אני מוצא מתאם ברור בין הבחירות הספורטיביות שלי לבין המדינה שאני חי בה.
בכל המקרים מדובר בארגונים עם עבר מפואר, עתיד מעורפל והווה רווי כישלונות. לא כולם באשמתנו דרך אגב, אבל גם אלה שכן, מספיקים בכדי למלא ים של דמעות.
לא רק. אחת הבחירות שלי זכתה באליפות אירופה לפני כמה שנים. אחרת הפכה פיגור 0:2 לניצחון בדרבי. אפילו פרס נובל קיבלה אחת ההעדפות שלי, ויש כבר נציג ב NBA.
הנה, בכל זאת, לא הכול שחור. מידי פעם אפשר למצוא סיבה לשמוח, לחשוב שלמרות היותנו העם הנבחר, אנחנו די שמחים לגלות מידי פעם שאנחנו כמו כולם.
הקבוצות שאני אוהד נהנות ממעמד כזה אצלי שהן יכולות לרכז את תשומת ליבי ל(כמעט) כל שעות הערנות שלי ביום. המדינה שלי, לעומת זאת, טורדת את מנוחתי גם כשאני ישן. האנשים המנהלים אותה לא תורמים לשלווה שלי, המבנה הארגוני שלה מאט את ההתקדמות שלי, השיטה הפוליטית בה ממלאת את שכבת קובעי החוקים שלי בכאלה שלא הייתי קונה מהם מכונית משומשת ובוודאי שאיני סומך על שיקול הדעת שלהם.
הפקידות הבכירה והשירות הציבורי מלאים באנשים שעליהם נכתב העיקרון הפיטרי.פונקציות בכירות בארגונים הנוגעים ליומיום שלי, עדיין קיימות למרות שתקפותן מאז השלטון העותומאני. ברור שאין בהן כל צורך, ברור שהן עולות המון כסף וברור שגם למנהלי המדינה ברור, אבל לא נעשה דבר כי אף אחד לא רוצה להתעסק עם זה.
ספקי משאבים הנחוצים לי בכל רגע מחיי, מתנהגים כאילו אני חייב להם משהו ולא ככאלה שתפקידם לדאוג שהמשאב הלאומי יחולק באופן הטוב והמהיר ביותר. אפילו זכותי לדעת, נקבעת על ידי זנים שונים של צנזורה. הספורט הלאומי נתון בידי שרלטנים ברוב המקרים, שידורי הספורט בידי חמדנים. אין אף גורם שיכול להתערב בשיקול דעתו של יו"ר ההתאחדות לכדורגל. רק התקשורת והבלוגוספרה מתעסקים בבעייתיות של בחירת המועמד לפרס ישראל בתחום הספורט. כל השאר חושבים שזה בסדר ואין ממה להתרגש.
בבחינה מדוקדקת של האפשרויות העומדות בפני מסתבר שאין לי יותר מידי מה לעשות מלבד לקטר ואין לי כל בעיה לנצל כל מה שעומד לרשותי בכדי לעשות כן. מכיוון שאני חי כאן מבחירה ומכיוון שאכפת לי, ומכיוון שאני לא חד מימדי ולא אדיש לנעשה סביבי והמציאות הזו מטרידה, בהחלט יתכן שגם אני אכתוב מידי פעם פוסט שלא עוסק אך ורק בספורט. אני מתחייב לרמוז על כך באופן בוטה כבר בכותרת כדי שאף אחד מכם לא ירגיש מרומה.
זהו. אמרתי, ואתם מוזמנים לקרוא ולהגיב ולהשמיע קולכם, או לא.
תכתוב בני, תכתוב. חשוב לשחרר קיטור. הנה אני אתחיל: תגיד לי, תוספת של 1000 ש"ח בארבע פעימות לאורך 4 שנים, זה לא מביש? בשביל זה אשתי שבתה 23 יום? אין לי מילים לבטא את גודל הבושה.
ב. גורן – אכן מביש . אני מניח שזה לא עוזר אבל ליבי איתה ועם חבריה . פשוט בושה .
צדיק ורע לו וכו' .
