האות ניתן. אולי זו פרשת אופק בוכריס, אולי הקביעה השנויה במחלוקת של בית המשפט העליון בנוגע ל"תכנית הנאנסות" (הן עדיין ממשיכות לטעון שהן נאנסו, ואני מאמינה להן), אולי זה השינוי בהנחיה 2.5 של הפרקליטות (שבניגוד לתפיסה הרווחת מעולם לא מנע העמדה לדין של אדם ששיקר על הפגיעה המינית שלו במטרה לפגוע במישהו) שמקלה על האפשרות להעמיד לדין מתלוננות שיש סתירות בעדותן, כפי שקורה לנפגעות תקיפה מינית (אגב עבודת המטה על ההנחיה החדשה בוצעה על-ידי גברים, בלי נשים), אולי זו הבריחה ב-100 קמ"ש של מפכ"ל המשטרה אלשיך מהטיפול בתקיפות מיניות במשטרה. תהיה הסיבה אשר תהיה, השיח על תלונות שווא חזר, הוא כאן בכל הכוח, והוא צפוי לגבור על-ידי ארגוני אבות אלימים ככל שתתקרב ההכרעה על ביטול או שינוי חזקת הגיל הרך, במהלך שמובילה השרה שקד.
חזרנו שוב לבקלאש (מתקפת נגד). אחרי הישגים משמעותיים ביותר של השיח על תקיפות מיניות, שהביאו לפרישתם של שני חברי-כנסת ולמחאה ציבורית גדולה נגד אנס שקיבל חצי שנת עבודות שירות, ובעיקר שינויים התנהגותיים חברתיים בקרב הגברים עצמם, השיח על תלונות שווא עושה את מה שהוא יודע לעשות הכי טוב – להסיט את תשומת הלב מהמגפה האמיתית, תרבות האונס, אל עבר מתי מעט של תלונות שמנופחות והופכות לחזות הכל.
הטיעונים הם אותם הטיעונים המכובסים – נשים מניפולטיביות שמנסות לנקום בגברים בגירושים, שמנסות לסחוט כספים, וסתם נשים שהן רעות כי הן יכולות. בתכניות הרדיו או הטלוויזיה אחוזים מדומיינים נזרקים לאוויר: 30% תלונות שווא, 40%, 60%. התכניות נדמות למכירה פומבית בהן המגיש או עורכת הדין שמגיעה להתראיין מתחרים ביניהם מי יגיד מספר יותר גבוה.
אין כאן שום התייחסות חדשה לנשים. אלא, זהו אותו דימוי ישן ועתיק, של נשים רעות ומניפולטיביות שמשתמשות במיניות שלהן כדי לפגוע בגברים ולסרס אותם. ראינו אותן בדימוי של הוגינה דנטטה (הפות עם השיניים), בדימוי הפם פטאל (האשה הקטלנית), במכשפות הרעות מהאגדות, באמירות כמו "אשה בונה אשה הורסת" או "נשים נשים שק של נחשים" ובדמות של לילך איצקוביץ'-יפה ב"רמזור". כל אלה ועוד יוצרים חשדות כלפי כל אקט שנעשה עם אשה, ובמיוחד אם היא אשה מינית.
הטיעונים על תלונות השווא נענו שוב ושוב על-ידי פמיניסטיות גם בנתונים על מספר תלונות השווא שקיימות באמת, וגם בהסברים מפורטים על מסע הייסורים שנשים עוברות כשהן מתלוננות, ולפיכך על-כך שאף אשה לא תעבור את הדרך הזו בלי שהצדק יהיה עמה. אפשר שוב להציף את הנתונים האלה, או שאפשר לדבר על הפחד הקמאי והמושרש מנשים אצל הדוגלים בגבריות פטריארכלית, ששום נתון של 2% או פחות לא יעביר אותו. סטטיסטיקה לא משחקת תפקיד ברגש.
