בטעימת כוס של ברכה של המסובים (בברכת המזון וכן בשאר דברים הנאמרים על הכוס, מלבד הבדלה, כמבואר בשוע"ר סי' רצו ס"ו), יש כמה אופנים לפי סדר העדיפויות, וכל זה כדי להמנע מלטעום מכוס של ברכה של המברך עצמו שהוא פגום לאחר ששתה ממנו: 1. שכל אחד יתן כוס יין לפניו (וצ"ע אם הכוונה לכוס מלא או אפילו מעט יין), ויטעמו ממנו לאחרי הברכה טעימה כלשהי (אפילו לפני שטעם המברך).
ובנוגע למעשה יש להעיר כמה הערות: 1. לא ראיתי שהמסובים מקפידים לשתות מכוס הברכה של ברכת המזון, מלבד בשבע ברכות, וגם בזה רק החתן והכלה. וצ"ע הטעם [ובדוחק (כדי ללמד זכות) יש לומר שהטעם הוא מהדין המובא בסעיף ו, שהמברך צריך לשתות רביעית מהיין כדי לצאת ידי ספק ברכה אחרונה, ואז הוא שותה רוב הכוס או יותר, ובקושי נשאר יין בכוס]. אבל ראינו שכ"ק אדמו"ר זי"ע היה מהדר בזה ביותר, והיה מחלק כוס של ברכה אחרי כל ברכת המזון שבירך בצבור (מלבד ערב שבת). [ויש להעיר שאמנם אלו שעברו לקבל כוס של ברכה עשו כן מפני שהרבי הוא שחילק, אבל הרבי עשה כן בגלל מעלת כוס של ברכה. וד"ל]. 2. גם כשטועמים הכוס של ברכה (כגון בקידוש), לא ראיתי כלל שמקפידים לתקן הכוס, אלא שותים מכוס המברך כשהוא פגם [וכנראה סומכים על דברי רבנו המובאים בסי' תעב, כמבואר בביאורים].
3. גם אלו שמקפידים לטעום מיין שאינו פגום, לא ראיתי שנוהגים כאופן הא' או הב', אלא כאופן הג', דהיינו בהוספת יין אחר בכוס של הברכה הפגום, ומזה טועמים המסובים. [וכפי שנהג כ"ק אדמו"ר זי"ע בחלוקת כוס של ברכה, אלא ששם לא היתה ברירה אחרת בגלל ריבוי השותים]. וכן כתב בבדי השלחן סי' מו סקל"א: "וכן מנהג העולם להוסיף יין, ולפעמים התוספת מרובה על העיקר, ואין מדקדקין בזה". לאחרי כל הנ"ל נראה לענ"ד למעשה: א) להקפיד לברך על כוס של ברכה בכל מקום שעושים סעודה עכ"פ במנין. ב) להקפיד שהמסובים יטעמו מכוס של ברכה. ג) שהטעימה תהיה בהוספת יין לאחרי שתיית המברך. ובזכות זה נזכה בקרוב לשבת בסעודה הגדולה המזומן לעתיד לבוא, שבו יברך דוד המלך על כוס של ברכה של רכ"א לוגין, "כוסי רויה" (כמובא ביומא עו, א), ונזכה כולנו לשתות מכוס של ברכה זו, בביאת משיח צדקנו בקרוב ממש.
