אם יש יצירה הלוכדת בצליליה את תמצית האימה, הטלטלה, הייאוש והתקווה שעבר העולם במהלך המאה העשרים, אם יש יצירה שהיא עדות צלילית חיה לקרבנות חסרי הישע המיותרים של ההרג והמלחמה, אם יש יצירה שהמילים "יצירת מופת" מתארות אותה לא רק בשל האיכויות המוזיקליות שלה, אלא גם בשל ההתרגשות שעוררה מאז ביצוע הבכורה שלה אצל מאזינים שראו בה ביטוי מצמרר להלך הרוח ולתחושות שחוו כאן ועכשיו, ושחשיבותה חורגת, כך נדמה, מתחומיה של היצירה האמנותית – הרי זו יצירתו של בנג'מין בריטן – "רקוויאם המלחמה".
"אני כותב על המלחמה המיותרת, חסרת החמלה. כל שיכול לעשות המשורר בעת הזו הוא לשאת אזהרה" ציטט בריטן בראש הפרטיטורה מילים שכתב המשורר הפציפיסט וילפרד אוון, מאחרוני ההרוגים של הצבא הבריטי במלחמת העולם הראשונה. בריטן יצר מעין "פסיון" בן זמננו, יצירה שבה שילב בין הטקסט המסורתי של הרקוויאם הלטיני ("מיסה למען המתים") לבין קטעי שירים של אוון, שירים העוסקים בחוסר התוחלת של המלחמה ובתוצאותיה המחרידות. נדמה שאין מרכיב בסיפורה של היצירה הזו שאין בו סמליות עמוקה. היא נכתבה לרגל חנוכתה המחודשת של הקתדרלה של קובנטרי שנהרסה בהפצצות הגרמניות במלחמת העולם השנייה, הטקסטים היו כאמור של משורר שהיה גם חלל מלחמה ואפילו ארצות המוצא של המבצעים שיועדו לביצוע הבכורה לא היו מקריות: זמר הטנור האנגלי פיטר פירס, הבריטון הגרמני דיטריך פישר דיסקאו והסופרן הרוסייה גלינה וישנבסקיה (שלא הורשתה לצאת מארצה לרגל ביצוע הבכורה, שבו החליפה אותה הת'ר הארפר, אבל נכללה ב"הקלטה האולטימטיבית" של היצירה בשנת 1963 עם בריטן כמנצח).
אבל אסור ולוּ לרגע לשכוח ש"רקוויאם המלחמה" היא בראש ובראשונה יצירה מוזיקלית נפלאה, ואי אפשר לייחס את הצלחתה חסרת התקדים בקרב מבצעים, מבקרים וקהלים בכל העולם רק לרלוונטיות של הנושאים שבהם טיפלה. בריטן, מלחין אופרה מיומן, יצר בעבודה זו שפה מוזיקלית דרמטית, שצליליה נפרשים על פני קשת הבעה עצומה: מלחישת המלאכים, דרך הצער על הקרבנות, חוסר האונים והזעם העצום על המלחמה המיותרת ועד להשלמה והכמיהה לשלווה שלאחר הזוועה. היכולת של בריטן לכתוב מנגינות נפלאות, הנעות בחופשיות בין מודליות לבין הרחבות טונליות, השימוש בשפה הרמונית שמרנית בבסיסה, התזמור, שהוא בה בשעה פונקציונלי (תומך שירה) ומרהיב, והאפשרות ליצירת קשת של גווני צליל ומרקם המונעים מהאוזן להתעייף במהלך היצירה רחבת ההיקף הזו, הפכו את "רקוויאם המלחמה" לאחת היצירות המצליחות של המאה העשרים.
על הבמה חילק בריטן את כוחות הביצוע שלו לשלוש קבוצות: הטקסטים המולחנים של אוון מבוצעים על ידי הטנור והבריטון בליווי תזמורת קטנה, היוצרת תחושה של אינטימיות. למאזינים נדמה שהם מאזינים לשיח דרמטי, קאמרי כמעט (יש עדויות על כך שבביצועי הבכורה שבהם ניצח המלחין בעצמו על התזמורת הקטנה, הוא נמנע במקרים מסוימים מניצוח ונתן למבצעיו להתבסס על הקשבה הדדית) ובכך אִפשר לטקסט הנוקב להישמע בבהירות ובחדות (ביצועי הבכורה עם שני זמרים שהתמחו בין היתר בביצוע שירים אמנותיים כפירס ודיסקאו יצרו מסורת ביצוע ורף ביצוע גבוה במיוחד). לצדם, מבוצעים הטקסטים מתוך הרקוויאם המסורתי על ידי זמרת הסופרן, מקהלה גדולה ותזמורת סימפונית רחבת היקף. במעגל הביצוע השלישי נמצאת מקהלת ילדים (הממוקמת במקרים רבים מעל הבמה) השרה מעין "פרשנות" דתית, מלאכית, בליווי עוגב סטטי. בריטן, אמן מובהק בחיבורים שבין מילים ומוזיקה, כתב יצירה שבה המוזיקה מובילה את הטקסט כשם שהיא מעטרת אותו. פרקי הזעם והאימה על יום הדין הנוקב משולבים בטקסט המזעזע על עקדת יצחק, שבידיו של אוון הופכת למשל נוראי שבו גם קריאת האל אל אברהם "אל תשלח את ידך אל הנער" לא עוצרת את המאכלת הטובחת ב"מחצית זרעם של בני אירופה" (תרגום: אריה אהרוני). הטקסט הלטיני המקונן על "שה האלוהים" מעומת עם שיר של אוון (במקצב לא סימטרי של חמישה חלקי שש-עשרה), שבו מספר הטנור על פסל של ישו המוצב בצומת דרכים, ושזרועו נקטעה בזמן המלחמה. ה"לקרימוזה" קורע הלב ששרה הסופרן בליווי המקהלה והתזמורת משתלב בקינה מצמררת ובזעקת החייל הגוחן על גופת חברו המת "הלשם כך שגב החומר?". "רקוויאם המלחמה" מתכתב בצורה גלויה עם מסורת הרקוויאם המולחן. "יום הזעם" של בריטן מתכתב בגלוי עם הרקוויאם של ורדי, "לקרימוזה" בן זמננו, מתכתב עם האופי הלירי ומרקמי הליווי בפרק המקביל ברקוויאם של מוצרט, והאיכויות הגרגוריאניות של המוזיקה המושרת בפי מקהלת הילדים "שרפי המרום" מרמזות שבריטן, בדרכו, ייתכן שרוצה לרמוז שגם מאות שנות "רקוויאם" לא הצליחו למנוע את הזוועה שידע העולם בעת הזו. מהבחינה הזו, אזהרתו של אוון והמוזיקה של בריטן רלוונטיות לימים אלו יותר מתמיד.