הפסוק מתאר את העבודה זרה שראו בני ישראל בהיותם במצרים בשני אופנים. החלק הראשון של הפסוק מתאר את המהות הע"ז – 'שיקוציהם וגלליהם'. החלק השני של הפסוק מתאר את החומרים מהם עשויים פסלי אלהיהם, 'עץ ואבן, כסף וזהב'.
ביאור נפלא ועמו מסר עמוק ומחייב, היה המגיד ר' שלום שבדרון לומד ומלמד מפסוק זה. במתק לשונו, ובחן שהוצק בשפתותיו, היה מפליג ר' שלום, עם שומעי לקחו ומספר על מסעו הראשון לאירופה. לאחר כמה ימים של הפלגה בים, התקרבה הספינה על פי המתוכנן לעיר ונציה שבאיטליה. המוני הנוסעים גדשו את הסיפון העליון ונדחקו זה לזה בכדי לתפוס את המיקום הטוב ביותר ממנו ניתן לראות את העיר היפה, כאשר נראה קו האופק של העיר, כבר החלו רבים בקריאות התפעלות והתרגשות "ונציה ונציה". ר' שלום כשלעצמו לא הבין על מה המהומה, ונשאר לעמוד במקומו. וכי מה לו, ולעיר ונציה? אולם כאשר כבר התקרבה הספינה סמוך מאד לעיר, נתפס ביצר הסקרנות ומבין כתפי הנוסעים הנרגשים שלח מבט חטוף אל עבר העיר. "הזאת ונציה שכולם מפליגים בשבח יופייה?" שאל את עצמו מבלי שיבין מה העניין הרב שגילו בה הנוסעים.
בפעם השניה בה הפליג בספינה לאירופה, חזר הסיפור על עצמו, עוד בטרם הגיעה הספינה לקרבת העיר ונציה, כבר היה הסיפון גדוש בנוסעים נלהבים המחכים לראות את העיר ואת יופייה. אמנם, ר' שלום לא היה מבין אלו שנדחקו לעבר המעקה בכדי לתפוס את המקומות הטובים מהם ניתן לראות את העיר, אולם הפעם כבר הלך ונעמד מאחורי ההמון במקום ממנו ניתן לראות בבירור את ונציה. גם זו הפעם לא יצא ר' מגדרו ולא התפעל יתר על המידה מהמחזה הנשקף, אך בתוך תוכו הודה שאכן זו בהחלט עיר נחמדה.
ר' שלום היה ממשיך ומספר, "בפעם השלישית בה הפלגתי לאיטליה, כבר חיכיתי בחוסר סבלנות לרגע בו תבצבץ מן האופק העיר ונציה, הפעם, תפסתי לי מקום מרכזי ממנו אראה את כל מה שניתן לראות, ובצורה הטובה ביותר. כאשר התקרבה הספינה אל העיר, ככל יתר הנוסעים הייתי אחוז התרגשות והתפעלות, גם מפי נמלטו קריאות שמחה 'הנה ונציה, הנה ונציה' אי אי אי איזו עיר יפה היא ונציה"
בכך הסביר ר' שלום את הפשט בפסוק. כך הוא דרכו של היצר הרע. תחילה, 'ותראו' בני ישראל רק ראו את פסלי העבודה זרה, לא יותר. כמובן הדבר עורר בהם תחושה של קבס, גועל, ודחיה רוחנית עצומה 'שיקוצים' 'גלולים', שכן זוהי המהות שנשקפה אליהם מן הפסל ומן המסכה או מן האשרה. אולם מבט זה כבר עשה את שלו, אותה ראיה כיבתה איזה שהו רגש דק של טהרת הלב, אותו המבט סתם וכיסה נים רוחני קטן. בפעם השניה שהביטו העם אל השיקוצים והגיעולים, עצי האשרה ופסלי הפולחן, אולי לא נראו כדבר מושך, אבל גם כבר לא נראו מאיימים ומוקצים, כבר לא היו בגדר 'שיקוצים וגילולים', רק סתם 'עץ ואבן'. אולם בפעם השלישית, כאשר הלב כבר כבד וכוסה בשכבות של סיאוב וסחי, או אז הפסל כבר נראה נוצץ ומושך, מה שנשקף מהפסל כבר היה בגדר 'כסף וזהב'.
אומנותו של היצר היא להרדים את האדם, הארס שמחדיר היצר גורם לאבד את הנוגדנים, וכאשר החושים כבר אינם חדים, גם הסכנה הגדולה ביותר אינה מצליחה לזעזע ולהוציא מן האדישות. באופן הדרגתי, האדם עשוי להתרגל גם לנורא ביותר. מה שנראה אתמול כאיסור מוחלט, ועורר שאט נפש ודחיה, עלול להראות היום כדבר שאין בו כל רע. ומה שנראה היום כדבר שאינו מזיק אף אם לא מועיל, מחר כבר יראה ככלי חמדה, כדבר הנחשק. אם האדם לא ידבק במוסר, אם לא יעמול חדשים לבקרים לחטא את לבו משכבות ההרגל שדבקו בו, אזי סופו שהטמא יהיה בעיניו כטהור והאסור כמותר ר"ל.
ונציהכמה יפה את.
כמה מכוערת את.
את העיר הראשונה שהקימה בתחומה גיטו ליהודים. ועוד ממש על גדות הים, כך שאם תהיה הצפה הם הראשונים שייפגעו.