כולם רוצים להגיע לברלין, לבקר באטרקציות של ברלין, לראות מוזיאונים בברלין, לבזבז כסף בברלין – ולא מבינים למה הבגדים כאן לא זולים כמו שסיפרו להם ואיך זה שמחיר של מנה במסעדה ברלינאית לא כל כך רחוק ממקבילתה התל אביבית. ותושבי ברלין יוכלו להסביר בפעם האלף שהכל עניין של יחסיות בחיים, ושאם תאכלו במסעדות שאינן ממוקמות באזורי תיירות מובהקים תשלמו הרבה פחות – אי אפשר לשכנע את המשוכנעים. הפסקתי לספר שמילקי וקוטג' הם בסך הכל טריק יחצני, שהמילקי הרבה יותר טוב בארץ, שזה בכלל מעדן משמין ודי זבלי ומי בכלל רוצה לאכול את זה, גם אם מקבלים עליו עודף ממטבע של שקל. הפלאפל בגרמניה זול יותר ממקבילו הישראלי, ואני עוד לא מצאתי את הישראלי המתייר שימהר לאכול פלאפל זול תוצרת ברלין.
"איך זה לגור בברלין", שואלים אותי לא פעם, תמהים לגבי מושא ההשוואה הכמעט-אולטימטיבי שהתפתח בשנים האחרונות על קו תל אביב – ברלין. ובכל פעם אני מסביר מחדש שהחיים כאן הם כמו החיים בכל מקום אחר: קמים בבוקר, הולכים לעבודה, חוזרים מהעבודה, מכינים ארוחת ערב לילדה או לעצמי, כותבים, רואים טלויזיה, הולכים לישון. בשבילי ברלין היא מזמן עוד עיר, מקום שצריך לעזוב מדי פעם, להתרענן, לנקות את הראש.
ואין כמו כדורגל לנקות את הראש, וספק אם סגפנים באופיים יטרחו לעזוב את שכונת מגוריהם, הם לא צריכים נסיעה רחוקה כדי להירגע. אדם בתוך עצמו הוא גר, והם יכולים לעשות זאת בין ארבעה קירות, לנשום עמוק ולהעריך את מה שיש. וכמונו יש מיליונים, וגם בלייפציג ודרזדן ודורטמונד וברמן יש אנשים שחיים את החיים, לא משהו זוהר במיוחד, עוד יום.
ובסופי שבוע רצים לאצטדיון כדורגל, יושבים במקום הקבוע שלהם, פוגשים את החבר'ה הקבועים שלהם, שרים או מקללים או סתם נהנים מהאווירה, שלוש שעות של אסקפיזם טהור, הזמן היחיד בו הטלפון נותר מיותם בכיס, נשלף ממנו כשמגיע נוטיפיקיישן על שער במשחק מקביל, כמו בימים הטובים של שירים ושערים והטרנזיסטורים ביציעים. כמו האוהד של מכבי תל אביב שזכרתי, שישב בשער אחת עשרה, שהדליק את הרדיו רק לאחר שצעקות המאזינים האחרים ביציע דיווחו על שער, "אני לא רוצה לבזבז את הבטריות", אמר לאוהדים שישבו לו על העורק, שניסו לשכנע.
