המבקש הוא עורך דין במקצועו ונתן שירותי ייצוג משפטי לתובע, כפי המפורט בכתב התביעה שהוגש ב"סדר דין מקוצר" ואין חולק על מתן אותם שירותים כפי שיפורט להלן.
לטענת התובע, נכרת בין הצדדים הסכם שכ"ט, כפי המסמך נספח א' לכתב התביעה, הקובע את שיעור שכר הטרחה שאמור היה המבקש לקבל מהתובע בגין שירותיו (סעיף 6 לכתב התביעה; להלן: "המסמך"); המסמך אינו חתום על ידי מי מהצדדים אולם אין המבקש חולק על כך שהוא נכתב בכתב ידו ונמסר על ידיו לאחיו של התובע, לבקשתו של זה, במהלך פגישה בינו לבין המבקש, אלא שהמסמך אינו אלא שרבוט נקודות לסיכום ולעריכה סופיים שאינו מחייב את המבקש ולא היה אמור להוות הסכם שכ"ט מוגמר (ראה, בין היתר, סעיפים 13 ו 16 לתצהיר המבקש התומך בבקשתו למתן רשות להתגונן, נשוא החלטה זו).
לטענת התובע, שתפורט להלן, נטל המבקש את שכר טרחתו מתוך כספים שהיו מצויים בידיו בנאמנות עבור התובע, מעל ומעבר למגיע לו על פי המסמך, או על פי פרשנותו הנכונה של המסמך, ועל כן זכאי הוא להחזרם מהמבקש.
ככל שמסתמך התובע על המסמך, הסתמכות זו אינה לעצם התביעה, קרי אין הוא תובע את המבקש מכוחו של המסמך, אלא שתביעתו היא בעיקרה תביעה בגין עוולות שליחת יד במיטלטלין לפי סעיפים 49 או 52 פקודת הנזיקין (נוסח חדש), תשכ"ח - 1968 או תביעת השבה לפי דיני "עשיית עושר ולא במשפט".
כסוג תביעה ממין אחת מאלו, ספק בעיני אם התביעה ראויה הייתה מלכתחילה להיות נדונה לפי "סדר דין מקוצר", להבדיל גם מאותם מקרים מיוחדים שבהם מדובר בתביעה השבה שמקורה בחוזה, הראויים לסדר דין זה (רע"א 7420/95 בתיה אריאל נ. רותם חברת לביטוח בע"מ ואח', פד"י נ4 עמ' 514) כשכאן תביעת ההשבה היא מחוץ לגדר החוזה הנטען. האמור לעיל לא בא לידי ביטוי בטיעוני המבקש או בתצהירו ואיני רואה מקום בנסיבות המקרה, כאשר ממילא יש מקום לתת למבקש רשות להתגונן, לנקוט יוזמה למחיקת הכותרת בלא טיעון מוקדם.
בין התובע לבין עורך דין ש. לוי שייצג אותו בתביעת נזיקין התגלה סכסוך באשר לשכר הטרחה המגיע לעו"ד לוי מהתובע (להלן: "הסכסוך הראשון").
המבקש ייצג את התובע בתביעתו נגד עורך לוי בסכסוך הראשון; אין למבקש ולנתבע סכסוך ביניהם באשר לשכר הטרחה שהגיע למבקש, ושולם לו, בגין ייצוגו של התובע על ידי המבקש בסכסוך הראשון בדיון בערכאה הראשונה, בבית משפט השלום.
פסק דינו של בית משפט השלום בסכסוך הראשון קבע שעל עורך לוי לשלם לתובע סכום מסוים, קטן יחסית לתביעתו, ועל כך הגיש התובע ערעור לבית המשפט המחוזי; במקביל הגיש גם עורך דין לוי ערעור שכנגד.
בית המשפט המחוזי קבל את ערעורו של התובע (ודחה את ערעורו של עו"ד לוי) ובקשת רשות לערער שהוגשה על ידי עו"ד לוי לבית המשפט העליון נדחתה גם היא.
הסכסוך הנוכחי נוגע לשכר טרחתו של המבקש בהליכים המתוארים לעיל.
המבקש גבה כספים מעו"ד לוי ונטל מהם את שכר טרחתו כפי הבנתו הוא את המגיע לו לפי המוסכם בינו לבין התובע לטענתו בגין ההליכים הנ"ל; כן נטל המבקש מאותם כספים גם שכ"ט עבור טיפול במכירת דירתו של התובע ברחוב סרלין בתל אביב (סעיף 57.3 לתצהיר המבקש).
לטענת התובע נטל המבקש יתר על המגיע לו מתוך הכספים שגבה מעו"ד לוי, כשהוא נסמך לצורך טענתו זו על האמור במסמך, ומכאן התביעה לתשלום ההפרש בין המגיע למבקש לפי המסמך, כפי פרשנותו של התובע, לבין הכספים שנטל המבקש מתוך הכספים שקבל מעו"ד לוי כפי שהוסכם בינו לבין התובע, לטענתו.
איני רואה צורך להידרש לפרטי טענותיו של המבקש באשר לסכומים שהוסכמו בינו לבין התובע, לטענתו, שאינם עולים בקנה אחד עם האמור במסמך.
הסיבה לכך היא שלא נסתרו טענותיו הבסיסיות של המבקש באשר לכך שהדברים הוסכמו בינו לבין התובע וכי המסמך אינו מהווה הסכם שכ"ט; המבקש לא נחקר כלל על תצהירו, למעשה, וטענותיו על כן ראויות לבירור, אפילו היו אלו נחזות כטענות נגד מסמך בכתב, שכן בשלב זה יכול המבקש להביא גם טענות כאלה (גורן, "סוגיות בסדר הדין האזרחי" מה' 7 עמ' 311); מכאן שבירור הטענות לגופן אינו נדרש עתה.
הוא הדין לעניין טענתו של המבקש כי סכום בסיס בסך של -.6,000 ש"ח (שעליו אין הצדדים חלוקים בכל הנוגע להסכמה באשר לתשלומו), לא שולם לו בפועל, בניגוד לטענת התובע.
לא ראיתי כל צורך לדון בטענות התובע באשר לחלותו ומשמעותו של סעיף 88 לחוק לשכת עורכי הדין, תשכ"א - 1961; ממילא אין המבקש טוען לזכויות עיכוב כלשהן אלא עיקר טענתו, באשר לזכותו לקחת כספים מתוך הכספים שנמסרו לו על ידי עו"ד לוי, היא שכך הוסכם בינו לבין התובע וטענת הסכמה זו לא הופרכה .
מכל האמור לעיל, דין הוא שתינתן למבקש רשות להתגונן כנגד התביעה למעט בטענה אחת, כפי שלהלן.