גורן- בוא נפתח קבוצת תמיכה. עם ההסכם כשלעצמו עוד יכולתי לחיות אבל כל התוספות (ו"מענק ה-2000 ש"ח" הפעימה הרטרוקאטיבית מינואר ועוד חוכמות כאלו) ייבלעו בסכום שיקוזז ממשכורות השובתים האומללים- כך שלמעשה אין כאן שום דבר. הרגשתי מושפל גם עבורם וגם בעצמי ותאמין לי שלא חשבתי שנהפוך להיות עשירים אחרי השביתה.
אני בהחלט בעד קבוצת תמיכה מה גם שבזמן האחרון אני מוצא את עצמי זקוק ליותר ויותר כאלו בנושאים שונים ומשונים. עשירים לא נהיה מכיוון שכידוע לך, לאנשים שעובדים אין זמן לעשות כסף. תחושת ההשפלה שלי כפולה: פעם אחת בגלל ההסכם המביש ובפעם השנייה הרגשתי מושפל כששמעתי בחדשות הבוקר את מר פרי מסביר מדוע ההסכם שהושג מצוין ויש לראות בו הישג. הוא נשמע ממש כמו דובר של שטייניץ הבוקר.
אבל אין ספק שקם כאן דור חדש של אזרחים שמרגיש שהמדינה מרמה אותו בחוזה הלא כתוב בינו לבינה,וזה בהחלט עלול להיות בעייתי הרבה יותר בהמשך.
עמית – אני חושש שאתה צודק וזה מאד מפחיד .
אני חושב על הח'ברה שמשתחררים עכשיו מהצבא ועל הח'ברה היותר צעירים ולא יודע איזה אופק יש להם . איך הם יגיעו לדירה משלהם במחירים של היום ? כמה מהם יצליחו להיכנס למעגל העבודה ( ואני לא מדבר על עבודה מועדפת או אבטחה ) ? מה יחזיק אותם בארץ ולמה שלא ינסו את מזלם באוסטרליה / ארה"ב וכו' ?
זה לא רק המשתחררים מהצבא, יש אנשים בכל הגילאים שלעולם לא תהיה להם דירה (מה שהיה יותר הגיוני עם שכר הדירה היה אנושי).
יש מספיק כסף במדינה הזאת לרווחת כולם. כולל אגב מובטלים, כי בכל כלכלה יש כמה אחוזי מובטלים, וכבר למדנו שלא הם האשימים במצבם.
אני חושב שהפטליות בה בוחנים את שוק הדיור מוגזמת. בשוק יש תנודתיות, ובשוק הדיור היא גדולה וארוכה במיוחד, בגלל משך הייצור. חוץ מזה, גם היום אפשר לקנות דירות במחירים סבירים, אבל לא בתל אביב. קנו דירה בבאר-שבע או בכרמיאל.
יריב,היה כדאי מאוד לגור בכרמיאל אם הייתה תעסוקה בכרמיאל ו או תחבורה ציבורית נורמלית לת אביב.
אני גדלתי בפריפריה, וקיבלתי חינוך טוב מאוד (אני קיבוצניק). בכרמיאל ספיציפית יש, למיטב הבנתי, מערכת חינוך טובה למדי. בכל מקום אפשר למצוא באזור בתי ספר של ההתיישבות העובדת, והם סדרך כלל טובים. עבודה זה, אולי, נושא בעייתי יותר. יש להניח שהבחירה לגור בפריפריה מקשה בתחום זה, אבל זה מאוד תלוי במקצוע. במקרים רבים ניתן למצוא עבודה גם בפריפריה (אני, למשל, מהנדס מחשבים, כשאני לא סטודנט למתמטיקה, ויש משרות גם בפריפריה). המבחר מצומצם יותר, אולי השכר נמוך יותר (אבל האם הוא משתנה בצורה חדה יותר מעלות הדיור?) ויש עלות תחבורה גבוהה יותר. כל זה נכון לכרמיאל. באר שבע היא עיר של ממש, תמצא בה פחות או יותר הכל, כמו במרכז. רמת האבטלה בה גבוהה מבגוש דן, כ 10% כרגע, אבל לא הייתי אומר שאין משרות.
