את מיכאל (מיכי) מרק, שנרצח ליד בית חגי, הכרתי כשהיה ילד קטן. אמא שלו, זלדה, הייתה הגננת של אביגיל, בתי הבכורה. מיקי היה ילד קטן–גוף ובהיר. מלא חיות, שובב, קופצני, תוסס, פתוח לכל עבר, כמו האות א'.
להלוויה בעתניאל לא יכולתי להגיע. צפיתי בה בשידור חי באינטרנט. מבעד למסך המחשב שלי ראיתי את בית המדרש בעתניאל, שהיה מלא וגדוש באבלים ששרו ניגונים עתיקים כשעיניהם שבורות וכלות. ופתאום ידעתי בפשטות גמורה שאני אדם משיחי. יתרה מכך, ידעתי שכל יהודי מוכרח להיות משיחי.
כשאני מדברת כאן על משיחיות אני לא מתכוונת בהכרח לציפייה לאיש מסוים שיגיע. אני גם לא מדברת בהכרח על דמות המשיח בישעיהו או אצל הרמב"ם. אני לא נכנסת כאן למחלוקת אם המשיח הוא דמות של אדם ספציפי או שהוא מהווה תקופה. אני גם לא מכוונת לכיוון הפוליטי. אני מתכוונת למשהו שבתוך ומעבר לכל אלה, לחוויית משיח שהיא חבירה לחוט המשיחה ששזור בתוך ההיסטוריה, חוט שהתחיל אי–אז, עידנים לפנינו, ושיימשך אי–אנה, הרחק מעבר לנו. אני מתכוונת למשיח שהוא מושג אינטימי אצל היחיד כמו גם אצל הכלל, לחוט המשיחה שהוא מעין מנגינה פנימית שמכוונת את מהלך החיים.
יש אנשים שאינם רואים עתיד, והם חיים בעבר, או שקועים ביומיום. אחרים מנסים לבנות להם עתיד שמתבסס על מה שכבר מצוי בעבר וביומיום. אבל המחפש אחר המשיח אומר, לא. יש עתיד, והוא שונה ואחר מכל מה שהכרת. יש בנמצא אזור קיום אחר. אפשר שיהיה אחרת. מי שחי בהלך נפש משיחי שולח יתד אל תוך האופק המרוחק, מפנה לשם פניו, ומתחיל להלך על גבי חוט המשיחה הדקיק, בכוונה להגיע אל מקום אותה יתד בלתי נראית, שנעוצה במסתרי האופק.
הציפייה למשיח אינה בהכרח ציפייה לעתיד במובן הרצף ההיסטורי הליניארי. אפשר גם לראות בה ניסיון למפות מחדש את ההווה, לפלס דרך אל המציאות שמסתתרת בחביון ההווה. אבל כך או כך, זו יציאה למסע. כשהיוצא למסע הולך בגדולות, וכל חייו הם סיפור של דרמה גדולה, מתמשכת. ואין בחייו משהו סתמי.
ואולי מין אמירה שאין להביא לה אסמכתא במסמכים. נראה לי שבאיזשהו מקום, מעבר לאזור הביוגרפי המתועד והמוכר, כבר טעם בעל הנטייה המשיחית בעברו טעם של ימות המשיח, ומאז אותה טעימה קדומה הופך בפיו תפל כל שהוא מנסה לטעום בשגרת היומיום. מתוך אותו אובדן עלום, מקדיש המאבד את חייו למסע של חיפושים.
כאן אפשר גם להרחיב ולומר, שאת הצירוף המקובל "פעמי משיח" אפשר לדרוש באופן שיצביע על כך שהמשיח לא עתיד לבוא רק אי שם בעתיד הרחוק. "פעמי משיח" משמע שהוא חוזר ובא פעמים רבות, עובר במחוזותינו מפעם לפעם. גם אם, בגדול, זה צפי לעתיד, הרי שבמהלך ההיסטוריה חוזר המשיח ובא, ואפילו בימינו שלנו בא. בסוגריים אציין שאפילו אני עצמי, שאמנם כבר זקנה למדי, אבל לא ישישה מאוד מאוד מופלגת, שמעתי לא פעם בחיי את קול פעמיו.
