הרשות הפלסטינית תבקש היום מהעצרת הכללית של האו"ם להכיר בפלסטין כמדינה משקיפה. העיתוי הסמלי, שנהפך לחלק מהמורשת הלאומית של ישראל, עשוי להיות גם חלק חשוב במורשת הלאומית הפלסטינית. אך לא רק סמליות יש בצעד הפלסטיני. מדינה פלסטינית מוכרת תציב מול לישראל "כתובת" אחראית, בעלת גיבוי בינלאומי, שתייצג את העם הפלסטיני כולו ותוכל לקבל החלטות בשמו.
לאימת ישראל מהכרה בינלאומית בפלסטין אין יסוד. האמנות הבינלאומיות שיחייבו את פלסטין וחברותה האפשרית בבית המשפט הבינלאומי ובבית הדין הפלילי הבינלאומי לא ישחררו אותה מהכיבוש, ולכל היותר יציבו גבולות ראויים לחופש הפעולה של ישראל. ספק אם יהיה במעמד החדש של פלסטין כדי לבלום את ההתנחלות בגדה ובמזרח ירושלים, או לשמש מנוף להסגת צה"ל ולפינוי התנחלויות.
אך "מאזן האימה" המדומה אינו המדד הראוי לבחון את הבקשה הפלסטינית. העם הפלסטיני, שעד לפני כארבעה עשורים לא התייחסה אליו ישראל כאל עם בעל ייחוד משלו, מוכר כעת בידי רוב אומות העולם, בהן ידידות של ישראל, כיחידה לאומית הזכאית לגבולות טריטוריאליים מוכרים ולתואר מדינה. ישראל, שפעלה במרץ ואף איימה למוטט את הרשות הפלסטינית אם תעז לממש את שאיפתה להכרה, הבינה בימים האחרונים שעמדתה רעועה ואף מזיקה למעמדה. אך ראש הממשלה, במקום לאמץ עמדה נדיבה, להקדים את הכרתו במדינה הפלסטינית ולהצהיר שהוא מוכן לנהל משא ומתן עם נשיאה, מנסה לאזוק את ההחלטה להטיל עליה סייגים.
ההכרה במדינה פלסטינית אינה מכשול לשלום. מחמוד עבאס התחייב לחדש את המו"מ עם ישראל מיד לאחר ההכרה במדינתו. אם בנימין נתניהו מבקש לשכנע את הציבור בשאיפתו לשלום, עליו להסיר את התנגדותו להכרה בפלסטין, להיות ראשון המברכים את עבאס על ההישג ההיסטורי ולנקוב בתאריך קרוב לחידוש המו"מ. לא רק הפלסטינים ראויים לאופק מדיני. גם אזרחי ישראל זכאים לו.