מה שמוזר בכל הסיפור הזה הוא שלא יהיה מי שיכתוב את הסוף. זאת אומרת, גם בהנחה שההגיגים האלה לא יגיעו לספאם של הוצאות הספרים אלא שמישהו שם יקרא אותם ושיחליטו להוציא אותם לאור ושהספר ינחל הצלחה כזאת שעכשיו יושב אדם בשר ודם וקורא אותו — גם אז לא תדעו איך זה נגמר באמת, אם עשיתי את זה או לא עשיתי, למרות שאני עצמי דווקא רואה טוב מאוד את הצינור ואת השקית השקופה שפרושׂים על המיטה שלי, מתחת לבלון ההליום הוורוד שקניתי לכבוד המאורע, וגם את מצלמת הווידיאו שמחכה על החצובה שאלחץ על רקורד כדי לתעד את נשימתי האחרונה. "נשימתי האחרונה". כמה דרמטי זה נשמע. בכל אופן, אני מקווה שהתוצאה תהיה יפה כמו שתכננתי. שאחזור אליכם בתור יצירת אמנות. אבל עזבו. ממילא בימינו לא ממש חשוב מה קרה באמת, העיקר שיֵצא מזה סלפי מושלם. ועכשיו נעשה ריסטארט, כי למקרה שלא שמתם לב - הפִּסקה הראשונה הזאת היא בעצם תוספת. כמו סרט שקושרים סביב אריזה של מתנה.