העול הגדול ביותר שלנו בימים אלה הוא האפשרות שיש לנו לא לקבל את מה שמוצע לנו באופן מזמין שכזה, ובמקום זאת להתעקש על שקיעתנו הטובה.
אמרנו כבר כי עת בחירות היא שעת רצון, ואכן זוהי שעת רצון לכולם – אנשים קוראים היום מודעות יותר מזמנים אחרים, מוצאים עניין פתאום במדבקות שאותן הם רואים ברחוב. יש לי חברה שאפילו התנסתה בגרפיטי הראשון בחייה רק כדי לעצב מחדש גרפיטי גזעני בו היא נתקלה.
דווקא בעת דיבורית כזו אולי הדבר הראשון שכדאי לנסות ולהתנער ממנו הוא החיפוש האדיוטי אחר התקוה שתתגלה כביכול מתוך מצבור מילולי מזדמן. רק האדם השוקע ינצח את לשון הבחירות. ללשונאי הבחירות תמיד יש מטרה, לאדם השוקע אין מטרה מלבד להתגלגל בתור סוג אחר של אדם גם בעתיד ("אהבתי את אלה אשר אינם יודעים לחיות אלא כשוקעים, כי המה העוברים"). הניצחון אינו מסביב לפינה, השבח לאל.
צריך לשבור את המשפט, ובכל אופן לא להפקיר אותו בידי אחרים, ונדמה כי זהו הזמן הטוב ביותר, ואולי גם המהנה והמבדח ביותר, לעשות זאת.