חלק מהבעיות היו נפתרות אם אנחנו הרוב השפוי (ימני או שמאלי) שעובד ולומד ומזיע (ולא משכבות של בגדים וכובעי סנאי מגוחכים … הלו אנחנו לא במזרח אירופה תתועררו). היה מצביע לאחת המפלגות הגדולות ולא למפלגת נישה כזו או אחרת. הרבה יותר טוב ונכון להצביע לגילאון/גלאון בעבודה (והוא/היא היו הולכים לשם) או לאורבך או לנדאו בליכוד. מאשר לחצאי המפלגות הללו. וכך לא היתה קמה מפלגת שינוי, אלה זה היה זרם פנימי באחת משתי המפלגות הגדולות. יהיו פחות שרים ויכולת המיקוח יורדת (של החרדים) אבל אחד רוצה גראס שני רוצה זכויות לגבר שלישי הוא ירוק ורביעי לא מעניין אותו הוא לא הולך להצביע ככה איבדנו 4 קולות להשפעה (ואני לא פותח את חוסר ההגיון במפלגות המרכז).
שביתת העובדים הסוציאליים נסתיימה לאחר שקיבלו את הצעה שהוגשה לפני 10 ימים סתם שרפו 10 ימים.
בני, נותנים לך במה לכתוב על ספורט ואתה כותב על דברים אחרים? לך סמוך על אנשים. ועוד שמאלני.
האמת שמצחיקה אותי הדרישה שעלתה פעם מאחד המגיבים שיודיעו לו כשהנושא אינו ספורט. הרי אפשר להבין בד"כ אחרי פעם-פעמיים או פסקה-פסקותיים. אני נכנס לבלוג אם אני מתחבר לכותב או נהנה מכתיבתו. או סתם אם הוא נחמד אליי ולאחרים.
יש כל כך הרבה נושאים חברתיים לכתוב עליהם שזה זועק. ומי שיודע לכתוב, ויש לו קוראים, למה לא בעצם?
בני, על מה שאתה רוצה תכתוב, זה תמיד כיף לקרוא.
העובדה היא, שהציבור, מה שקראו פה "הרוב השפוי" לא יוצא למאבקים אזרחיים, גם כאלה שיש עליהם הסכמה חוצה מחנות (כפי שדורפן ציין באחת מתגובותיו בפוסט הקודם שלו). לא מצליחים להוציא אנשים שיובילו מאבקים נקודתיים (אנשים ללא שאיפות פוליטיות), ולא נמצאים האנשים שייצאו למאבקים כאלה.
לא יודע למה זה (=תודעה אזרחית נמוכה) קורה, אבל כל עוד זה המצב, מה לנו כי נלין על נבחרינו?
בני, אני מתלבט עם עצמי (כבר די הרבה זמן) באותה שאלה. התשובה שמסתמנת לי היא שצריך לכתוב על מה שגורם לך לכתוב, אחרת זה נמאס או לא אמיתי.
מצטרף לדכדוך הכללי שלך ממה שהולך פה.
1. שמתי לב שבתגובות שלפני לא מוזכר הסכסוך בינינו ובין שכנינו וזו אינדיקציה מצויינת לעובדה שקודם כל מטרידים אותנו הנושאים היום יומיים. בלי למזער את חשיבות הסכסוך אני חושב שמדובר בחדשות טובות. ככה זה צריך להיות. זה נורמלי.
2. למרות מה שנאמר בסעיף הקודם, כשאנחנו (העם היושב בציון) הולך לקלפי, אנחנו עדיין בוחרים לפי העמדות בנושא הסכסוך. big mistake.
3. כפועל יוצא מהסעיף הקודם או כמערכת של היזון חוזר, גם מרבית הפוליטיקאים הבכירים "מקריבים" את סדר היום החברתי/כלכלי לטובת היכולת שלהם "לשלוט" כאשר במילה "שליטה" הכוונה היא לתחום המצומצם של הסכסוך. יש בכך הרבה אירוניה ולעג מר כי יכולתם של הקברניטים להשפיע על מציאת פתרון לסכסוך קטנה מיכולתם לפעול לשיפורים משמעותיים במישור החברתי.
4. ועדיין בהמשך לסעיף הקודם, האובססיה של המנהיגים (אפשר להוסיף מרכאות למילה הזו אם רוצים) עם הסכסוך גורמת לכך שמפלגות מגזריות משתלטות על סדר היום החברתי וגוזרות קופונים בהתאם לאינטרסים הצרים של המגזר שאותו הן מייצגות. נוצר בפועל מצב בו הדמוקרטיה הופכת למיעוטוקרטיה, המיעוט מכתיב לרוב בכמה תחומים (שיטת הממשל וניוון החינוך הממלכתי הם השניים העיקריים בעיני, הרבה יותר מסוגיית השירות הצבאי).