בשנים האחרונות הפכה "משיחיות" להיות מילת גנאי. מאשימים אנשים שהם משיחיים ובכך מתכוונים לומר שהם הזויים, לא ריאליסטיים, עושים מעשים של טירוף. ואני רוצה לומר, הריאליסט שווא ידבר. שום דבר בעולם הסובב אותנו אינו ריאליסטי.
העולם שנולדנו לתוכו כולו העלם. אנחנו, בני האדם, מתמודדים עם ההעלם מיום היוולדנו. יש בינינו שרוצים למצוא תבנית מדויקת שתנתב את דרכם, יש גם כאלה שמנסים, ואולי גם מצליחים, לפחות לפרקי זמן, להרפות. אחרים תועים, נבוכים. ואילו החלום המשיחי שולח חוט דקיק שמנסה לגשר, לפייס, לחבר, בין תוהו לתבנית.
כשאני מדברת על המשיחיות אני מדברת על דבר שביסודו הלך נפש מעודן, דק מאוד, שמפעיל, כמו מוסיקה חשאית, את האדם. אני מתכוונת להלך נפש כמעט לירי, שבבסיסו ענווה, אבל אין בו התבטלות. הלך נפש כזה מפיח ביחיד ובמעשיו עוצמה, מתוך ידיעה שהחוטים שבהם נרקמים מעשיו הם חלק מרקמה אינסופית, קמאית.
אם להשתמש בהגדרות מוכרות, הרי שלהיות משיחי משמעו להיות רומנטי. להרגיש את הגעגוע העמוק שמצוי בעולם, וליצור ולפעול מתוך חבירה אליו.
להיות אדם משיחי משמעו, בעיניי, הוא, ראשית לכול, לחיות בכל רגע נתון בקשב מלא. להיות דרוך ופקוח, ולנוע מתוך ביטחון עמוק ומתוך שאלה מתמדת. מי שחי כך מתווה את חייו כמו בריקוד זוגי, הוא פוסע פסיעה ומחכה לפסיעה שהמציאות, שאיתה הוא מרקד, תנחה את צעדו הבא. הוא הלוליין שמטייל בגבהים על גבי חוט המשיחה הדק, כשהתהום שנוכחת מעליו והתהום שרובצת מתחתיו הן אלה שמלמדות אותו לרקוד.
מלכתחילה לא שולח הַכָּמֵהַּ למשיח את עצמו קדימה במצח נחושה, ביהירות של חץ שלוח. הוא חי אמנם בתוך הזמן ובכוח העבר הוא משגר את עצמו הלאה כחץ, אבל למרות היותו חץ שמתכוונן לכיוון מסוים, הוא מניח גם לרוח להיות שותפה בתעופתו, הוא נענה לה כשהיא מסיטה אותו מדרכו במהלך המסע, ובד בבד חש שהרוח אף היא קשובה לתנועותיו. הוא פעיל או סביל, כנוע או מכניע, על פי הצורך. ייתכן, ואף סביר, שתוך כדי מעופו של החץ, כלומר תוך כדי מעופו שלו, תשתנה המטרה, בהרבה או במעט, אך לא יהיה בכך כדי לערער את עצם הפלא ואת האמון במעוף.
אבל חשוב פה לומר – אם תיארתי עד כה את זה שמצוי בהלך רוח משיחי כאדם מלא קשב, הרי שיש בו תכונה נוספת. הוא גם עיקש. הוא אובססיבי. הוא לא מוותר. יותר מזה, קשה כבר לומר אם הוא זה שלא מוותר, או שהרוח שעל גביה נישא היא זו שהשתלטה עליו והיא הקובעת את מהלכיו.
וגם אם לא פעם נקרע חוט המשיחה הדקיק שעליו הוא מהלך והוא נופל ממנו לתהום, לאה אך בלתי נלאה הוא שב ושוזר אותו מחדש, קופץ עליו שוב, ופצוע, מוכה, הוא חוזר להלך על גביו. והנפילה החוזרת ונשנית הופכת אף היא להיות חלק מהכוח החי בסיפור שלו.
