ההטרדות המיניות: מה החוק אומר?
סגן המפכ"ל, ניצב ניסים מור, הניצבים קובי כהן, יוסי פריינטי וניסו שחם, נשיא בית המשפט המחוזי בנצרת, יצחק כהן, ראש עיריית חולון, מוטי ששון, העיתונאי, עמנואל רוזן, מג"ד חטיבת גבעתי, לירן חג'בי. זוהי רק חלק מרשימת הגברים המפורסמים והבכירים שלפי חשדות שעלו בחודשים האחרונים הטרידו מינית נשים, שרובן היו כפופות להן בסביבת העבודה או השירות, או ביצעו בהן עבירות מיניות חמורות יותר.
החוק למניעת הטרדה מינית בישראל הוא מהמתקדמים בעולם וכבר השתרש היטב במקומותינו, אך החשדות נגד בכירים אלו ונוספים הדגימו פעם נוספת את הפער שבין החוק היבש לבין אכיפתו בשטח, ושבין הרצוי למצוי.
בשנה האחרונה, חלו תיקונים בחוק למניעת הטרדה מינית, ובתי המשפט, בעיקר בתי הדין לעבודה, התמודדו עם מקרים מורכבים וקבעו הלכות משפטיות חדשות בכל הנוגע לפרשנות החוק. בכתבה זו יוצגו השינויים החקיקתיים המשמעותיים שהתרחשו ודוגמאות לפסקי דין חשובים וחדשים בנוגע לעבירה שמסעירה את המדינה.
לפני מספר חודשים סער עולם הספורט בארץ בעקבות תמונה שהסתובבה ברשת ובווטסאפ. בתמונה נראו שחקני קבוצת מכבי תל אביב בכדורגל, דור מיכה, טל בן-חיים ועדן בן-בסט, בחדר ההלבשה של הקבוצה יחד עם שחקן נוסף, שצולם בעירום מלא, אך פניו לא נחשפו. המועדון הטיל על השחקנים קנס כספי, אך מפיצי התמונה ברשת לא נתפסו, והשחקן העירום לא התלונן על הפצת תמונתו.
ההתפתחות החקיקתית המשמעותית ביותר בנוגע לחוק למניעת הטרדה מינית התרחשה בתחילת השנה והיא נועדה להתמודד בדיוק עם מקרים כאלה. בתחילת החודש אישרה הכנסת את הצעת החוק של ח"כ יפעת קריב (יש עתיד), שמרחיבה את החוק למניעת הטרדות מיניות, כך שאנשים שתמונותיהם יופצו ברשת האינטרנט ללא הסכמתם יוכרו כנפגעי תקיפה מינית.
התיקון החדש הרחיב את החוק למניעת הטרדות מיניות ויכלול מקרים שבהם הפצת תמונות מיניות של אדם ללא ידיעתו או בכפייה מבלי שידע והסכים, ייחשבו עבירה פלילית של הטרדה מינית שדינה עד 5 שנות מאסר. לפי התיקון לחוק, העבריין יהפוך לעבריין מין, והנפגעת תוכר כנפגעת של הטרדה מינית.
הצעת החוק של ח"כ קריב נולדה בעקבות הפצת סרטון, שבו נראתה אישה צעירה כשהיא מקיימת יחסי מין עם בן-זוגה. הסרט הופץ על-ידו, לאחר שבני-הזוג נפרדו, באמצעות הוואטספ, לעשרות אלפי אנשים. "קצב החקיקה מאחר תמיד את המציאות הטכנולוגית והווירטואלית בה אנו חיים", הודתה ח"כ קריב לאחר שהחוק עבר בקריאה שלישית במליאת הכנסת, אך היא הביעה תקווה שהחוק יסייע במיגור התופעה שכבר קיימת.
שינוי חקיקתי חשוב נוסף אירע בסוף 2013, אז הוגדל סכום הפיצוי ללא הוכחת נזק לקורבן הטרדה מינית מ-50 אלף שקל ל-120 אלף שקל.
החוק החדש שאותו יזמה ח"כ מיכל רוזין (מרצ), נועד לטפל בקושי לאמוד נזק של נפגעת הטרדה מינית ולכמת אותו בכסף, וכן להגדיל את הפיצויים שמקבלות הנפגעות.
