למה מציגים דיכאון כמסוכן לציבור?
ברור לכולנו שיש צורך לעשות הערכה מקצועית של בריאותם הגופנית של טייסים שבידיהם אנו מפקידים את חיינו. הרי טייס יכול לסבול מאפילפסיה ולקבל התקף באמצע הטיסה, או מסוכרת לא מאוזנת ובגלל זה לקבל דיסאוריינטציה. בוודאי שאם הוא במצב נפשי רעוע ולא כשיר להטיס מטוס כדאי שהמנהלים שלו ידעו על כך. ומה עם נהגי רכבות? נהגי אוטובוס? ובכלל כדאי שכולם יהיו בריאים. אבל הכרזות לגבי המסוכנות של אנשים שסובלים מדיכאון הן הכרזות מסוכנות לא פחות. אני בטוח שיש טייסים שסבלו מדיכאון שעובדים ועבדו בצורה בטיחותית והטיסו אלפי שעות טיסה את המטוסים שלהם בצורה בטוחה.
הבעיה בקישור שהעיתונות עושה (בצורה שטחית) בין דיכאון לבין מסוכנות לציבור היא שזה יגביר את הסטיגמה של הציבור ואת הבורות הציבורית, בנוגע למחלה שמשפיעה על החיים של קרוב לעשרים אחוז מהאוכלוסיה. אנשים שרובם סובלים בשקט ולא מפריעים לאף אחד עכשיו יתוייגו כמסוכנים, למרות שהם לא כאלו בכלל. הנטיה ההתקשורתית לעוט על הפתרון הראשון בצהלה כי יותר קל לנו להתמודד עם הסברים פשוטים, תמיד תוביל לפגיעה בחפים מפשע אחרים. במקרה הזה, הסובלים מדכאון יתויגו שוב. כאילו שהם לא מתייגים את עצמם בלי עזרת התקשורת.