שאלת ההתייחסות לנשים ולנשיות היא המפתח כאן, ובעיקר ההתייחסות לכל הנשים כמקשה אחת, למעט המצטיינות שהצליחו לנער מעצמן את הסממנים הנשיים הנחשיים. לא בכדי המלינים על תלונות שווא אומרים שהנשים המעלילות פוגעות בכל הנשים המותקפות מינית, כי הן גורמות לכך שלא יאמינו לאף אשה. שטויות במיץ, מתי פעם אחרונה גבר שאנס נתן לנשים לגיטימציה לפחד מכל הגברים? הרי הטענה הרווחת כלפי פמיניסטיות היא "לא כל הגברים". בתפיסה הפטריארכלית, כל גבר הוא פרט, אדם בפני עצמו, שמגיע לו לפתח את עצמו ואת כישוריו. נשים, לעומת זאת, הן זהות אחת לשנייה והזהות שלהן היא מגדרית. אם אחת היסטרית או רעה, אז ככה גם כולן, למעט המצטיינות כאמור. לפיכך, בניגוד לטענה שלהם שהם מסייעים לנשים שבאמת הותקפו, הם דווקא פוגעים בהן. זאת, כיוון שלצד הפצת השיח על תלונות שווא הם גם מפיצים את השיח שמאחד נשים לכדי מקשה אחת. כך, הם גם מייצרים התניה שגויה לפיה כל מתלוננת היא מתלוננת שווא או שצריך מיד לחשוד בה כמתלוננת שווא, וגם לא מאפשרים לדון בתרבות האונס, שלא לדבר על להתמודד איתה.
זו גם הסיבה שמובילי הקמפיין מביאים לעתים קרובות נשים עורכות דין שיתראיינו ויצאו נגד תלונות שווא. כך, הם יוצרים הפרדה בין נשים "טובות", כלומר אלו שתומכות בגברים, לבין נשים רעות, הידועות גם בכינויין "פמינאציות". עבור הנשים שלוקחות בזה חלק, הפרס הוא קבלה לאחווה הגברית וסימונן כלא "נשיות", כי נשיות הרי היא דבר נחות ורע. הן מתקבלות לא רק כי הגברים מלטפים להן את הראש ואומרים להן שהן אמיצות ונשים חזקות, אלא כי הן מסמנות את עצמן כרחוקות מהנשים המשוגעות: אלו שלא יודעות לקבל מחמאה, הורסות את הרומנטיקה ומסרבות לפתוח רגליים.
הדימויים האלה על נשים מתיישבים בתוך המציאות המאוד דיכוטומית שאנחנו חיים בה, שבה יש ניסיון להגדיר "טוב" ו"רע" ברורים מאוד, (לא רק בהקשרים מגדריים). לאחר שהוכח שכל הנשים הן אותו הדבר ומחפשות לפגוע בגברים, כלומר הן סומנו כ"רע", הגברים שדוגלים בתפיסה מאצו'איסטית פטריארכלית מריחים מלחמה (כי הם מריחים מלחמה כמעט בכל דבר), סוגרים שורות עם גברים אחרים ומתכוננים לצאת לקרב.
מבחינתם הם נדרשים לסגור שורות, כי ככל שמתרבות התלונות והעדויות, ככה מתחוורת המציאות שבה תרבות האונס היא רחבת היקף ומושרשת. קשה להם לקבל שיש כל-כך הרבה גברים ששותפים לתרבות האונס, כי מי שאונס הוא רע, ולא יכולים להיות כל-כך הרבה גברים רעים. לכן, כנראה שהבעיה היא בנשים, שמתלוננות לשווא. זה לא טריק חדש. כשפרויד התחיל לטפל בהיסטריה נשית, הוא גילה שמדובר בתופעה שמתרחשת אצל נשים שהותקפו מינית. תופעת הנשים ההיסטריות הייתה כל-כך רחבת היקף שהוא לא יכול היה להתמודד עם המחשבה שיש כל-כך הרבה מקרי אונס, אז הוא הפך את ההיסטריה לבעיה של נשים משוגעות. אם תרצו, הוא הניח חלק מהיסודות לתופעת תלונות השווא. אם המציאות שלנו הייתה מסוגלת להכיל מורכבות, אולי המצב היה אחרת.
תפיסת המלחמה של גברים שחושבים שנשים נלחמות בהם דרך המיניות שלהן, נובעת אולי גם מהמלחמה של גברים בגברים, שאותה מבנה הפטריארכיה. ייתכן והם חוששים מגברים שיפעלו נגדם תוך שימוש בנשים אחרות, כמו במקרה של "קמפיין הנאנסות" של מוטי מורל. גם אם גברים מעורבים בזה נגד גברים, זה לא אומר שזה לא קרה וזו גם דרך לחשוף את הדברים, כמו שאמרה רויטל סוויד בדיון בועדה לקידום מעמד האשה ושוויון מגדרי, בתשובה לאלשיך שטען שתלונות אנונימיות היו דרך של קצינים לנקום אחד בשני. אבל מלחמה זו מלחמה.