החוק החדש חוקק, בין היתר, בעקבות נתונים שהראו כי עד חקיקתו נפסקו, על-פי רוב, פיצויים הפחותים מ-50 אלף שקל לנפגעות, למרות שניתן היה לפסוק סכומים גבוהים יותר.
בהחלטה מפורסמת של בית הדין הארצי לעבודה ב-2006, בתביעת "פלונית נגד אלמוני", נפסק כי מערכת יחסים מינית בעבודה בין ממונה לעובדת כפופה, יכולה להיחשב להטרדה מינית, גם כאשר היא נעשתה בהסכמה מלאה בין שני הצדדים. שופטי בית הדין לעבודה קבעו אז כי התנהגות של מהנדס ראשי בחברה, שקיים מערכת יחסים מינית עם עובדת כפופה לו, מהווה הטרדה מינית ונימקו: "מערכות יחסים שבהן קיימים יחסי מרות, יכולות להוות קרקע פורייה לניצול בעל אופי מיני של הכפוף, לאור התלות הכלכלית והמקצועית".
השופטים הדגישו כי המהנדס הממונה היה צריך לדווח למקום העבודה על יחסיו עם העובדת, ואי-הדיווח מהווה סממן שהקשר נבע מיחסי מרות. ביה"ד הארצי ציין גם שאחרי מערכת היחסים עם המהנדסת, המהנדס קיים מערכת יחסים עם עובדת אחרת, שעליה כן דיווח למקום העבודה. (ע"ע 274/06 פלונית נגד אלמוני).
פסק דין זה של ביה"ד הארצי ספג קיתונות של ביקורות מצד גורמים שונים, שסברו כי הפעם הלכו השופטים צעד אחד רחוק מדי, ופירשו את החוק למניעת הטרדה מינית באופן רחב מדי. ואכן, לדברי עוה"ד מיה צחור ועו"ד אלינור אהרונסון ממשרד אשר חלד ושות', ששתיהן מומחיות בדיני עבודה, מגמה בולטת שניתן לזהותה בפסיקת בתי הדין לעבודה בשנה החולפת היא נכונות שלהם לבחון באופן יותר ביקורתי טענות להטרדה מינית בעבודה. עו"ד אהרונסון מציינת כי ביטוי למגמה החדשה ניתן למצוא בכך "ששופטים מבינים את חומרת הכתם שמטילה הקביעה כי אדם מסוים הטריד מינית, ולפיכך כאשר הם בוחנים מעשים ואמירות שאדם ביצע, הם לא ממהרים לקבוע שזו הטרדה מינית". אהרונסון סבורה כי "המטוטלת של יישום החוק למניעת הטרדה מינית נעה לכיוון שהוא לא בלתי-קיצוני". לדבריה, "אני מזהה מגמה של נכונות של בתי הדין האזוריים ששומעת את התביעות להביא יותר בחשבון את המורכבות של החיים".
שרון רחמים היה מיודד עם בחורה, שנכנה א'. משום מה, הוא חשב שהידידות הזו מתירה לו לשלוח ל-א' הודעות טקסט (אס.אם.אס) בעלות אופי מיני ובוטות - העדינות שבהן היו "שמעתי שאת חמה כמו קומקום, חכי אני אראה אותך, יא זבל"; "זונה מוצצת לערבים... בא לך למצוץ לי או שאחותך תבוא למצוץ לי?". א' התלוננה נגד רחמים במשטרה, ובהמשך הוגש נגדו כתב אישום בגין שליחת ההודעות הבוטות.
במארס 2014 הרשיע שופט השלום בפ"ת, ד"ר עמי קובו, את רחמים בהטרדה מינית, הטרדה באמצעות מתקן בזק ואיומים. קודם לכן הודה רחמים בעובדות, אך טען כי ההודעות ששלח לא מהוות עבירה של הטרדה מינית. לדבריו, התנהגותו כלפי א' מהווה "זוטי דברים" שלא צריכים להעסיק את בית המשפט. השופט דחה את הטענות בקובעו כי המסרונים ששלח רחמים מהווים התייחסות מבזה ומשפילה המופנית לאדם ביחס למינו או מיניותו, ולכן הם מהווים הטרדה מינית, כהגדרתה בחוק. עם זאת, השופט הבהיר שלא כל התבטאות בעלת אופי מיני, אפילו אם יש בה מידה של גסות, תיחשב הטרדה מינית. לדבריו, במקרה של רחמים הכמות והאיכות של הדברים חצו את הרף המקובל ועלו כדי פגיעה ממשית בכבודה של א'.
