לאחרונה העלתי את הרעיון לפרסם בבלוג זה קטעים שכתבתי לעבודות במהלך הלימודים האקדמים. מטבע הדברים, אני נוטה לעסוק בסוגיות שמעניינות אותי, כלומר נוגע הרבה בפמיניזם, ייצוג וניתוח התרבות.
לפניכם הרשומה הראשונה ב(אולי)סדרה, שנכתבה כעבודה מסכמת בקורס "מבוא לפסיכולוגיה חברתית" בהנחיית ד"ר ניבה דולב.
לאחרונה יצא לאקרנים הסרט "ספיידרמן: השיבה" (Spider-man: Homecoming), סרט גיבורי-על חדש המצטרף לסדרת הסרטים המצליחה של אולפני מארוול. במגזין המארי-סו, אתר תרבות פופולרית בעל המטרה המוצהרת "לחגוג ולקדם גיוון, ייצוג נשי וחלל בטוח לכולם", התפרסמה כתבה הסוקרת את הייצוג הנשי והאתני בסרט.
סוגיית ייצוג נשים, להט"ב ואתניות (People of Color, POC) במדיה, כפי שהיא מהדהדת בשני העשורים האחרונים, מתבססת על סטראוטיפים הקיימים מצד אחד אצל קבוצת האנשים שכותבים ומפיקים תכנים – רובם, עדין, גברים לבנים. ומצד שני אצל מי שנתפס הקהל העיקרי של תכנים אלה. היות שהכותבים מנסים בד"כ לכתוב את מה שהם מכירים ומה שהם חושבים שימכור, הם נוטים להכללות על תכונות של קבוצות אחרות המובילה לאשליית הומוגניות קבוצת החוץ – כתיבת נשים, שחורים, ערבים וכדומה כבעלי תכונות הומוגניות משותפות. בעוד שניתן למצוא בסרטים רבים שלל דמויות מורכבות של גברים ממוצא אירופאי-אמריקאי, שממלאים תפקידים שונים ומגוונים, נשים מוצגות בסרטים רבים במספר קטן של תפקידים – העלמה במצוקה, הכיבוש הרומנטי – כמעט לחלוטין כתמיכה לגבר הגיבור ראשי.
את המצב ניתן לראות גם בליהוק קבוצת שחקנים לסרט שביניהם יש אישה או גבר שחור בודדים – תופעת הטוקניזם, כשהמפיקים מלהקים את אותם השחקנים הבודדים כדי ליצר מראית עין של גיוון ושיווין. יתרה מכך, לאורך השנים הייתה תופעה בכתיבת דמויות שחורות – ובגרסה המודרנית, הומוסקסואליות – "השחור הקסום", דמות משנה לה יש תמיד תובנות חשובות או כישורים מיוחדים שגובלים בקסם תוך מחיקת התכונות השליליות של הדמות כאדם.
ייצוג המבוסס הכללות וסטראוטיפ, שמובילים לכתיבת דמויות הומוגניות ושטוחות המבוססות על דעות קדומות, גורם לנבואה המגשימה את עצמה – נשים שרואות את עצמן בתפקידים תומכים בלבד, כדמויות רגשיות שקיימות לסיפוק הפנטזיות של הגיבור. קבוצות אתניות שמתוארות כאויבים בלבד.
בתחום ביקורת התרבות כשמנתחים האם יצירה קולנועית מכילה ייצוג סביר של נשים, משתמשים לעתים קרובות ב"מבחן בכדל" – כך גם בכתבה זאת. מבחן בכדל מבוסס על שלושה קריטריונים: האם יש ביצירה לפחות שתי נשים; האם הן משוחחות אחת עם השנייה; והאם נושא השיחה אינו גבר. הצפייה היא שבכתיבה בה יש ייצוג אמין של נשים, המבחן יהיה קל מאד לעבור. ועדין, רוב סרטי הקולנוע המודרניים נכשלים בו.
הכתבה מדגימה כיצד גם הסרט "ספיידרמן: השיבה" נכשל במבחן בכדל, אולם הולכת צד נוסף בניתוח הייצוג בסרט מעבר לכך. ראשית, הסרט מכיל מספר דמויות נשיות הן בתפקידים תומכים והן כניצבים, ממגוון רחב של ייצוג אתני. הסרט אף מציג זוג נשוי מעורב, דבר שעדין נדיר בקולנוע האמריקאי. שנית, מלבד אישה אחת, אף אחד מהן אינה נופלת לתפקידים הנשיים המסורתיים בקולנוע. שתי הדמויות התומכות העיקריות – ליז ומישל, חברותיו של הגיבור לספסל הלימודים – הן תלמידות מוכשרות, עצמאיות ופרקטיות, כל אחת עם אשיות מובחנת. ניכר בכתיבה שנעשה מאמץ ליצור דמויות מורכבות.
אולם, למרות שבמובנים מסוימים הסרט מצליח לשבור סטראוטיפים ומנסה שלא ליפול לאותן הדעות הקדומות, הכתבה מתארת כיצד הוא לא מצליח בכך לחלוטין. הדודה מיי, הדמות הנשית התומכת השלישית בסרט, מוצגת כמעט אך ורק כמושא לפנטזיה מינית ובשוליים גם כדמות בימאית – סטראוטיפ בפני עצמו. והבור העיקרי בו נופל הסרט, שממשיך להנציח את הסטראוטיפ המגדרי – תפקידן היחיד של הדמויות הנשיות בסרט הוא לתמוך בסיפור של הפרוטגוניסט. כפי שהכתבה מציגה את זה, "תארו לעצמכם סרט בו הגברים אינם מדברים לעולם, מלבד כשאשר נושא השיחה הוא האישה בחייהם" – מצב תאורטי שלעולם לא יקרה, אך כבר מתרחש היום כשמדובר בייצוג הנשי של הסרט.
Jones, D. M. (2005). Race, sex, and suspicion: The myth of the Black male. Westport, Conn: Praeger.