בזמן שההכנות למשט בעזה בעיצומן, אנו מבקשים להמשיך להתמקד במצב האמיתי ברצועה ובעובדה שנכון להיום ישראל אינה מתירה הוצאת סחורות מהרצועה באופן מוחלט.
ב-8 בדצמבר החליט הקבינט המדיני-ביטחוני על שורת הקלות על יצוא הסחורות מרצועת עזה. ישראל, כך נאמר, תאפשר יצוא הולך וגדל מהרצועה של טקסטיל, ריהוט ותוצרת חקלאית. הבטחות אלה חזרו גם במסגרת חבילת המחוות עליהן הכריז רוה"מ בפברואר. אותן הבטחות חזרו והופיעו גם בדו"ח מאפריל למדינות התורמות, שכלל גם הודעה על התקנת מכשיר בידוק מיוחד במעבר כרם שלום שיאפשר הגדלה של הוצאת סחורות. אבל הבטחות לחוד ומעשים לחוד: חצי שנה עברה מאז החלטת הקבינט, והיקף הייצוא מעזה רק דעך.
מינואר 2011 ועד מאי, ישראל התירה רק ל-187 משאיות סחורה לצאת מהרצועה, ממוצע של שתי משאיות ליום. מה-12 במאי לא יצאה מעזה אפילו משאית אחת. מאחר שדרך מעבר רפיח לא עוברות סחורות, אין היום אפשרות להוציא סחורות מהרצועה. מעל מיליון וחצי איש, יצוא אפסי.
מדיניות שמונעת באופן גורף ייצוא סחורות אזרחיות מהרצועה היא, לכל הפחות, פשוט תמוהה. מדוע הותר לפלסטינים לייצא תותים, פלפלים, עגבניות שרי ופרחים דרך שטח ישראל בעונה, אך נאסר עליהם עכשיו לייצא באותה צורה ריהוט, טקסטיל ומוצרי מזון אחרים? ומדוע הייצוא שישראל כן אפשרה להעביר דרך שיטחה היה מוגבל רק לאירופה, ולא לשווקים קרובים יותר בישראל, בגדה או בירדן? האם לכך התכוונה הממשלה כאשר היא טענה כי היא עושה מאמצים "להביא לשיפור במצבה הכלכלי של האוכלוסייה ברצועת עזה"?
נזקן של הגבלות הייצוא הללו הוא עצום. הן מהוות את הגורם העיקרי לכך ש- 83% ממפעלי הרצועה משותקים לחלוטין או פועלים בפחות ממחצית התפוקה שלהם, זאת לפי מדגם של התאחדות התעשיינים בעזה. הגבלות אלו גם משפיעות על אחוז האבטלה הגבוה (30.8%) בקרב תושבי הרצועה.
לפני ההגבלות שהטילה ישראל, תעשיות הביגוד והטקסטיל בעזה מכרו כ-70 אחוזים מסחורתם מחוץ לרצועה. כיום, לאור האיסור על יצוא טקסטיל, תעשייה זו סבלה מכה אנושה. אותו הדבר נכון גם לגבי מגזרים עסקיים אחרים, כריהוט ומזון, שתלויים בשווקים מחוץ לרצועה כדי לשרוד.
מה יכול להסביר פגיעה חריפה כל כך בסיכוייהם של תושבי הרצועה להתפרנס בכבוד? רה"מ אמר בראיון לפני שנה שצריך להסיר את הסגר האזרחי ולהשאיר רק "סגר בטחוני", אבל קשה למצוא טיעון בטחוני שיצדיק מניעה מוחלטת של הוצאת סחורות. הסחורות ממילא עוברות בידוק בטחוני פרטני, כמו כל סחורה שיוצאת או נכנסת דרך גבולות ישראל. מכירת כורסאות מתוצרת עזה בגדה לא תספק נשק לחמאס, ושיווק גרביים מייד-אין חאן-יונס בישראל לא תסייע לבניית בונקרים ברצועה. אם ישנו מניע ביטחוני או אחר להימנעות הממשלה מעמידה בהבטחותיה, מימוש המדיניות שהיא עצמה הגדירה כאינטרס ישראלי, מן הראוי שהוא יוסבר לציבור.
אף כלכלה אינה יכולה להתקיים לאורך זמן ללא מסחר ויצוא, ומצבה הנוכחי של כלכלת עזה מהווה תזכורת כואבת לעובדה זו. כלכלה יציבה היא אחד התנאים לחברה מתפקדת, והגבלות הייצוא מקשות על פיתוח חברה כזו, שהוא אינטרס חיוני הן לישראל והן לפלסטינים. בלי ייצוא, לא יתכן מגזר פרטי עצמאי, והברירה היחידה שנותרת היא כלכלה שבה הכסף זורם רק מלמעלה למטה – מהשלטון ומתורמים חיצוניים אל האזרחים.
ישראל החלה במצור על עזה במטרה מוצהרת לשים קץ לשלטון החמאס. לאחר ארבע שנים, ניתן כבר לומר שמדיניות זו נכשלה באופן מוחלט. הגבלות הייצוא הפכו את תושבי הרצועה לתלויים בחמאס יותר מאי פעם, והקשו על חייהם יותר ויותר. לאחרונה נראית מגמת שיפור במצב ברצועה; שיעור האבטלה אמנם עדיין גבוה אך הוא ירד בהשוואה לשיעור שנמדד בשנת 2010. בנוסף, החלו פרויקטי בנייה חדשים. זו מגמה מבורכת, ואין דבר שיעזור לתהליך הזה יותר מלאפשר לכוחות היצרניים בעזה גישה לשווקים מחוץ לרצועה. אחרי ארבע שנים, אולי הגיע הזמן לשקול סוף סוף שינוי מדיניות.
פורסם בקטגוריה יצוא מעזה, עם התגים אבטלה, טקסטיל, ייצוא, כלכלה, משט, סגר, עזה, תעשייה. אפשר להגיע לכאן עם קישור ישיר.