דוגמא מובהקת למגמה עליה מדברות עוה"ד אהרונסון וצחור, ניתן למצוא בפסק דין של השופטת יעל אנגלברג-שהם מביה"ד לעבודה בב"ש, בעניין פלונית נגד חברת אלמונית. לקראת סוף שנת הלימודים תשס"ט ביקש א', מנהל בבית ספר הנמנה על רשת חינוך חרדית, להעביר מתפקידה את סגניתו עקב תפקודה הלקוי. הסגנית לא השלימה עם ההחלטה, ובתביעה שהגישה נגד רשת החינוך טענה כי לא נפל פגם בתפקודה וכי העברתה מתפקידה נעשתה מתוך מניע אישי של המנהל, שלדבריו, נוכחותה בעבודה "מעמידה אותו בניסיון".
בתביעה דרשה הסגנית גם פיצויים בגין אפלייה על רקע מיני וגם בטענה כי היא חוותה הטרדה מינית מהמנהל. היא נימקה את טענתה להטרדה מינית, בכך שחשה תחושה של יחס מועדף ושל קשר מעבר למקובל במגזר החרדי מצד המנהל. הסגנית סיפרה שהמנהל קנה לה עוגה ופרחים ליום הולדתה, סייר איתה בביה"ס ביחידות ושיבח אותה מעבר למקובל במגזר החרדי.
ביה"ד קיבל את התביעה בחלקה, והשופטת פסקה לתובעת פיצויים בסך 80 אלף שקל בגין הפרת חוק שוויון הזדמנויות בעבודה, אך דחתה את טענתה להטרדה מינית מצד המנהל. השופטת הבהירה כי גם אם גרסת התובעת נכונה אין לראות במעשי המנהל "הטרדה מינית", שכן לא הייתה בהם התייחסות לתובעת המתמקדת במיניותה או התייחסות מבזה ומשפילה ביחס למינה או מיניותה. לאחר שבחנה את הדברים בתוך ההקשר התרבותי שלהם, ציינה השופטת כי הטרדה מינית יכולה להיות "תלוית תרבות", אך פסקה שבמקרה זה לא התרחשה הטרדה כזו, גם כאשר לוקחים בחשבון את אופיו של המגזר החרדי. עו"ד אהרונסון מציינת כי "מעניין הוא שנציבות שוויון הזדמנויות לעבודה הגישה בתביעה זו עמדה חד-משמעית שמדובר באירוע חמור שמהווה הטרדה מינית. השופטת, לא קיבלה את הגישה הזו".
דוגמא נוספת למגמת בתי הדין לעבודה שלא לקבל כמובן מאליו תביעות להטרדה מינית של עובדות, ניתן למצוא בפסק הדין שעסק במקרה של פלונית שעבדה כמנהלת חשבונות בחברה, אך במהלך העבודה היא החליטה לנצל את תפקידה ולגנוב מהחברה. העובדת השתמשה בשני כרטיסי אשראי של מנהל החברה וביצעה רכישות שהסתכמו במאות אלפי שקלים, בין היתר לתשלום צהרון עבור בנה הפעוט, קניות בסופר וביטוח רכבה הפרטית. בנובמבר 2011, כשגילה את דבר המעילה, שלח המנהל לעובדת החשבונות דואר אלקטרוני, שבו פירט את הסכומים שהיא חייבת לו בגין הרכישות, וכן הודיע לה שימתין חמישה ימים לפני שיפנה בעניין לרשויות. כשהבינה כי היא נתפסה בגניבתה, מיהרה מנהלת החשבונות להקדים תרופה למכה והגישה תלונה למשטרה על הטרדה מינית ואיומים מצד המנהל.