5. תכתוב בני, תכתוב, זה עושה לנו טוב.
נ.ב. ליבי עם העובדים הסוציאליים. בושה וחרפה ההסכם הזה.
צור,זו לא הפעם הראשונה שאני מוצא עצמי מסכים איתך בכל מילה.
את הפוסט כתבתי בהשראת הדיון שהתפתח בעקבות הפוסט של דורפן "כל הכבוד ליורם ארבל". נכתבו שם דברים מעניינים והדיון היה ער וסוער. בלטו עמדות נוגדות וקצת חוסר סבלנות. יש קושי להסביר עמדות בלהט הויכוח. אני למשל מתקשה להציע לאחרים את הנוסחה "אוהב את המדינה ומתנגד למדיניות הממשלה" שלי. חלק מהתגובות מנוסחות כך שלא נותרת בידי ברירה אחרת מלבד תגובה אפולוגטית ואת זה הפסקתי לעשות כבר מזמן. אני לא צריך להתנצל בכל פעם שמישהו חושב שאני לא מספיק לויאלי.
בצד אחר של הדיון לא נותרה יתומה הקובלנה הדי קבועה של אלה שמתבאסים שבדה באזר כותבים גם על פוליטיקה וחברה. זה בסדר כל עוד התגובות מנומסות. זה לא בסדר כשהמתלונן מתנהג כמי שרומה במזיד ומגיב בחריפות. מבול התגובות העיד גם על כך שיש בדה באזר מקום לעיסוק גם בנושאים שאינם קשורים ליכולות פיזיות ואתלטיות.
עכשיו אני מפוייס מספיק כדי להודות שראיתי את הנבחרת ובחלקים של המשחק אפילו חשבתי שהם שיחקו טוב מאוד. זה מחזק את עמדתי בשני נושאים: אחד, יש לנו שחקנים מצויינים. שני, פרננדז צריך לסיים את הקמפיין וללכת הביתה. למה בראשון? ראיתם בעצמכם. למה בשני? ראיתם בעצמכם.
ועדיין אני לא מצליח להבין את הרעיון של לעלות בהרכב כל כך הגנתי בבית מול גיאורגיה.
האתר הוא במוצהר בית תוכן לספורט, כך נקבע וכך מוסכם על כולם. יחד עם זאת, אין כוונה לאתר בו מדווחים על אירועי ספורט ותוצאות, אלא עוסקים בספורט מכל היבט אפשרי. כמו שרונן הגדיר פעם: "כתוב את המילה ברבטוב ואחרי זה פוסט שלם על מוסיקה בולגרית…"
אוקי ,אז תתחיל את הכתבה ב "קרלוס ולדרמה מזכיר לי שפמנון ענק שחי ב וכו וכו וכו…:),אבל הרעיון ברור ,אני מניח שאתה יכול לכתוב פחות או יותר על מה שאתה רוצה,ומי שלא רוצה לקרוא,יכול פשוט לא לקרוא.
רק הערה אחת,אין שיחת סלון שבה כולנו לא בזים לפוליטיקאים,רק צריך לזכור שזה מקצוע שוחק ולא כולם מגיעים בו לטופ.אתה צריך להשקיע הרבה שנים בכל מיני אירועים לא ממש נעימים ,שאתה ואני הייתי מכנים אותם בזבוז זמן,בכדי להגיע למצב שבו אתה יכול להיבחר למשהו.
מכיוון שאתה ואני התכסחנו קצת באחד הדיונים בפוסט של דורפן רק רציתי להגיד שקודם כל הדברים הם לגמרי לגופו של ענין ולא של אדם, באמת שלא היתה לי כוונה להעליב והצטערתי מאד שנתפסתי ככה.
אני, כאמריקאי הבא לביקור בישראל ביום ראשון, חושש להוציא מפי מילים כאלה, אבל לפי הכתוב פה, צעירי ישראל כמעט מוכנים ל-UPRISING משלהם. התחיל במצרים…עבר ללוב…עכשיו סוריה…והבאה בתור ישרא..???
אנחנו מגיעים עם זוג חברים, יהודים בגילינו שאף פעם לא היה בישראל. אני יודע שמחכה להם שוק חייהם והם לא יאמינו למראה עיניהם. על מחירי הדירות ומשכורות המורים לא אספר להם.