מגדבורג היא עיר גרמנית קטנה באופן יחסי, מאתיים שלושים וחמישה אלף תושבים על 201 קילומטרים רבועים ונהר אלבה אחד. פעם שלטה באזור יישות בשם האימפריה הרומית הקדושה. אין לה קשר לאימפריה הרומית, גם קדוּשה לא היתה מעולם הצד החזק שלה, אבל כוח היה לה, מספיק כוח על מנת לשלוט באזור במשך כמעט אלף שנה. בראש האימפריה הרומית הקדושה עמד קיסר, והקיסר הראשון שלה היה אוטו הראשון שהעניק את העיר מגדבורג כנדוניה לאשתו, שהביא לשגשוגה תוך הענקת זכויות ייחודיות כמו הטבעת מטבעות וגביית מיסים, ושבשנת 973 מת ונקבר בקתדרלת העיר. במאה ה-13 זכתה העיר לזכויות ממשל עצמי ('זכויות מגדבורג'), הראשונים לעשות זאת באירופה המזרחית. וגם ניסוי מעניין נערך בעיר במאה ה-17 על ידי ראש העיריה אוטו פון גריקה, ניסוי שהציג את כוחו העז של לחץ האוויר. והעיר יכולה היתה להינצל מהקומוניזם אחרי שנכבשה במהלך מלחמת העולם השניה בידי האמריקאים – אבל אז נסוגו היאנקיס מהעיר, העבירו אותה לידי הסובייטים וחרצו את גורלה לארבעים וארבע השנים הבאות.
וגם מועדון כדורגל יש לעיר, ואולי הוא לא מתקרב לאירועים ההיסטוריים שהתרחשו בעיר במאות קודמות, אבל בכל הנוגע למזרח גרמניה יש למגדבורג במה להתגאות.
קבוצת כדורגל אחת בלבד מגרמניה המזרחית הצליחה לזכות את המדינה הקומוניסטית בכבוד רב. זו היתה פ.צ מגדבורג, שב-1974 פגשה בגמר גביע אירופה למחזיקות גביע את מילאן וגברה עליה 0:2. 4.641 צופים בלבד היו באצטדיון ברוטרדם ברגע ההיסטורי: זו היתה הפעם הראשונה והאחרונה בה זכתה קבוצה מזרח גרמנית בתואר אירופי. גם שלוש אליפויות ושבעה גביעים ארציים יש למגדבורג, ולמעט עונה אחת שיחקה הקבוצה באוברליגה החל מ-1959 ועד לאיחוד הליגות הגרמניות ב-1991.
עונת הכדורגל האחרונה של גרמניה המזרחית נפתחה ב-11 באוגוסט, כשלושה חודשים לפני איחוד גרמניה הרשמי ב-3 באוקטובר 1990. קבוצות האוברליגה לא נלחמו בעונה זו אך ורק על מקום טוב בטבלה כי אם גם על עתידן במערך הכדורגל של גרמניה המאוחדת. מקום ראשון ושני – לבונדסליגה, מקומות 6-3 – לבונדסליגה השניה, מקומות 12-7 יתמודדו בפלייאוף על מקומות בבונדסליגה השניה. הקבוצות שיסיימו מתחת למקום ה-12 יחד עם הקבוצות שייכשלו בפלייאוף העליה ישחקו בליגה השלישית המאוחדת.
שלוש אליפויות היו לפ.צ מגדבורג באוברליגה, והחל מעונת 1966/7 לא סיימה הקבוצה עונה עם מיקום בטבלה הנמוך מהמקום השמיני. ואז הגיעה 1990/1, ודווקא בעונה החשובה מכל איבדה מגדבורג את הראש, סיימה במקום העשירי בטבלה ונכנסה לשלב הפלייאוף. הכשלון היה גדול, פ.צ מגדבורג סיימה אחרונה בבית הפנימי (מול שטאל ברנדנבורג, פ.צ ברלין ואוניון ברלין) עם שתי נקודות בלבד ואפס נצחונות. אחת הקבוצות הבכירות בכדורגל המזרח גרמני מצאה עצמה בליגה השלישית.
השנים הקשות בליגה השלישית התחלפו בשנים קשות עוד יותר בליגה הרביעית – עד שבעונת 2014/15 הגיע הסוף – או ההתחלה: מגדבורג עלתה לליגה השלישית ושיחקה בה שלוש עונות בלבד לפני שרשמה עליה היסטורית לבונדסליגה השניה – באיחור של עשרים ושבע שנה.