הסכסוך בין הצדדים הגיע לביה"ד הדין לעבודה בת"א. ואולם, לא זו בלבד שביה"ד לא מצא ראיות להוכחת הטענה כי המנהל ביצע הטרדה מינית, אלא שהשופטת ד"ר אריאלה גילצר-כץ ציינה בפסק דינה כי מנהלת החשבונות לא איזכרה בסיכומיה ולו במילה אחת את ההטרדה המינית. "התובעת נהגה באופן נפשע עת הגישה למשטרה תלונה על הטרדה מינית, כשהבינה שהחבל מתהדק סביב צווארה נוכח מעשי הגניבה שביצעה, והחליטה להגיש תלונה על הטרדה מינית", קבעה השופטת וחייבה את העובדת להחזיר למעסיקה לשעבר את כספי הגניבה בסך כולל של כ-30 אלף שקל. כמו-כן נפסק כי על העובדת לפצות את המנהל בתשלום של 25 אלף שקל בגין עוגמת הנפש שנגרמה לו בשל האשמות השווא של העובדת על הטרדה מינית.
מרינה משל, בת 31 מפתח תקווה, היא טרנג'נדרית. לפני יותר משנה עלתה משל על אוטובוס של חברת דן והתעכבה בהעברת כרטיס ה"רב-קו" שלה. לטענתה, העיכוב גרר עלבונות ויחס משפיל מצד נהג האוטובוס. לדבריה, הנהג צעק עליה בלשון זכר, למרות שהיא דרשה ממנו בתוקף שיפנה אליה בלשון נקבה. משל הגישה לביהמ"ש השלום תביעה לפיצוי מכוח החוק למניעת הטרדה מינית בסך 120 אלף שקלים - הסכום המרבי שניתן לתבוע ללא הוכחת נזק. באמצעות עו"ד הדר פלד-טל טוענת משל כי "התנהגות הנהג הייתה משפילה, מבזה, פוגענית וטרנספובית, והיא פגעה קשות ברגשותיה של מרינה". דן טרם הגיבה לתביעה, שעודנה נדונה.
אותה משל עבדה בעבר כחונכת בתחום המתמטיקה במרכז לטכנולוגיה חינוכית (מט"ח) במסגרת פרויקט פר"ח. משל פוטרה מעבודתה במאי 2013, ואז הגישה לביה"ד האזורי לעבודה תביעה בטענה כי היא פוטרה בגלל זהותה המגדרית ונטייתה המינית, וכי הובהר לה שעליה לבחור בין המשך עבודתה ובין יציאתה מהארון. במאי 2014 נתנה השופטת עידית איצקוביץ את פסק דינה, שבמסגרתו נקבע לראשונה כי אפליית טרנסג'נדרים אסורה במסגרת חוק שוויון הזדמנויות בעבודה, הגם שההגנה מפני אפליה מחמת זהות מגדרית לא מופיעה בחוק במפורש. לדברי השופטת, כאשר מתייחסים לאיסור אפליה, יש להתייחס לא רק ל"מין הביולוגי", אלא גם לזהות המגדרית.
ג' למדה לתואר ראשון במכללת תל-חי בצפון וכסטודנטים רבים אחרים עבדה בתקופת לימודיה כרכזת פרויקט החונכות פר"ח, בתמורה למלגה. בזמן עבודתה היא הוטרדה מינית על-ידי עובד אחר והגישה תביעה נגד המעסיק שלה - פר"ח. ג' טענה כי פר"ח לא פעל לפי הוראות החוק והתקנות למניעת הטרדה מינית, ובין היתר לא פירסם תקנון למניעת הטרדה מינית במקום העבודה. לדבריה, רק אחרי שהגישה את התלונה, הסדיר המעסיק את הנושא.
ביה"ד לעבודה בנצרת קיבל את תביעתה של ג' באופן חלקי, תוך שקבע, בין היתר, שהוכח כי פר"ח לא פרסם תקנון למניעת הטרדה מינית במכללה. ג' פוצתה בכמה אלפי שקלים. עם זאת, נקבע כי הטיפול בתלונתה של ג' היה ענייני ויעיל.
בנובמבר אשתקד פסק ביה"ד האזורי לעבודה בת"א פיצוי בסך 30 אלף שקל למהנדסת שעבדה בחברת היי-טק גדולה ומוכרת, בגין הטרדה מינית, שבאה לידי ביטוי באמירות מטרידות מצד עובד אחר. כמו-כן, נפסק למהנדסת פיצוי מהחברה בסך 20 אלף שקל בגין התנכלות של עובדי החברה, ונקבע כי החברה תישא גם בהוצאות המשפט שלה בסך 15 אלף שקל. החברה הגישה ערעור על פסק הדין, ובקרוב צפוי ביה"ד הארצי לעבודה לפסוק בו.