אבל כתב כאן מישהו משפט חשוב ביותר: מדוע זוג צעיר לא רוצה לקנות דירה ב-$80,000 בבת-שלמה? 45 דקות נסיעה מת"א. בארץ יצחקו עלי אם אפילו אעלה את הרעיון על שפתי. בתי גרה בהוד השרון בבית נאה אבל לא ווילה. היא מתלוננת כל הזמן. מה לעשות? אבא שלה היה רק פרופסור והוא לא מיליונר. אבל כשקנתה את הדירה שלה, הם יכלו לקנות ווילה ממש באותו כסף בכרכור, וזה מה שהצעתי לה. אמרתי לה שהיא לוקחת רכבת ומגיעה תוך 45 דקות למקום העבודה שלה בפוגל-לוין ליד נמל ת"א. היא הסתכלה עלי כאילו נפלתי מהמאדים.
מנחם – 45 דקות מבת שלמה לתל אביב זה בשעות הלילה. בזמן ה-rush hour זה יכול להגיע לשעתיים ויותר ועוד לא דיברנו על המחירים השערורייתיים של הרכבים והדלק. ניתן לפתור את זה באמצעות תשתית טובה של תחבורה ציבורית – או אוטובוסים מודרניים עם נתיבים בלעדיים או רשת רכבות. אין לא זה ולא זה בגלל קוצר ראיה, מחדלים, סדרי עדיפות מעוותים וגישה כללית שהממשלה לא אחראית לרווחת האזרחים. ניתן היה להקל גם על מצוקת הדיור במרכז באמצעות בנייה מסיבית וזולה של דירות להשכרה אבל גם את זה לא עושים, בדיוק מאותן סיבות.
למרות הכל אני די בטוח שאתה והחברים שלך תיהנו בביקור. בניגוד לפתגם – אורח לרגע בדרך כלל לא רואה כל פגע.
מנחם,רוצה בטח רוצה….אם תצליח למצוא שם דירה ב80 אלף דולר,קנה 4….
מנחם – מה שכתבו למעלה היה למה אותו זוג צעיר לא יקנה בבאר שבע או כרמיאל . ונניח שיקנו שם – במה בדיוק הם יעבדו ? יש היצע עבודה לכל אותם שירוצו לקנות שם בזול ( גם שם זה כבר לא כל כך בזול ) ?
אני לא מדבר על לקנות בצהלה / רמת אביב וכו' , אבל ממתי ולמה זה בלתי אפשרי לקנות דירה בהוד השרון / כפר סבא ואפילו פאקינג נתניה ?
אני גדלתי בהוד השרון . כאן השורשים שלי , המשפחה והחברים . מהפרדסים שלה קטפתי תפוזים אחרי ששיחקנו שעות כדורגל וכדורסל במגרשים הצמודים לפרדסים ( שכבר כמעט לא קיימים ) וכאן אני רוצה להישאר ולגדל את הילדים שלי .
איך הגענו למצב שדירת 4 חדרים כאן עולה 1.5 מיליון ש"ח ( שווה ערך פחות או יותר ל-400,000 דולר . דמיין מה אפשר לקנות עם זה בארה"ב ?! ) .
וכמו שעמית פרוס ענה לך , ב- 80,000 דולר אפשר אולי לקנות את המגרש והפיתוח בבת שלמה .
מנחם, התשובה פשוטה, כמי שקנתה בית באשקלון (45 דקות מת"א לא בשעות העומס)אני יכולה להגיד לך שיכולתי לעשות זאת רק בגלל שאני עובדת בעיקר מהבית. ליסוע לת"א בשעות העומס כל יום לעבודה זה לפחות שעה וחצי כל כיוון, ולמצוא עבודה בדרום זה בלתי אפשרי. ואגב, היום גם באשקלון דירה נורמלית בשכונה נורמלית זה עניין של מיליון שקל בערך.
ולבני- פוסט נהדר. כרגיל.
ההתקוממות בארצות ערב היא בגלל שאנשים דורשים שיתקיימו פעם אחת בחירות אמיתיות. בישראל אולי ההתקוממות תהיה על כך שיש לנו בחירות כל שנתיים לערך, אי אפשר לנהל את המדינה, ומכאן גם הרבה מהצרות לעיל.