מבנה האחזקות של פ.צ מגדבורג מזכיר לנו שעדיין יש תקווה לכדורגל שאינו בחסות ספונסר רב-מיליארדים והשפעה. למועדון חוזי אימוץ רבים, כולם עם חברות מקומיות שמעבירות סכומים קטנים ובינוניים המאפשרים את קיום המועדון ברמה גבוהה. האוהדים תומכים בקבוצה, נוסעים באלפיהם למשחקי החוץ שלה וממלאים את האצטדיון המקומי. את העונה שעברה סיימה פ.צ מגדבורג במקום הראשון בליגה השלישית ובצמרת מספרי הצופים – 18,200 בממוצע ישבו ביציעי ה-MDCC ארנה במשחקי הבית של הקבוצה.
אני אוהב לנסוע למגדבורג. פחות משעה וחצי ברכבת ומגיעים לעולם אחר, הכי שונה שאפשר מברלין. פחות רעש, פחות מכוניות, פחות אנשים, פחות פקקים, פחות צואת כלבים, יותר שקט. מצד שני נסו למצוא מקום להעביר בו לילה, פאב שפתוח אחרי חצות, מסעדה עם מטבח שמשרת לקוחות בשעת לילה מאוחרת.
מצאנו מקום שכזה, מסעדה יוונית שהגישה לנו אוכל שעה אחת בלבד לפני חצות. הם קיבלו את פנינו בלבביות ים תיכונית, בדקו שוב ושוב שהכל בסדר, הגישו לנו שלושה צ'ייסרים של אוזו לפני שליוו את החשבון בצ'ייסר אחרון ודי. זה בטח בגלל שהם יוונים, בגוף הם בטח מגדבורגים – בלב הם שייכים למקום אחר.
בוקר שבת מסביר פנים, לא כמו הלילה. האנשים יוצאים לרחובות מוקדם בבוקר, אפשר לשמוע אותם ברחבת תחנת הרכבת המרכזית שממוקמת מול המלון, או שכנראה המלון ממוקם מול תחנת הרכבת, אין כאן ענין היסטורי ביחסים שבין תרנגולת וביצה. בחלון הראווה של חנות המועדון שממוקמת ברחוב הראשי של העיר מוצג טוסטוס בצבעי פ.צ מגדבורג, כחול ולבן, אולי כדאי לערוך כאן את משחקי הבית של נבחרת ישראל, עוד לא מכירים אותנו כאן, יגיעו בהמוניהם, סט העידוד כבר בילט-אין.
שלוש שעות לפני שריקת הפתיחה, מרכז העיר מלא בלובשי כחול ולבן. נשים וגברים, ילדים ונערים, וכולם ממלאים את הרחובות, יושבים בגלידריות, תופסים כל כיסא פנוי במסעדה שמגישה בירה. הכל סביב הבירה, כולם שותים בירה, איך אפשר לשתות כל כך הרבה בירה. השנים בגרמניה הפכו אותי לייקה (ויש אף הטוענים שאני הוא נובו-ייקה/ייקה פוץ, מחק את המיותר): לא מאחר, מתעצבן מאי סדר (אצלם, לא אצלי), מתלהב מנקניקיות קארי, ורק הבירה לא הצליחה עם השנים למצוא פינה חמה במחזור הדם, עושה בו שמות בכל ביקור אקראי, מותירה את סימניה הבולטים ביום המחרת, אני כמו בר מ'שמש' – כוסית פטל ודי, מטביע את יגוני בטיפה המתוקה.
בסוף שתיתי דיאט קולה. במקדונלדס.
הדרך לאצטדיון כדורגל מרגשת לעתים כמו המשחק עצמו. מאות אנשים שהולכים יחד איתי, שיורדים מהרכבת ומתחילים ללכת לכיוון המגרש, חוצים שכונה סמוכה, חולפים על פני אישה מבוגרת שמטיילת עם פודל, גבר שיושב על ספסל ומעשן ג'וינט עם ניחוח מוכר שמגיע עד לצד השני של הרחוב. כולם הולכים לשם, ואני לא יודע איפה אני, ירדתי יחד עם כולם בתחנה שלא הכרתי, אבל כולם בכחול ולבן, וכולם נעים בכיוון אחד, וכבר רבע שעה שאני הולך אחריהם בלי לחשוב, בסוף נגיע לאן שצריך. תביא שאכטה.