בפסק הדין מתח השופט אורן שגב ביקורת על האופן שבו טיפלה חברת ההיי-טק בתלונות המהנדסת. בין היתר נקבע, כי "החברה לא הגנה על פרטיותה של העובדת במהלך בירור התלונה, עת עירבה גורמים רבים בתלונתה... החברה לא מילאה את חובתה כמעסיק להגנת העובדת שהוטרדה מינית על-ידי עובד אחר; ובניסיונה למצוא פתרון ראוי שיאפשר עבודה תקינה בצוות, העדיפה החברה למקד את התייחסותה בבעייתיות שגרמה תלונתה של התובעת, ובחששם של יתר חברי הצוות מתביעות פוטנציאליות".
ביה"ד האזורי קבע כי "החברה העדיפה את האינטרס של שמירת 'השקט התעשייתי' בשורותיה, תוך התמקדות במצבו של המטריד על-פני מצבה של התובעת, ויצירת מצג, שלפיו התובעת היא זו שגרמה למצב שבו היא נמצאת. לאור הלחץ שהופעל על העובדת להסכים להעברתה לחדר אחר, ומשחשה התובעת כי החברה מפנה אצבע מאשימה כלפיה, התפטרה התובעת מעבודתה".
המקרה של חברת ההיי-טק - שביה"ד האזורי לעבודה קבע לגביה כי היא טייחה תלונה על הטרדה מינית וכשלה בטיפול בה - הוליד השנה הלכה משפטית חשובה. זאת, בעקבות עתירה לפרסום שם חברת ההיי-טק שהגיש עיתון "גלובס" והחתום מטה. בפסק הדין של ביה"ד האזורי החליט השופט שגב להותיר על כנו את צו איסור הפרסום שחל על שם החברה. בעקבות ההחלטה, עתר גלובס לביה"ד האזורי ובהמשך לביה"ד הארצי לעבודה, בבקשה לחשוף את שמה של החברה. לעתירה הצטרפו המהנדסת שנפגעה וכן נציבות שוויון הזדמנויות בעבודה, שדולת הנשים בישראל ואיגוד מרכזי הסיוע לנפגעות תקיפה מינית. לטענת "גלובס", "פרסום שם החברה יוכל לעודד קורבנות נוספים לאזור אומץ ולפעול נגד הטרדות. בנוסף, יגרום פרסום שם החברה להגברת ההרתעה והאכיפה".
באוגוסט האחרון דחה ביה"ד הארצי לעבודה, בהחלטת ביניים, את בקשת "גלובס" לפרסם את שם החברה, תוך שהוא קבע כי בתום הדיון בערעור שהגישה החברה על חיובה בפיצויים או עם מתן פסק דין בערעור - ניתן יהיה לבחון שוב את שאלת הפרסום. עם זאת, הדגישו שופטי ביה"ד הארצי - הנשיא יגאל פליטמן, סגנית הנשיא ורדה וירט-לבנה והשופט אילן איטח - כי יסודה של הבקשה לפרסום שם החברה הוא בשיקולים ציבוריים לגיטימיים וכבדי-משקל. השופטים נימקו את החלטתם שלא לאפשר את פרסום שם החברה בשלב זה, בכך שהדבר עלול להביא לפגיעה בשמה הטוב ובמוניטין שלה, שכן קביעות ביה"ד האזורי נגד החברה "מטילות עליה צל כבד". בשבועות הקרובים צפויה להתקבל ההחלטה בערעור, ויש לצפות שאז, סוף סוף, תתממש זכות הציבור לדעת את זהות החברה שהתרשלה בטיפולה בהטרדה.
ואולם עד ההכרעה בערעור, עתירת "גלובס" כבר הולידה הלכה משפטית. בנובמבר האחרון קיבל ביה"ד הארצי לעבודה את ערעורה של עובדת הוט, שהוטרדה מינית על-ידי מנהלה וביקשה להסיר את צו איסור הפרסום שהוטל על הפרשה. העובדת טענה בערעור, באמצעות עו"ד לאה דקל-גרינבלט, כי יש בפרסום שם החברה "חשיבות ציבורית", וכי הפרסום יסייע במניעת הישנות מקרים דומים בעתיד. בפסק הדין - שהתבסס על ההליך המשפטי שמנהל "גלובס" בעניין חשיפת שם חברה - קבע ביה"ד הארצי כי לביה"ד יש שיקול דעת רחב בכל הנוגע לחריגה מן הכלל של פומביות הדין, בין היתר, מטעמים של הגנת הפרטיות. ביה"ד קבע כי במקרה זה יש להסיר את צו איסור הפרסום, שכן הפרסום "עשוי לשמש כגורם מרתיע ביחס 'למטרידים פוטנציאלים' ולהפחית את היקף התופעה של הטרדה מינית". עוד קבע ביה"ד הארצי כי עולים ממצאים חמורים ביחס לטיפולה של הוט בתלונות של המתלוננת.