דא עקא. לעתים קרובות מאבד זה שמצוי בהלך הרוח המשיחי את דרכו הקשובה, ולאחר שצבר נפילה ועוד נפילה הוא הופך נמהר, מריר, פגיע ופוגע. בשפתיים קפוצות הוא ממשיך להלך על גבי החוט, בעצימת עין ובאטימת אוזן.
וייתכן גם אחרת. ייתכן שדווקא אותן הטלטלות, המעלות והמורדות, ייהפכו להיות קמץ ופתח, חולם וצירה, פסיק, סימן שאלה וסימן קריאה, תנועות וסימני פיסוק – תווים במנגינה הקמאית שעל גביה יוכל ההולך על חוט המשיחה להינשא, ובכוחה תתפלס לו הדרך. במקרה כזה, גם בדרך אל המשיח יש כבר בחינת משיח. מעין משיח. מעין עולם הבא.
כאן אולי המקום לשאול אם אפשר להימנע מכל אלה. האם ניתן לווסת את התשוקה, או ללמוד לחיות בלעדיה. האהבה, באשר היא, מקלקלת, כידוע, את השורה, וכשמתעוררת תשוקת אהבה אצל האוהב, מיד חרדות כל השורות כולן לעצם קיומן. כשמדובר ביחידים, הרי שלכל אחד נטיות שונות, ועל פיהן הוא מתפקד.
וכאשר באים להתבונן בתרבות במובנה הגיאוגרפי – וברור שאני עושה כאן הכללה מסוימת – הרי שהעולם המערבי הוא עולם השורה. הוא שואף לקיים עולם שפוי. לפני שנים שמעתי לראשונה את הצירוף "מנהל תקין". נמצאה, לכאורה, דרך לחיות את החיים באופן המדויק, התקין, חיים בריאים, שהתשוקה שבהם מנווטת על ידי השכל הישר. העולם המערבי כופף עצמו למערכת ממושבצת של משפטים וחוקים, ובגבולותיה הוא מנסה לנתב ולייצב את דרכו.
בחלק מתורות המזרח, לעומת זאת, לפחות בצד התיאורטי שבהן, יש רצון לחרוג מהעולם הנוכח, שאינו אלא אשליה. קיימת שם השאיפה לבטל את הרצון ואת התשוקה, שמובילים אך ורק לתעתוע, ולבנות קיום שמשוחרר מתשוקת חיפוש ומציאה, ולפיכך משוחרר גם מכאב.
נדמה שהעולם כולו, מזרח ומערב, מנסה, כל פן בדרכו, לעקר מתוך החיים את הכאב. זה מובן. מי שחש כאב, ואפילו כאב שולי באצבע פצועה, יודע עד כמה קשה להכילו.
עם זאת, האמנם חיים ללא כל כאב אפשריים? אפשר, כמובן, למתן את הכאב, לשכך אותו לפרקים, אבל הייתכן להתקיים ללא כאב בכלל?
ואם נתקרב מקצווי מזרח ומערב ונתבונן בעצמנו, הרי שאנחנו לא כאן ולא שם. אנחנו יהודים. להיות יהודי משמעו לחיות בתוך ההיסטוריה, לא מחוצה לה. יש אמנם, בעולם הקבלי, הגבוה, מקום שמעבר להיסטוריה, אבל אתה, כיהודי, מצווה לחיות, קודם לכול, בתוככי המציאות, בתוככי ההיסטוריה. והיסטוריה משמעה תנועה. ותנועה משמעה תנודות, מעקשים ומהמורות, עליות וירידות, פצע ומרפא. גם אם יש בה, בדרכו של היהודי, מנוחה, הדרך שלו לא יכולה להידמות לשלווה הבודהיסטית.
ואם דיברתי קודם על חוט המשיחה, אותו חוט דק שמעניק למהלך על גביו את חווית הנוחם שבמשיח, הרי שבמקביל מתקיימים גם חבלי משיח, כשהחוט הדק מתעבה והופך להיות חבל, או כבל, ותחושת המשיח נטענת אז כולה בכאב, וצירי הדלת הנפתחת לרווחה מייסרים פתאום כצירי יולֵדה.