לא כולם אוהבים מצלמות, פעם אפילו קיבלתי דחיפה הגונה מאוהד אוניון ברלין שהאמין שאוטוטו הוא נכנס לפריים, אז אני משתדל שלא להיכנס לחיים של אנשים שאיני מכיר. עומד בצד, מדבר למצלמה, מנסה לתאר לעצמי על מה הם חושבים כשהם חולפים על פניי, שומעים שפה שמעולם לא שמעו קודם לכן בחייהם, מה זה יכול להיות. הייתי רוצה להיות לרגע במקומם, להקשיב לעברית כגרמני שמעולם לא שמע אותה קודם, זה בטח יישמע כמו סינית.
ריח הנקניקיות הצרובות מגיע מרחוק, הנני כאן.
קצת פחות מתשעה עשר אלף איש הגיעו למשחק ביום קריר יחסית לעונת הקיץ המשוגעת שעברה עלינו. שבועות ארוכים ללא הפוגה של שלושים ומשהו מעלות בצל, ואצלנו אין מזגנים בבתים, הגרמנים לא מעוניינים לפגוע באיכות הסביבה וגם טוענים ש'בשביל שבועיים של חום בשנה לא צריך להתקין מזגנים בבתים". הבעיה העיקרית היא שכבר מזמן לא מסתכם הקיץ ב'שבועיים בשנה', כבר מזמן חם כאן ביולי-אוגוסט ואין לאן לברוח, והנסיעה ברכבת משולה לישיבה בסאונה – עם הבגדים.
שש עשרה מעלות היום, והגשם תיכף יתחיל לרדת, גם הוא התגעגע, יותר מדי זמן הוא לא ראה אותנו, ואנחנו אותו. השחקנים יירטבו, אנחנו לא, לנו יש גג, מעיל דק ושמחה גדולה לשוב למגדבורג, הפעם למשחק בבונדסליגה השניה.
קשה להם, לשחקנים של מגדבורג. כריסטיאן בק היה אחד הכוכבים של הקבוצה בליגה השלישית, לאף אחד לא היה ספק שימשיך גם בבונדסליגה השניה. אבל משהו קורה לו, הוא לא מסתדר עם שחקני ההגנה כמו פעם, בעונות שעברו. הבונדסליגה השניה היא ליגה קשוחה, השחקנים עובדים קשה כדי לעצור את יריביהם, לפעמים בכל מחיר. אינגולשטדט לא סוטה מהנוסחה ומצליחה להעלות לשחקני מגדבורג את הדם לראש ולגרום להם לאיבוד שליטה, בדיוק מה שרצו החבר'ה של אלמוג. הם שוברים רגליים, הוא אפילו לא יושב על הספסל.
להפסקה יורדות הקבוצות בשוויון, 1:1. שני שערים נפסלו למגדבורג, אחד בשל נבדל והשני, ואני עדיין לא עמדתי על הסיבה לפסילת השער השני. דבר אחד אפשר לומר על השופט, גם אם זה לא כל כך מוצא חן בעיני האוהדים המקומיים – הוא נותן למשחק לזרום. שחקני אינגולשטדט מפרקים, יורדים לגליצ'ים מאיימים, מושכים בחולצות, אבל השופט לא שומע ולא רואה, לא שורק ולא עוצר את המשחק. הוא גם לא נענה לטענות הקשות של שחקני מגדבורג אחרי שער השוויון, מניף את הזרוע לכיוון מרכז המגרש, עוד דקה להפסקה.