"זה קורה בכל ארגון ובכל מקום"
האם העלייה בכמות מקרי ההטרדה המינית במקום העבודה היא נחלת המשטרה בלבד או מגיפה כלל-ארצית? מנתוני איגוד מרכזי הסיוע לנפגעות ולנפגעי תקיפה מינית עולה, כי בשנים האחרונות אכן חלה עליה ניכרת באחוז הנשים המדווחות על פגיעה מינית במקום העבודה, מתוך כלל הנשים המדווחות על פגיעה מינית. שיעור הדיווחים על פגיעה מינית שהתרחשה בעבודה מתוך סך הדיווחים על פגיעה מינית שנמסרו למרכזי הסיוע, עמד על 17% ב-2010 וטיפס בהדרגה עד 28% ב-2013. ב-2013 קיבלו מרכזי הסיוע יותר מ-40 אלף פניות, מתוכן כ-8,700 מקרים חדשים.
עוד עולה מן הנתונים כי 94% מהדיווחים על פגיעה מינית במקום העבודה דווחו ע"י נשים ורק 6% ע"י גברים. שני שליש מבין הנשים שדיווחו על פגיעה מינית בעבודה נפגעו לדבריהן על-ידי המעסיק, המפקד או אדם אחר בעל מרות, בעוד 27% דיווחו שנפגעו ע"י עמית בעבודה - כלומר, אדם בדרגה דומה למדווחת. כ-7% בלבד דיווחו על פגיעה מינית בעבודה על ידי אדם שאינו מועסק במקום העבודה.
"הטרדה מינית היא תופעה רווחת, זה קורה בכל ארגון ובכל מקום ובמובן הזה, המשטרה היא לא שונה", אומרת עו"ד ליאת קליין, היועצת המשפטית של איגוד מרכזי הסיוע. "מצד שני, ריבוי הפרשות בתקופה האחרונה במשטרה לא מפתיע. המבנה הארגוני של המשטרה כארגון היררכי נוקשה שבו לפי רוב, גברים מבוגרים נמצאים בתפקידים הבכירים בעוד נשים צעירות נמצאות בתפקידים זוטרים, מועד לפורענות מן הבחינה של הטרדות מיניות. בצבא, שהוא ארגון דומה מבחינת המבנה שלו, הטמיעו את הנושא של הטרדות מיניות ויישמו את הוראות החוק למניעת הטרדה מינית לפני כמה שנים ובעקבות זאת ניתן בהחלט להצביע על ירידה בכמות ההטרדות המיניות בארגון. במשטרה לעומת זאת, עד לפני שנתיים לא הייתה ממונה על נושא ההטרדה המינית וגם זה חלק מההסבר".
קליין מוסיפה, כי ניתן לשער שגם הטמעת הכללים בנוגע להטרדה מינית במשטרה הביאה לעליה בכמות המקרים המדווחים בעת האחרונה, והיא חלק מההסבר לכמות פרשיות ההטרדה המינית בשורות המשטרה בעת האחרונה.
קליין מדגישה את שיתוף הפעולה הפורה של המחלקה לחקירת שוטרים במשרד המשפטים (מח"ש) עם האיגוד. לדבריה, ראש מח"ש, אורי כרמל, הוביל את שיתוף הפעולה, במסגרתו הועברו הדרכות בנושא הטרדה מינית לאנשי מח"ש וכן נוצר מנגנון לליווי שוטרות מתלוננות. "המטרה היא להגביר אכיפה יעילה ולעודד תלונות", מסכמת קליין.
