מיוחדת היא האבלות על חורבן המקדש והארץ שכבר מיד לאחר תשעה באב מתחיל הסדר של הנחמה המלווה באווירה של שמחה שמגיעה לשיאה ביום חמישה עשר באב, עליו נאמר (תענית ל – לא) שלא היו ימים טובים לישראל כמותו וכמו יום הכיפורים.
הגמרא עצמה תמהה מדוע החשיבו כל כך את היום הזה, ומביאה לכך כמה תשובות שאף הן טעונות ביאור. בדברים הבאים אבקש להביא הסברים לחלק מהם ובאופן שנמצא לכולן מכנה משותף על פיו נוכל גם לראות שיש קשר בין היום הזה לבין תשעה באב.
לפי דעה אחת זהו היום שכלו בו מתי מדבר, ומסבירים שבמשך ארבעים שנה היו מתים בתקופה זו של השנה בני שנתון אחד מן החוטאים בחטא המרגלים עד שכעבור שנת הארבעים הפסיקו למות והסימן לכך ניתן ביום ט"ו באב.
חטא המרגלים היה כידוע ביום תשעה באב ואל כל העם שהשתתף בחטא נאמר (תענית כט): "אתם בכיתם בכיה של חינם ואני קובע לכם בכיה לדורות", וזאת אומרת שיש קשר ישיר בין החטא החמור שחטאו בזמנו במאסם בארץ חמדה לבין החורבן והאבלות של תשעה באב. אבל לאחר ארבעים שנה כופר החטא ויום ט"ו באב נקבע ליום של שמחה שמבשר את הגאולה מן החורבן.
לפי דעה אחרת אמרו שזה היום שהותרו בו השבטים לבוא זה בזה, והפרוש הוא שנתקבלה הלכה לפיה אין צורך לנהוג לדורות כנאמר בתורה לבנות צלפחד שיינשאו רק לבני משפחותיהם אשר משבט מנשה. לפי ההלכה שנתחדשה זו הייתה הוראת שעה כדי שבזמן חלוקת הארץ לא תגרע נחלת שבטם, אבל מכאן ואילך מותר לבנות, גם כאשר הן יורשות, להינשא לבני שבטים אחרים אף שנישואין אלה יגרמו להעברת נחלה משבט לשבט.
החלטה זו היא בעלת משמעות היסטורית מפני שהיא קובעת את סדר העדיפות הלאומי לפיו חשובה יותר האחדות הכללית מן החלוקה השבטית. לפי זה אף אנו נאמר היום שהאחדות חשובה יותר מכל המחלוקות העדתיות גם כאשר היא כרוכה בויתורים הדדיים בדברים הקשורים בממון וכך גם בדברים הקשורים למנהגים.
מכל מקום הננו רואים שחז"ל ייחסו להחלטה זו חשיבות רבה מאד עד כדי כך שהצדיקה לדעתם את קביעת היום הזה כיום של שמחה גדולה לדורות. אין זאת אלא מפני שראו בזה תיקון לחטא שהביא לחורבן שהוא כידוע החטא של שנאת חנם שקיומה מבא לפירוד לפילוג. התיקון יבוא אם כן ע"י פעולות חיוביות לחיזוק האחדות בעם וזו תביא להשראת שכינה בישראל.
לפי דעה נוספת בגמרא, יום ט"ו באב הוא היום בו ניתנו הרוגי ביתר לקבורה. לפי המבואר אף זו סיבה לחגיגיותו של היום, ולא זו בלבד אלא שבגללה הוסיפו את ברכת הטוב והמטיב לברכת המזון. מתוך עיון צריך לאמר שחז"ל ביקשו בדרך זו להורות שיש להתנחם בכל אופן מתוך אמונה "כי לא יטוש ה' את עמו…". בקשר לכך צריך לזכור שנפילת ביתר צוינה כאחד מן הדברים הרעים שאירעו לאבותינו בתשעה באב, ובמידה מסוימת הייתה נפילתה – שלאחר חורבן המקדש, מכה אנושה ביותר שהביאה לייאוש. על כן באו חכמים ואמרו שאסור להתייאש, וכדי לחזק את אמירתם הבליטו אף דבר קטן יחסית כהבאת ההרוגים לקבורה כסימן טוב ממנו ניתן להתחזק באמונה שהכול יתגלגל בעז"ה לטובה שתהא אף גדולה משהייתה.
לסיום נראה שאנו בתקופתנו הזוכים לראות בתקומת העם והארץ חייבים לחזור על השיעור הזה ולהעבירו הלאה לבנינו אחרינו עד ביאת גואל צדק.
כמו כן כדאי לשנן את אשר היה מרן הרב קוק זצ"ל רגיל לבאר בפרוש המאמר המפורסם של חז"ל: "כל המתאבל על ירושלים זוכה וראוה בשמחתה". לכאורה קשה מדוע לא לומר שזוכה ורואה בבניינה, אלא מכאן שיש כאלה שגם כשרואים את הבניין אינם שמחים. כנגד זה, וכלפי כל אלה אמר הרב את פתגמו הנפלא לחודש אב: "גילת עם בשביבי אור ישועה, תקומם אשר הרסה בכייה של חינם".