ניתן להבחין בפערי הרמה בין הליגות. מגדבורג עדיין לא שם, לא הצליחה עדיין לגדל אופי של בונדסליגה שניה. אינגולשטדט מזמן שם, גם כששיחקה בבונדסליגה היא היתה שם. הייתי במספר משחקים שלהם בעונה שעברה, תמיד הם היו קשוחים וחזקים, לא מוותרים גם אם מפסידים. יכולת טכנית היתה הצד הפחות מוצלח שלהם אבל בחייכם: אנחנו בבונדסליגה השניה, לכל חצי קבוצה עם סיכויי ירידה מובהקים יש טכניקה גבוהה יותר מקבוצות צמרת בליגות ראשונות באירופה, אפילו יותר מהליגה השישית באירופה.
במחצית השניה נרגע המשחק, ההתקפות הבלתי פוסקות של מגדבורג מפסיקות, אינגולשטדט מתחילה לתקוף ונראית איכותית יותר ליד הרחבה. ארבעים אוהדים עשו את הדרך מבוואריה, עניין של 450 קילומטרים, והם יחזרו הביתה עייפים, שבעי רצון – ועם נקודה אחת. השחקנים, שדי מרוצים מהתיקו בסיום, חוגגים ביחד עם האוהדים את הנקודה. שמונה עשר שחקנים מול ארבעים אוהדים, ככה זה עם קבוצות קטנות, חבל שצריך לסגור את היציעים הצמודים ליציע האורחים. סיבות בטחוניות, ברור ומובן, אבל חייבים לחשוב על פתרונות מוצלחים יותר. באצטדיון של אוניון ברלין הקימו מחיצת פלסטיק קשיח בין יציעי האורחים והמקומיים, כל כך קשיח עד שאי אפשר לשוחח דרכו. פעם ישבתי ביציע האורחים ופגשתי חבר מעבר לפלסטיק, ואחרי שתי דקות של "מה???? לא שומע!!!" ויתרתי והלכתי לקנות נקניקיה.
בדרך הביתה עוצרים בכיכר המרכזית, לחגיגת 'כריסטופר סטריט דיי', החגיגה המקבילה למצעד הגאווה שנערכת לזכר התקוממות הלהט"ב הגדולה הראשונה שהתרחשה בסוף שנות השישים בבאר ניו יורקי, סטונוול אין, שמוקם ברחוב כריסטופר שבגריניץ' ווילג'. ובעיר של מאתיים שלושים וחמישה אלף תושבים יש גם מספר יחסי של גייז, והחגיגות מול הבימה רחוקות מלהזכיר את אלו של ברלין או תל אביב. מעולם לא שמעתי מחברים על תוכניות לחגוג את כריסטופר סטריט דיי במגדבורג, מי שלא גר כאן לא מגיע לרוב לכאן, לשכת התיירות הסמוכה והריקה מאדם מעידה יותר מכל על המציאות.
וגם אני כאן בשביל הכדורגל, ועוד מעט יוצאת הרכבת שלי הביתה, לברלין. עוד מעט ישוב הרעש לאוזניים, ההמולה לעיניים, המהירות לרגליים, ומגדבורג תהפוך לחלום. כמו הטיבטים של דראמסאללה, הטאלי של דלהי וחוף הים של ארמבול, בסוף הכל הופך לעבר, לגלויה שנמצאת עמוק בתוכנו ושלאט לאט דוהה, מתפוררת – אבל אף פעם לא נעלמת.
מה שבטוח – אחזור למגדבורג לפני שאחזור להודו.
הלוואי ויכולתי ההפך.
תודה, החוויה מועברת במלוא עוצמתה, עד שמתחשק להגיע למשחק.
כל מה שכתבו למעלה. תענוג.
פרוזה על כדורגל!
סחתיין על המסע וסיפורו. חוויה לקרוא.
כרגיל, תענוג לקרוא! ועולה תהיה, מתי יוצא הספר הראשון?