אם הם היו יוצאים ממוד מלחמה, ומדברים בצורה קצת יותר מורכבת על הדברים, אפשר היה לדבר על תרבות האונס באמת. אפשר היה לדבר על הרצף שבין צפייה בפורנוגרפיה בכיתה ה' לאונס נשים במועדון, או בין האשמת ילדות שהולכות במכנסיים קצרים שהן מגרות את הבנים במקום ללמד את הבנים לא לבהות, לבין גבר שאונס, אולי לא במודע, אשה שהוא איתה במיטה וקפאה. אפשר היה לדבר על צדק מאחה ומציאת דרכים לריפוי החברה, שאינן עוברות בהכרח באפיק פלילי. אבל זה רק בתנאי שגברים יבינו שגם הם חלק מהמערכת שמלמדת אותם לאנוס, וזה לא בהכרח הופך אותם לגברים "רעים", ולפיכך הם חייבים להיצמד להאשמות בתלונות שווא כדי להוכיח שהם "טובים" (מבדילה אלף אלפי הבדלות מגברים שאונסים במודע ומרוע כמו קצב ונחמן).
ההצלחות הפמיניסטיות האחרונות שהפכו את שיח התקיפות המיניות למיינסטרימיות לא הצליחו עדיין לשבור מספיק את הדיכוטומיה בין "טוב" ל"רע", אלא הרחיב את הקטגוריה של "רע". הסיבה לכך שהשיח על תרבת האונס לא נמצא עדיין במקומות האפורים היא ברורה – אם היה כזה, הוא היה הולך לנקודת הראות הגברית-דיכוטומית, שבה אם גבר לא יודע שהוא פגע, או הופעלו עליו לחצים ולכן פגע, או שהוא פגע ומתחרט אבל הוא חשב שככה דברים מתנהלים בין נשים לגברים ואיזה מין גבר הוא אם הוא יוותר על זה, אז הוא לא אחראי אלא אלו הנשים השרמוטות שממציאות דברים. אבל בדיון מורכב ניתנת לגברים האפשרות לקחת אחריות, במקום להדחיק, להתגונן ולתקוף.
השיח על תקיפות מיניות ואונס צריך להתקדם עכשיו אל האזורים האפורים האלה. לא על חשבון הנפגעות, שלהן נתונה הבחירה כיצד לפעול. אלא, באמצעות מתן אופציות נוספות לקבלת צדק כמו לקיחת אחריות של הפוגע וקבלת פיצוי. שינוי זה חייב לקרות בד בבד עם שינוי השיח ברמה החברתית, ויצירת שיח על הבניות של גבריות, על תפיסות של גבריות ביחס לנשיות ועל מיניות. שינוי השיח גם יאפשר דיון על תקיפות מיניות מושתקות שמתרחשות בין הומוסקסואלים. אין לי שום עניין להכיל גברים פוגעים על חשבון נשים. אבל אני לא במלחמה, אני מחפשת פתרון. מיתוס תלונות השווא הוא סימפטום של גבריות במלחמה. אם ננטרל אחד, ננטרל גם את השני.
ביום חמישי האחרון השיקה רשת הטיפוס העירונית Performance Rock אתר חדש ופמיניסטי. האתר מדגיש את הקידום שהרשת עושה לנשים מטפסות, כמו לדוגמה טיפוס חינם לנשים בכל יום חמישי, הוא נכתב בלשון נקבה/מעורבת/נייטרלית, מוצגות בו תמונות של נשים מטפסות, יש בו הפנייה לדו"ח של מרכז אדוה על פערי שכר מגדריים ובסוף העמוד על מטפסות נשים ממודגשת ההכרה בצורך של נשים בביטחון במרחב שנחשב לגברי. זאת דרך המשפט "המרחב הציבורי לא תמיד קל לנו כנשים. חשוב לנו שכל מטפסת חדשה (ילדה או אישה) תרגיש אצלנו בטוחה ונינוחה. אנחנו מאד קשובות, ולא נסבול שום תוקפונות על רגע מגדרי בין קירותינו". איילת יערי, מנהלת השיווק של הרשת, מספרת שהיכולת להשיק אתר כזה היא תוצאה של תהליך. תחילתו בכתיבה בעמוד הפייסבוק של הרשת בלשון מעורבות, כמו לדוגמה "מטפסותים שרוצותים" והעלאה תמונות של נשים מטפסות. מהלך זה נעשה בניגוד לעצתם של יועצי שיווק, מעצבות ועורכים לשוניים. אולם, ההתעקשות שלה הובילו למציאות שבה פעולות כאלה הן כבר ברורות מאליו בקהילת הטיפוס, שנחשבת לספורט גברי, וקירות נוספים החלו בכך גם הם.