 כמובא לעיל ס"ד (בסוגריים [ומכאן שלפעמים גם המובא בסוגריים נחשב כחלק מהטקסט הרגיל של השו"ע, שהרי רבנו כאן מתייחס למה שכתב שם]): "מצוה מן המובחר שיטעום בעצמו, וכן לכל המסובים שזימן עליהם", ושם הוסיף: "אך אין צריך לכל אחד ואחד כמלא לוגמיו, אלא די בטעימה כל שהוא". וכן כתב רבנו בסי' רעא סכ"ה: "מצוה מן המובחר שיטעמו כולם מכוס של ברכה, אבל אין צריך מלא לוגמיו לכולם". [מלבד בהבדלה, כמבוא בשוע"ר סי' רצו ס"ו: "אין צריך להטעים מכוס של הבדלה להשומעים כמו שצריך בכוס של קידוש, אלא המבדיל רגיל לשתותו כולו". ולהעיר שנקט בלשון "אין צריך .. כמו שצריך בכוס של קידוש", אף שבקידוש אינו חיוב אלא "מצוה מן המובחר" בלבד. ואולי יש חילוק בין חייב לצריך. ואכ"מ]. כלומר, מן הדין מספיק שאחד מהמסובים (ו"מצוה מן המובחר" שהמזמן) יטעום מכוס של ברכה כמלוא לוגמיו [מלבד בקידוש, שאז חובה לכתחילה על המקדש לשתות בעצמו כדעת הגאונים, כמובא בשוע"ר סי' רעא שם], ובטעימתו הוא מוציא י"ח את כל המסובים, אך "מצוה מן המובחר" שגם המסובים יטעמו מכוס של ברכה בעצמם, אך הם אינם צריכים לשתות כמלוא לוגמיו אלא די לכל אחד בטעימה כלשהי. ובטעם הדבר שגם המסובים צריכים לטעום מכוס של ברכה, יש לומר, שאין זה רק משום חיבוב מצוה כמו שראיתי כותבים (ראה ילקוט יוסף סי' רעא סל"ח), אלא יש כאן מצוה מעבר לכך, דהנה רבנו לעיל ס"ד השוה שתיית המזמן בעצמו לשתיית המסובים, שלשניהם זהו מצד "מצוה מן המובחר", משמע ששתיית המסובים ושתיית המזמן זהו אותו עניין, שבכך המצוה נהיית יותר מובחרת ומשובחת [משא"כ אילו היה זה רק משום חיבוב מצוה, זה לא היה פועל שום ענין במצוה עצמה].
והביאור בזה יש לומר, דהנה מצות שתיית כוס של ברכה ענינה מדין שירה הנאמרת על היין, כמבואר לעיל ס"ב: "עיקר מה שהטעינו כוס הוא לשתות ממנו אחר אמירת אותו דבר, שתהא אותה אמירה כעין שירה הנאמרת על היין שמנסכין על גבי המזבח, שהיא שתיית המזבח, אף כאן תהא נאמרת שירה על שתיית היין". ויש בזה שני פרטים שהם ארבעה: א) מצד הדין, ובזה עצמו שני פרטים: (א) צריך לשתות כמלוא לוגמיו דוקא, כי "אין שתיה חשובה לומר שירה, אלא אם כן שותה שיעור הראוי ליישב דעתו של אדם, שהוא כמלא לוגמיו, שהיא שתיה של הנאה, ובפחות משיעור זה לא קיים מצות הכוס כלל" (לשון רבנו שם). (ב) "אין מעכב שישתה המברך בעצמו", אלא די שישתה את הכוס אחד מהמסובים כמלוא לוגמיו, ובזה יצאו המסובים כולם ידי חובת שתיית כוס של ברכה. ב) מצד "מצוה מן המובחר", ובזה עצמו שני פרטים: (א) שהמברך בעצמו ישתה מהכוס כמלוא לוגמיו, משום שהוא זה שאמר שירה על היין, שזימן ובירך על הכוס ברכת המזון. (ב) שכל אחד מהמסובים יטעם מכוס הברכה, כדי ליטול חלק בשתיית הכוס, כיון שהשירה שנאמרה על הכוס נאמרה בשביל כל המסובים, וממילא גם שתייתה שייכת להם. ושני פרטים אלו כאמור הם "מצוה מן המובחר", דהיינו שעל ידי כך מתקיימת מצות שתיית כוס של ברכה באופן מושלם.  אף שהכוס שאוחז המברך בשעת ברכת המזון ושותה ממנו הוא הנקרא "כוס של ברכה".
 כמבואר לעיל סי' קפב ס"ד לענין המברך עצמו שלא יברך על כוס יין פגום, ואם כן גם המסובים שרוצים לקיים מצוה מן המובחר בשתיית הכוס – צריכים לשתות מכוס של ברכה שאינו פגום. אבל ראה שוע"ר סי' תעב סכ"ד (לענין ד' כוסות של ליל הסדר): "ואם הכוס ששתה בעל הבית ממנו הוא גדול ומחזיק כמה רביעיות, יכולין בניו ובני ביתו לצאת במה שנשתייר בכוס משתיית בעל הבית, ובלבד שיגיע רוב רביעית לכל אחד ואחד, ומכל מקום מצוה מן המובחר ליתן כוס לכל אחד ואחד בפני עצמו, כדי שכל אחד ישתה מכוס מלא, שזה הידור מצוה כמו שנתבאר בסימן קפג". משמע שרק משום הצורך ב"כוס מלא", לא יעשו כן, אך לא מצד שהיין פגום [אף שמן הדין יין פגום חמור יותר מכוס מלא, כמבואר בשוע"ר סי' רצו ס"ט], והוא כדעת "ויש מי שאומר" שהביא המחבר בסי' קפב ס"ד, עיין שם הביאור בט"ז סק"ה, שכוס המברך כיון שכשבירך עליו לא היה פגום, הוא נשאר ככזה גם לאחרי שתייתו, ויכולים המסובים שיצאו מברכתו לשתות מכוס זה. וצריך לומר שכאן בסי' קצ שנכתב מאוחר יותר מהל' פסח (כידוע) חזר בו רבנו מזה, וסובר שגם אם שותים מכוס המברך הרי זה פגום.
