מאפיין מרכזי של השואה ומקרים אחרים של רצח עם הוא שמטרת המרצחים אינה רק להשמיד את הקורבנות, אלא לנסות להשמיד את זיכרונותיהם וליצור קשר של שתיקה לכל החיים.
כחלק מחוויית ההשתקה והשתיקה שחוו הניצולים, רבים מבני משפחתם, בני הדור השני לשואה מתמודדים עם כאב שקוף שרובנו לא מודעים אליו, מאחר והוא כמעט ואינו מדובר. כיום עלתה המודעות לכך, שטראומת השואה וחווית ההשתקה והשתיקה לא עצרה בבני הדור הראשון וכי הן ממשיכות ללוות ולהשפיע גם על אלה שנולדו לאחר השואה.
בני הדור השני לשואה הינם "נרות זיכרון", הם נושאים בקרבם את זיכרון היקרים שאבדו להוריהם, הם נקראים בשמות בני המשפחה ומשמשים אנדרטה חיה למשפחות שאבדו בשואה.
צלקות ההורים סרוגות בנימים ובעורקים של בני הדור השני. הם חוו את החוויה הטראומטית של הוריהם, אשר הועברה במידה רבה דרך חווית הגוף הזוכר. הזיכרונות המושתקים מגולמים ומסופרים ללא מילים, דרך חוויה גופנית – חושית בעיקרה.
כיום בשלב זה של חיי בני הדור שני, עולה הצורך מחד להמשיך ולספר את הסיפור של ההורים, לתת עדות, כדי שהזיכרון יישאר גם לדורות הבאים. ומאידך, לשמר ולפתח מקום לעצמם, להיות נוכחים בחייהם שלהם.
ביום הזיכרון הבינלאומי לשואה נארח את ד"ר דפנה בן צבי, שתשוחח עם הסופרת יעל נאמן על ספרה "היה היתה" המספר על אישה ברוכת כישרונות, מלאת סתירות, אשר מחקה בשיטתיות את כל הזיכרונות מחייה. סיפורה של אישה אחת המשרטט את סיפורם של בני הדור השני שנולדו מיד לאחר המלחמה.