פרידה מפאטס דומינו, "המלך האמיתי של הרוקנרול"
הציטוט המפורסם ביותר של פאטס דומינו, שמת שלשום (שלישי) בגיל 89, התייחס למקורותיה של המוזיקה שהוא נחשב אחד מחלוציה. "רוקנרול זה בדיוק אותו דבר כמו ריתם אנ' בלוז, ואנחנו מנגנים את זה כבר הרבה שנים בניו אורלינס", אמר דומינו ב–1957, כשהרוקנרול התפרץ בסערה פתאומית אל מרכז במת המוזיקה האמריקאית, חישמל את תודעתם של אנשים צעירים והרתיע את דור ההורים שלהם, את אמריקה הלבנה השמרנית.
האמירה של דומינו לא היתה נכונה במלואה. הרוקנרול נולד מתוך הריתם אנ' בלוז, אבל היה בו גם יסוד חזק של חידוש מהפכני. צ'אק ברי ובו דידלי הפכו את הגיטרה החשמלית לכלי הדומיננטי (ואת הרעיון של צליל מחושמל ורועש לדוקטרינה השליטה) ודחקו הצדה את הפסנתר וכלי הנשיפה, ששלטו בריתם אנ' בלוז. אצל אלביס פרסלי וגם אצל צ'אק ברי היו אלמנטים ברורים של קאנטרי, שיצרו אינטגרציה מוזיקלית בין שחור ללבן. הצרחה הפרועה, המטורפת, של ליטל ריצ'ארד היתה דבר שלא נשמע כמוהו לפני הרוקנרול. והרעיון של מוזיקה שמיועדת בראש ובראשונה לבני הנעורים אף הוא לא היה קיים בעולם של הריתם אנ' בלוז.
אבל לצד כל החידושים האלה, היה ברוקנרול המוקדם גם אלמנט חזק מאוד של המשכיות. מבחינות רבות הרוקנרול באמת היה "בדיוק אותו דבר כמו הריתם אנ' בלוז". והאיש שגילם יותר מכל אחד אחר את העובדה הזאת, את היסוד ההמשכי, המסורתי, של המוזיקה החדשה והמהפכנית, היה פאטס דומינו. זאת הסיבה לכך שדמותו נוכחת פחות בתודעה ההיסטורית מאשר דמויותיהם של החלוצים החדשנים יותר (בעיתון הזה נכתב לא מזמן, למרבה הבושה, שדומינו מת לפני עשרות שנים). זאת גם הסיבה לכך שכשנודע אתמול על מותו של דומינו, היו חובבי מוזיקה שתהו מהו בעצם הסגנון המוזיקלי שלו: רוקנרול? ריתם אנ' בלוז? במקרה של דומינו אי אפשר ולא צריך להבחין בין השניים, ואם מישהו חושב לטעון שהזמר והחייכן בעל הקול הערב לא היה איש רוקנרול, הוא צריך לדעת שהוא מסתבך עם אלביס. כשעיתונאי קרא לאלביס "המלך" במסיבת עיתונאים ב–1969, אלביס הצביע על דומינו, שהיה אף הוא במקום, ואמר "הנה המלך האמיתי של הרוקנרול".
דומינו נולד ב–1928 בניו אורלינס, נשר מבית הספר בגיל צעיר ועבד בנעוריו כעוזר של מחלק קרח. בבית שלו לא היה פסנתר, והוא היה מתאמן בבתים במסלול החלוקה שלו שהיה בהם פסנתר. בסוף שנות ה–40 הוא כבר הופיע בקביעות במועדוני ניו אורלינס, ובראשית שנות ה–50 התחיל להריץ להיטים בתחנות הרדיו השחורות של דרום ארצות הברית, שכמה מהם נמכרו ביותר ממיליון עותקים — הצלחה מסחרית כמעט חסרת תקדים בעבור אמן ריתם אנ' בלוז באותם שנים.
ב–1953, שנה לפני שאלביס בן ה–19 נכנס לאולפני סאן בממפיס כדי להקליט שיר לאמא שלו, המפיק האגדי ג'רי וקסלר, שהיה אז עדיין עיתונאי (וטבע את המושג "ריתם אנ' בלוז") כתב במגזין "דאונביט": "האם תוכלו לדמיין אספן תקליטים ב–1993, שמגלה תקליט של פאטס דומינו בדוכן של צבא הישע וממהר הביתה כדי להניח אותו בפטיפון? אנחנו יכולים לדמיין את זה. זה בלוז טוב, זה ג'ז טוב, זה מסוג הדברים הטובים שאף פעם לא עובר זמנם".