להיות יהודי משמעו לנוע דרך קבע בפער שמתקיים בין הישר לבין המפותל, בין היעקב לבין הישראל. מצד אחד יש ביהודי רצון להיות ישר. הוא קובע לו חוקים והלכות ותוכניות, ומנסה לנהוג על פיהם. מנגד, זה לא ממש מצליח. היהודי, מטבעו, משתוקק, לכן הוא גם מהפכן. לכן הוא יוצר. במקורותינו "איש הישר בעיניו יעשה" אינו הכיוון הנכון. דווקא הקו הקטוע, הפרוץ, המפותל, הקו של "נפתולי א–לוהים נפתלתי", של "דור עיקש ופתלתול", הוא הקו שאנו מורגלים בו. לא אנשי שורה ישרה אנחנו. המציאות שלתוכה נולדנו היא כתב חידה גדוש בסתירות.
אך בא החלום המשיחי ואומר, יש עוד אפשרות. ייתכן גם שלא יתקיים עוד פער בין השניים. שייווצר הזיווג בין הפתלתול לבין הישר, וישראל ויעקב חד יהיו.
בשפה העברית שווה "משיח" בגימטרייה ל"נחש", ובמקביל, אנחנו אומרים, בהפיכת השי"ן השמאלית לימנית, "משיח לפי תומו". המשיח הוא הערמומי והתמים שאינם סותרים עוד זה את זה. יכול להתקיים מצב שבו הקווים המקבילים נפגשים.
ולשם מכוונים הגעגועים.
פעמי המשיח קרבים ובאים, ושבים ומתרחקים. בכל פעם מתחדשים להם הצירים, ומשהו נולד – וכשנדמה שאכן, הנה לבסוף בא הרוגע, חוזרים ומתחדשים הצירים. ושוב אתה מיוסר. ושוב נולד משהו. וכך הלאה והלאה. דבר יולד דבר, תקופה יולדת תקופה, ומתוך מעשה הצורף הזה מתרקם לו משהו שאין ביכולתנו לדעת מהו.
אבל בכל פעם שדבר נולד, מתמלא הבית לזמן מה אורה, וגם כאשר נדמה שהאורה נגנזת ונמוגה, מתברר שהיא אינה נעלמת לחלוטין. היא ממשיכה להתקיים בתוך הניגון.
וכשמצליחים לשמוע את הניגון באוזניים, באוזני הראש או באוזני הלב – אבל באוזניים, לא במחשבות, המחשבה לא מסוגלת להגיע לכך – מצליחים לאחד את הסתירות ואת המקטעים להוויה זורמת, פועמת, אחת.
אחזור כאן למה שפתחתי בו. לשירה שעלתה בהלוויה של מיקי מרק, שירה שקטה ועזה, שירה שלא התחילה בנו ולא בנו תסתיים. בניגון באה לידי ביטוי המשיחיות בכל עוזה. מפני שבמוסיקה אין כל תו נבדל ועומד בפני עצמו, התו חובר לתו שחובר לתו, ואין ביניהם גבולות, זהו משך הזרע, זהו קול הדורות, חוט ההמשכיות, וחוט המשיחה נכרך בחוט המשיכה, והנפש נמשכת, אתה יודע שיש מה שמעבר לך, ואתה יכול להניח עצמך על הניגון והוא יטה שכם ויישא אותך ואת משאך הלאה.
בניגון ניתן למצוא גם במהלך הדרך משהו מהצפון ביעד.
מן הראוי שאומר כאן דבר מה גם לגבי עצמי. גם אני, מתוך הכמיהה שבי, עולה ויורדת, עולה ויורדת, ולפעמים אני יורדת ירידה גדולה ונדמה לי שאין אפשרות לעלות ממנה.
אבל מפעם לפעם אני זוכה גם לשמוע את הניגון המשיחי, ואפילו לשהות בטווח פעמיו. והוא מרפא לנפשי. וברור לי שחיי אינם חיים בלעדיו.
פורסמה ב-9 ביולי 2016, ב-גיליון חקת תשע"ו - 987 ותויגה ב-משיחיות. סמן בסימניה את קישור ישיר.	3 תגובות.
רשומה נפלאה ומעורר השראה, כאב ושמחה.