ניתוח הסיפור "המחבוא" לאידה פינק הסיפור "המחבוא" הוא סיפור בתוך סיפור.סיפור המסגרת הוא הסיפור החיצוני שמתייחס לזמן הווה, והסיפור הפנימי הוא הסיפור הכלוא בתוך המסגרת, והוא מתייחס לזמן עבר. אקספוזיציה: מקום סיפורינו החיצוני מתרחש בנסיעת רכבת מהכפר שבו הסתתרו בני הזוג בשואה (אליו שבו כדי לבקר את הדודים) חזרה הביתה אל העיר. הסיפור הפנימי מתרחש בתקופת השואה בכפר,בביתם של ה"דודים". בניגוד לסיפורי שואה רבים אחרים, סיפוריה של אידה פינק אינם מתרחשים בגטאות, בהווי הרעב, הלכלוך, המחלות והצפיפות. ההפך הוא הנכון - הם מתארים בציוריות נופים כפריים של עיירה קטנה, ביתית, מחוזות ילדות שקטים וירוקים, יערות, נהרות וגנים. כתיבה זו,תפקידה העיקרי, הוא יצירת אירוניה.
המספרת,הזוג ברכבת:אשה וגבר בשם אולק,ה"דודים" שאירחו אותם (גבר ואשה (ששמם לא נזכר).
המספרת נקודת מבטה של הדמות המספרת היא של מספר-עד. היא משתפת אותנו הקוראים בחוויה שחוותה בנסיעה ברכבת,כאשר עלתה באותו קיץ על מסלול שונה בו התוודעה לזוג הניצולים. הסיפור מורכב מהמסגרת-הנסיעה ברכבת ומהסיפור הפנימי שמסופר בידי אולק ואשתו. אולק שיער שיבה בצדעיו,גבוה,רזה,תווי פניו חדים. עצבני. תנועותיו עצבניות. מעשן סיגריות. ידיו רועדות. פותח חלון,סוגר חלון.מזיע. מדבר לאשתו בלחש אך בתקיפות,רוכן עליה,מביט לצדדים לראות שלא מסתכלים.מתנצל.קצר רוח. אך עם זאת,כשתורו לספר את הסיפור הוא מיד מספר בגבורה איך לאט הסתדרו העניינים. נימה של אופטימיות זהירה בדבריו.
כמוגנים.השוני בין מקום התרחשות הזוועות לבין המקום של ההווה מודגש.
בית מגורים ומחבוא:הבית החדש של הדודים הכולל חדר מגורים,מטבח,חדר שינה,חדר נוסף לעומת המחבוא שהוקצב ליהודים:ללא חלון,ללא דלת,חשוך. האשה והדודה: ידי הדודה קשות,יבשות וחזקות לעומת ידיה הפצועות משיחי היער של האשה. הכעס של הדודה והניסיון להרחיק את הפליטים לעומת התחנונים של האשה.
	אירוניה: תיאור המקום שאליו עומדים להגיע,בית,גן,עגלה שרופדה יפה,הבקתה שתחמם את הלב,כאילו חוזרים למחוזות קסומים כאשר בעצם שבים לזכרונות מהתופת! המחבוא שנבנה גם אחרי שנגמרה המלחמה וממומן על ידי היהודים הנרדפים. הספר שקוראת המספרת על הכיבוש בעוד אולק ואשתו חוו זאת על בשרם. הודעה על סיום השואה: לא משמחת את אולק ואשתו למרות שחיכו לכך. הזוג נראה למספרת כאנשי כרך מדורי-דורות,כאשר אנו יודעים בדיוק היכן היו בשנים האחרונות.
סיום הסיפור הסיפור מסתיים במנוסתם של בני הזוג. יש בכך משום מסר על היהודי הנרדף. על היותו לא בטוח. מפוחד. דבר זה אינו רק פרי דמיונו של היהודי אלא מקבל גושפנקה במעשם של ה"דודים". התקווה הגדולה על הלקח שנלמד מהשואה מפנה את מקומה בסוף הסיפור לא רק לחשש מהִישנותה אלא גם להבנה המצמררת שהישנותה אפשרית והגיונית.
מטרת הסיפור: תיעוד תחושות של ניצולים. הסופרת עבדה ביד ושם וגבתה עדויות מניצולים,כמו כן חוותה את השואה על בשרה. העברת מסר ביקורתי ומחאה על מצב היהודים גם אחרי שהשואה הסתיימה. אמירה נוספת: היחס לחלש ומעורבות חברתית: ערכי המוסר וההומאניות שצריכים להיות מושרשים בכל חברה; חברה אשר לא יכולה להתקיים כאשר החלש או השונה בה מושפל ואין אף אדם המתערב לטובתו. חשוב להדגיש שאין מדובר רק במעורבות ממשית שהייתה יכולה להציל יהודים, אלא גם בקול זעקה שהיה צריך להקים לנוכח מעשי הזוועה. שאלות לדיון בכיתה: 1.	האם הצלת יהודים בשואה בתמורה לתשלום היא אנושית ומוסרית? 2.	באילו מצבי הצלה בתקופת השואה ראוי המציל להיקרא "חסיד אומות העולם"? 3.	מהם הלקחים הנכונים שעל הגויים והיהודים להפיק מהשואה? 4.	בשנים האחרונות ישנם גילוי אנטישמיות בעולם ואפילו בארץ ישראל עצמה. לאור כל אלה האם לדעתך יש ליהודים סיבה לפחד גם היום כשכבר יש להם מדינה? 5.	אילו מצבים על סדר היום,פוגעים באוכלוסיות מוחלשות בארץ? (עוני,מערכת החינוך, פגיעה בשילומים לניצולי שואה,שדרות והקסאמים וכו') מה ניתן לעשות? איך להתערב?
נספחים: 	מלחמת העולם השנייה הייתה המלחמה הגדולה ביותר שידעה האנושות. המלחמה החלה בספטמבר 1939 והסתיימה באירופה במאי 1945 ובאסיה בספטמבר 1945 	מי נחשב לחסיד אומות העולם? כשהנתונים הזמינים מלמדים שאדם שאינו יהודי סיכן את חייו, את חירותו ואת ביטחונו כדי להציל יהודי אחד או יותר מסכנת מוות או מגירוש למחנות המוות, מבלי לבקש מראש תמורה כספית כלשהי, האדם הזה נעשה מועמד לתואר חסיד אומות העולם 	אידה פינק נולדה בזבָרָאש שבפולין בשנת 1921. היא למדה מוזיקה בלבוב, אך נאלצה להפסיק את לימודיה ב-1941 עם כניסת רוסיה למלחמה בגרמניה הנאצית.בזמן המלחמה היא הייתה בגטו בזְבָרָאש ומשם ברחה והתחזתה לארית.ב-1957 עלתה לארץ. כיום מתגוררת ויוצרת בחולון.
אוחזר מתוך "https://www.sikumuna.co.il/index.php?title=המחבוא_/_פינק_אידה&oldid=23679"
דף זה נערך לאחרונה ב־11:40, 13 במאי 2008.