וקסלר דמיין את מה שיקרה 40 שנה אחרי הזמן שבו כתב, והתחזית שלו נותרה שרירה וקיימת גם כיום, מקץ 64 שנים. שירים כמו "Ain't That A Shame", "Blue Monday" ו"Blueberry Hill" לא איבדו בחלוף הזמן והאופנות אפילו גרם אחד מהרעננות, התנופה והיופי שלהם. וגם אם ההשפעה שלהם על המוזיקה של העשורים האחרונים לא משתווה להשפעת שיריהם של צ'אק ברי או ליטל ריצ'ארד, היתה להם בכל זאת השפעה חשובה.
בהשוואה למוזיקה המחוספסת של חלוצי הרוקנרול החדשנים, שנפלה כמו פצצה על אמריקה הלבנה של אמצע שנות החמישים, המוזיקה של דומינו היתה ידידותית לאוזן וגם הנוכחות שלו, עם החיוך התמידי, היתה פחות פרועה ומרתיעה לעיניים לבנות, לעומת החלוצים השחורים האחרים. התוצאה: דומינו היה המוזיקאי השחור הפופולרי ביותר של התקופה, שני בהיקף המכירות שלו רק לאלביס. ומכיוון שהיסודות השחורים במוזיקה שלו, ובעיקר הקצב, היו לא פחות איתנים מאלה של עמיתיו, ייתכן שהוא היה האיש שצרב את השפה המוזיקלית השחורה בתודעה של אמריקה הלבנה יותר מכל מוזיקאי אחר.
לא רק הקצב, גם סגנון השירה. דומינו היה זמר אדיר, בעל קול בריטון גמיש ועשיר בגוונים. השירה שלו היתה נקייה בהשוואה לצרחה של ליטל ריצ'ארד, אבל הגישה שלו לפרייזינג, הצורה שבה הניח את המלים על הקצב, היתה משוחררת ומשחררת: הוא מתח הברות, פיתל אותן, עשה בהן כרצונו, ותמיד מתוך הלך רוח של שמחה וחדווה. מיק ג'אגר אמר שלמד ממנו להשאיר חלק מהמלים לא לגמרי ברורות. ג'ון לנון סיפר שהשיר הראשון שלמד לשיר היה "Ain't That A Shame". ואלה רק שניים מענקי הרוק הלבנים שגדלו על ברכיו של דומינו.
כמו שקרה לכל חלוצי הרוק השחורים, גם הקריירה של דומינו דעכה בתחילת שנות ה–60, עם פרוץ עידן הביטלס. השיר האחרון שלו שצעד במצעדים היה הקאוור שלו ל"ליידי מדונה" של הביטלס, שנכתב בהשפעה ברורה שלו עצמו. גם כפסנתרן דומינו היה אמן משפיע מאוד: כל שיר שיש בו חבטות פסנתר בצרורות כפולים של שלוש ועוד שלוש חייב משהו לדומינו. אחד השירים המוקדמים שלו, "Be My Guest", נחשב גם לאחד ממבשרי הסקא הג'מייקני. ועוד השפעה: ההופעה החיצונית שלו. דומינו תמיד עלה לבמה מהודר ומתוכשט, ובכך הוא עשוי להיות אחד האבות הקדמונים של תרבות הבלינג של ההיפ־הופ.
דומינו המשיך להופיע בעשורים האחרונים, אבל הוא נשאר רוב הזמן בביתו בניו אורלינס והעדיף להימנע מטקסים וכיבודים. הוא לא הגיע לטקס ב–1986 שבו הוכנס להיכל התהילה של הרוק, וגם לא לטקס הגראמי ב–1987, שבו הוענק לו פרס על מפעל חיים. כשהוריקן קתרינה החריב חלקים מניו אורלינס, גם ביתו של דומינו נפגע. הוא פונה ממנו ובמשך כמה ימים לא היה עמו שום קשר, עד שבתו ראתה אותו בתמונה בעיתון, שבה נראה מקלט למפונים. זמן קצר לאחר מכן דומינו הוציא את אלבומו האחרון (והראשון זה יותר מ–25 שנה). הוא נקרא "Alive and Kickin'".