 כלומר יותר טוב שיטעמו מיין שבירכו עליו ברכת המזון, היינו מהכוסות שלפניהם, ולא מיין שהוסיפו אחרי ברכת המזון, שכן יין זה שהוסיפו לאחרי שתיית המברך בשביל לתקן היין הפגום, הוא יין שלא נאמרה עליו ברכת המזון וברכת הגפן, ונמצא שעיקר היין [כיון שהוא זה שתיקן את היין הפגום] ששותים המסובים הוא לא מיין של ברכה. ודייק לכתוב "יותר טוב" ולא שזו דוקא "מצוה מן המובחר", כי רצונו לומר בזה שיש אפשרות לשתות גם בהוספת יין, והיא טובה יותר משתיית יין פגום מכוס המברך, אלא שלשתות מיין הברכה עצמה בלי הוספת יין אחר הוא "יותר טוב".
 ולפי זה לכאורה צריך: א) שהכוסות יהיו בהם רביעית יין, ב) שיהיו מלאים, ג) המסובים צריכים לשתות כל אחד כמלוא לוגמיו כמו המברך עצמו. אלא שבזה יש לומר ששתיית כמלוא לוגמיו די בשתיית המברך בלבד, ואילו אצל המסובים מלכתחילה הכוסות נועדו בשביל טעימה כלשהי מכוס שאינו פגום, אך לא מעבר לזה. אך מלשון רבנו "כמו כוס המברך", לכאורה משמע יותר שזהו ממש כוס של ברכה לכל דבר וענין. ועצ"ע.  שאין להם יין לשפוך לכוסם בשעת ברכת המזון.
 לכאורה הכוונה שאינם ריקנים, אך לא צריך שיהיו מלאים ממש, שהרי כאן אינו כותב שיש לכוסות אלו גדר "כוסות של ברכה כמו כוס המברך", שהרי מדובר בכוסות שהיו פגומים בשעת הברכה, כמו שמסיים.  מחמת ששתו מהם בשעת הסעודה.  וכיון שתיקן את פגם הייו מיין של ברכה, הרי זה כאילו כל הכוס הוא כוס של ברכה, ונחשב ששתו מיין של ברכה, כי תיקון הכוס נעשה מיין של ברכה (משא"כ לעיל שיין אחר תיקן את הפגם של כוס של ברכה). או יש לומר, כיון שהיין הפגום היה לפניו בשעת הברכה, וממילא הברכה חלה גם עליו בהכרח (ראה לעיל סי' קפב בסופו), אלא שיש לו חיסרון שהוא פגום, וזה הוא מתקן ע"י הוספת יין של ברכה, נמצא כל הכוס הוא יין של ברכה ממש.
 סעיף כ (לענין אכילת לחם של הבוצע): "אין המסובים רשאים לטעום עד שיטעום הבוצע, כגון אם הם רוצים לחתוך מן הלחם שבצע ממנו הבוצע", שכיון שהוא בירך על לחם שלם, והם יצאו בברכת המוציא על הלחם השלם שבירך, והם אוכלים פרוסת הלחם מהלחם השלם שחתך עבורם, הרי שהם זקוקים לו, ולכן אין להם לאכול לפניו. והוא הדין כאן לענין יין.  כאן לכאורה הכוונה מלאים ממש, כדין כוס של ברכה, כנ"ל. אך צ"ע שבסי' רעא המובא בהערה 31 לא הזכיר "מלאים", אלא רק "שאינן פגומין". ואולי באמת אף כאן לא הצריך מלאים ממש, וכתב מלאים לומר שאינם ריקנים, אך עדיין צ"ע למה לא הזכיר לא כאן ולא בסי' רעא רביעית, שהרי צריכים לטעום מכוס שיש בו רביעית, ואולי סתם כוס יין שאינו ריק יש בו רביעית יין, ובפרט כשאינם פגומין.  ואם כן הכוסות שלפניהם הוא כוס של ברכה כמו כוס המברך.  ראה גם לעיל שם: "ואם כל אחד אוכל מככרו, ואין זקוקים לככר שביד הבוצע – רשאין לטעום מככרותיהם קודם שיטעום הבוצע מככרו".