יש צבעים יפים יותר מצהוב.
העיסוק בסוגיית התחרות בין "ידיעות אחרונות" שבמשך שנים רבות הוכתר כעיתון הגדול ביותר בתפוצה שלו, לבין, "ישראל היום", הבחור החדש בשכונה שהמממן שלו שלדון אדלסון אינו ישראלי אלא איל בתי ההימורים וכל הנלווה להם,לובש הפעם פן מיוחד. והוא שלא מדובר רק באובייקט, מדיני כלכלי או כול היבט אחר, אלא בסובייקט . הפגיעה היא לא רק ביוקרתם אלא בפרנסתם של אלה שעוסקים בו- העיתונאים. מטבע הדברים שהסוגיה מושכת לא רק דיווחים ,רכילות,השמצות, צדקנות וכיו"ב טיעונים אלא גם רקע רחב שכולל אנטומיה כמו רגליים פשוקות אחת לעיתונות המודפסת והשנייה למדיה המקוונת ועוד כול מיני הסברים אשר כמעט כולם הם טכניים. כלומר- השורה התחתונה היא כיצד אתה משווק את הסחורה בשוק הצרכני.
כדי לסבר את אוזנו ולהאיר את עיניו של הקורא שלא מתמצא בהיסטוריה של העיתונאות, נגלה לו כי העיתונות והעיתונאות בכלל, לא זו בלבד שלא ירדה מהר סיני או נכללת באיזה תיקון לחוקה. מקורה הוא מסחרי טהור. מה שידוע כיום בפרסומים שונים בשם "גזט, או "גזטה".,gazeta מקורו בוונציה בסוף המאה ה- 16 והוא שימש בולטין מידע ליבואנים ליצואנים, ולחברות ספנות.המעוניינים במידע קראו את הפרטים, שילמו במטבע ה" גזטה" ופינו מקומם לאחרים בתור שגם הם באו לקרוא את המידע.. מכיוון שאין בכוונתי לעסוק כאן בתולדות העיתונות אוסיף רק שהמסחור חל גם על המדיה כולה :הכבלים, האלחוטי והאלקטרוני. המורס והרדיו הומצאו לצרכים מסחריים. גם הדובדבן בקצפת של השידור הציבורי ה- בי.בי.סי הבריטי היה בראשיתו מסחרי.
עמיתי, העיתונאי חתן פרס ישראל, נחום ברנע,הפובליציסט החשוב ביותר ב"ידיעות אחרונות" כותב ב"עין השביעית" בין היתר: "נכון, אני עובד ב", ידיעות אחרונות". העיתון הוא מקור הפרנסה היחיד שלי. זה מחשיד אותי במידה של צדק, במשוא פנים. מצד שני מה אומר בעוד חמש או עשר שנים, כאשר בעלי הקזינו(שלדון אדלסון- צ.ג) או יורשיו ישלימו את חיסול העיתונות המודפסת בישראל. האם אוכל להסביר לעצמי מדוע במאות נושאים הבעתי לאורך השנים את דעתי, אבל בתחום הקרוב ללבי נאלמתי דום". אכן אין כול פסול בכך שברנע מבקר את "ישראל היום". ברנע כמובן, מתייחס גם לצד הפוליטי, וגם לעובדה ש"ישראל היום" מודפס דווקא בעיתון כמו "הארץ" אשר כידוע השקפת עולמו היא ניגוד לזאת של "ישראל היום". אבל ברנע לא מתייחס בליבת הסוגייה..
אפילו המקומונים המצ'וקמקים, שהם פירסומונים, ו-90% מן הנייר מלא בפרסומות או במודעות על עיסויים ללא מין, משבֵץ פה ושם תכנים שמעניינים את הקורא המקומי. רובם דוחסים את תיבת הדואר שלך חינם, חינם.
זאת בשורה טובה לערוץ הציבורי, אבל היא רק בשורה, כפי שציינתי לא פעם, ועל רשות השידור לעשות הכול לממש את הפרדיגמה הזאת. במילים אחרות כמו כול דבר אחר חשוב להוכיח כי גם דברים חשובים יכולים להיות פופולאריים. ערוץ ציבורי שמנסה לחקות, אפילו בפרסומת עצמית, את הערוצים המסחריים, אין לו צידוק. הוא חייב להיות החלופה שלהם- בכול, גם בצורה וגם בתוכן שהקהל ייהנה ממנה.אגב, שידור קידומון לקונצרטים של התזמורת הפילהרמונית עם זובין מהטה, הוא משדר "שרות" במובן הפרסומי ביותר, ומקומו לא בערוץ 1 .ועוד דוגמה."משדרי השרות" למפעל הפיס הם פרסומת צרופה שלא לדבר אינפנטילית.משהו לא בסדר עם התפיסה של הממונה על הקידומונים בערוץ 1.ואשר לתכנים, אני מקבל את הנוסחה של מנכ"ל הרשות מוטי שקלאר שהתבטא בריאיון איתו "אנו גם צריכים להביא נושאים פופולאריים", כפי שכבר הערתי בפוסט אחר.
האינטרנט, זה ה"שטן הגדול" של העיתונות הכתובה שמתחרה בעיתונות המודפסת לא בגלל שהוא חינם אלא בגלל שפע התכנים שהוא מציע. אביא דוגמה. אני נחשב ל"פובליציסט". כלומר אני כותב על נושאים שלדעתי ראוי להעלות אותם, וב"זרקור", שלי אני מנסה להאיר גם נושאים שאני לא בקי בהם. לכול היותר אני מתחקר קצת, מעיין במקורות רפרנטאטיביים ומעלה פוסט. יש כאלה באתרים שבהם אני כותב אשר מתמחים בנושאים ספציפיים: סביבה,רפואה,רגילה וחלופית,בריאות,היסטוריה, ארכיאולוגיה, אסטרונומיה, קולנוע, מוסיקה,מסעות ועוד אין ספור נושאים שמעיינים את הקוראים. יש,כפי שאנו יודעים,טוקבקים, בתגובה לנושאים שנויים במחלקות, שמידת הסחי גדולה מכמות הבושם. אבל זה חלק מן העניין. כותרות בגודל גופן 24 לא מזיזה לקורא, גם אם היא צהובה. העיצוב מעניין אותו, ככלות הכול אריזה היא חשובה, אבל היא אמצעי לתוכן והתוכן מעניין אותו.
האצבע של שוחרי העיתונות הכתובה שמופנית אל האינטרנט, המדיום שעלול לחסל את העיתונות הכתובה, יש לה יסוד, אבל האם העיתונות הכתובה יכולה להציע את מה שמאפשר האינטרנט. אצטט קטע ממכתב למערכת ": הארץ" ,(20.6.2010 ) שכתבה לאורה הדס, מן המחלקה לתקשורת של האוניברסיטה העברית."אין סטירה בין משמעותי לפופולארי . להיפך, האינטרנט כמגרש משחקים פתוח ואינטראקטיבי, מאפשר לבני נוער להתנסות בדברים שהיו עד לא מזמן נחלתו של מיעוט: בכתיבה וכתיבה מחדש של טקסטים, לא רק למגירה אלא לקהל מתעניינים,לעתים תומך ולעיתים מבקר...... הם עורכים מחדש סרטונים, יוצרים מוסיקה,כותבים סיפורים וקומיקס לרשת ומשמיעים את קולם אל מול האולפנים וחברות ההפקה הגדולות. מתוך המבחר,הם תופרים לעצמם זהות,הגדרה עצמית וקשרים חברתיים וקהילתיים".