החוק למניעת הטרדה מינית נכנס לתוקפו בספטמבר 1998 והוא מעמיד סטנדרטים מרחיקי לכת באשר להסדרת גזרת ההתנהגויות האנושיות, ביחסים בין גברים לנשים, בתחומים של חיזור, הצעות מיניות וכן יחסי עבודה ויחסים הולמים בין בני אדם זרים.
לחוק למניעת הטרדה מינית יש היבט פלילי והיבט אזרחי. כלומר, ניתן להעמיד לדין פלילי אדם הנחשד בהפרתו, ובמקביל רשאי מוטרד מינית לתבוע בתביעה אזרחית את המטריד. מטבע הדברים, רוב הסיטואציות שבהן מתרחשות הטרדות מיניות הן במקומות עבודה ובמסגרת יחסי עבודה. מסיבה זו, רבות מהתביעות העוסקות בהטרדה מינית לבדה (לא כולל עבירות מין אחרות), נדונות בבתי הדין לעבודה.
לפי סעיף 1 לחוק למניעת הטרדה מינית, האיסור על הטרדה מינית נועד להגן על כבודו של אדם, חירותו ופרטיותו, וכדי לקדם שוויון בין המינים. ההתנהגויות האסורות המהוות הטרדה מינית מוגדרות בסעיף 3 של החוק וכוללות, בין היתר: מעשים מגונים, על-פי הגדרתם בחוק העונשין; הצעות חוזרות בעלות אופי מיני והתייחסות חוזרת המופנית לאדם ומתמקדת במיניותו; וסחיטה באיומים כאשר המעשה שנדרש האדם לעשותו הוא בעל אופי מיני.
גיא דיין הוא פסיכולוג קליני שטיפל לאורך השנים במטופלים רבים וסייע להם בקשיים הנפשיים שעמם התמודדו. אחת מהמטופלות הגיעה לטיפול אצל דיין, לאחר שהיא סבלה ממשבר נפשי קשה בעקבות פרידה מבעלה. למרבה הצער, החליט דיין לנצל לרעה את מצבה הקשה של האישה שהייתה תלויה בו. בין היתר, נפגשו השניים ביוזמתה של המתלוננת בחוף הצוק בתל אביב, שם הם התנשקו, גם הפעם ביוזמת האישה, ועישנו חשיש. בשתי הזדמנויות אחרות נפגשו דיין והמטופלת בבתי מלון וקיימו יחסי מין. בתחילת השבוע הרשיע שופט בית משפט השלום בת"א, בני שגיא, את דיין בשתי עבירות של בעילה אסורה תוך ניצול יחסי מטפל ומטופלת ובעבירה אחת של מעשה מגונה בהסכמה תוך ניצול יחסי מטפל ומטופלת. לא מדובר היה בעבירות של הטרדה מינית, אלא בעבירות חמורות אף יותר, ועם זאת, פסק הדין של שגיא יכול ללמד היטב על המגמה של בתי המשפט ביחסם לעבירות מין בכלל ולניצול יחסי מרות בפרט.
השופט שגיא פסק נחרצות כי "חזקת התלות" הקבועה בחוק, שלפיה כל עוד לא עברו שלוש שנים ממועד סיום הטיפול הפסיכולוגי, הרי שקיימים עדיין יחסי מטפל-מטופל - אינה ניתנת לסתירה - כפי שניסו פרקליטיו של דיין לטעון. השופט ציין כי למרות עדות המתלוננת - ממנה עלה כי היא הבינה מדיין שהטיפול בה הופסק והוא איננו עוד מטפלה - כל שלושת המפגשים ביניהם צריכים להיחשב ככאלה שהתרחשו ב"תקופת הטיפול", ותוך ניצול יחסי מרות. "אלה הן הסיטואציות אותן ביקש החוק למנוע, וזוהי בדיוק מטרת העל של החקיקה - הגנה על מטופלים בעמדת חולשה, הנמצאים בסיטואציה של תלות במטפל, ועשויים להיות מושפעים ממניפולציות אפשריות המבוצעות על-ידי אותו מטפל", פסק השופט. "כשם שהחוק אינו רואה במטופל ככשיר לתת 'הסכמה' ליחסי מין עם מטפל בתקופת הטיפול, כך אותו מטופל אינו כשיר "להסכים" להפסקת הטיפול, ככל שאותה הפסקה היא מלאכותית וקיים חשש שמטרתה להכשיר מעשים אסורים הנעשים בסמוך לאותה "הפסקה".