ישראל יכולה להיות במצב טוב יחסית לעולם, אם תתנהל נכון (אגב גם כרגע לדעתי היא מנוהלת סביר יחסית לממוצע העולמי. יותר טוב מארה"ב וחלק ממערב אירופה, למשל). בשביל זה צריך קודם כל שממשלה – גם אני לא הצבעתי לה – תוכל להחזיק ארבע שנים בלי לרדוף כל הזמן אחרי מפלגות זעירות כדי שישארו בקואליציה, ואז לעשות החלטות נכונות: למשל לבנות תשתית יעילה של תחבורה ציבורית. אפשר לרשת מחיפה עד אשקלון ברכבות, בדומה לאיזור סידני או ניו יורק רבתי. אפשר להביא רכבות מהירות שיחברו את ב"ש למרכז בפחות משעה.
וגם אפשר להפסיק להתבכיין קצת. המרכז יקר מאד, אבל חיפה זולה משמעותית, חינוך, בריאות ואיכות חיים לפחות כמו במרכז, ורכבת מחוף הכרמל לת"א מרכז לוקחת פחות זמן מרכבת ממשכנות הישראלים בקווינס למידטאון מנהטן.
וברצינות,כחיפאי כמעט כל חייו ,וכאחד שקנה דירה בקריות כי הגיע למסקנה שהוא לא מוכן לעבוד כל החיים רק בשביל 4 קירות,אני מסכים איתך שעדיף "להגר "מהמרכז"
להגדיר את חיפה או את באר שבע,או כל עיר שנמצאת מחוץ למרכז כעיר עם בריאות או חינוך כמו במרכז -זה פשוט לא נכון.תבדוק כל פרמטר שאתה רוצה,מאחוזי סרטן,ועד זיהום אויר,ושכר ממוצע,הכנסה משפחתית מול הוצאה וכו וכו ותראה שהפערים בבירור לטובת המרכז.
ברור שאתה צודק,ואם הייתה מושקעת קצת מחשבה ברישות תחבורה ציורית נורמלית המצב היה משתפר,ואכן באיזור חיפה יש בשנים האחרונות סימנים של שיפור די ניכר,ועדיין המצב הוא כזה שכל שנה וכל שנה,אחוז המשפחות מתחת לקו העוני שבהן יש שני בני זוג עובדים הולך ועולה.
מתישהוא יגיע היום וההבדלים כאן יהיו כל כך גדולים שזה עלול לגרום לתופעות מאוד לא נעימות.
ואגב שים לב -מבחינת הגירה לחול-הרכב המהגרים משתנה,היום אחוז האקדמאים מהמעמד הבינוני שמהגר הולך ועולה,מה שמביא אותנו למסקנה ש-יכול להיות שמי יכול לברוח מכאן בורח-?….
אני רוצה להעיר לכל מי שכתב על הקושי למצוא עבודה בפריפריה הערה קטנה. מי שהולך לגור בפריפריה צריך לקבל שמבחר העבודות מצומצם יותר. צריך להתפשר יותר על אופי העבודה, וכנראה גם על השכר. עדיין, זה מגדיל את הסכום הנותר למחיה (או מאפשר דירה מרווחת יותר, אם תרצו). שיעור האבטלה בפריפריה גבוה מזה שבגוש דן, אבל מכאן ועד לטענות על זה שאי אפשר למצוא עבודה המרחק גדול.
יריב, מה שאתה כותב מעורר אופטימיות ועדיין אני רואה איך במדינה כמו ספרד מגיעים אנשים יום יום לעבודה במדריד מעיר כמו וויאדוליד שנמצאת כמעט 200 ק"מ מהבירה כי יש רכבת שעושה את המרחק הזה ב-50 דקות. הרבה פעמים אנשים בארץ כבר קשורים למקום עבודה מסויים ובגלל היעדר תשתית תחבורה סבירה הם לא זזים מהטווח של 20-30 ק"מ מהמקום שבו הם עובדים. כמובן שהאידאלי זה לעבוד קרוב לבית אבל במדינה יחסית קטנה כמו ישראל בהחלט אפשר להגיע לחלופה סבירה של מגורים בפריפריה ועבודה במרכז.
צודק לגמרי. זה הפתרון הנכון, המעשי (תוך שלוש ארבע שנים) והזול ביותר.