כאשר עמד מאיץ החלקיקים הגדול בז'נווה – ה-LHC להתחיל בפעולתו בספטמבר 2007, היתה סביבו הסטריה לאחר שמספר פיסיקאים חובבים, החליטו לתבוע את הנהלת CERN – ארגון בינלאומי הבונה את המאיץ, בטענה שחור שחור שיווצר בו יבלע את כדור הארץ.
המאיץ לא פעל כמעט. ביומיים הראשונים של הניסוי, שנעשה בעוצמות נמוכות בהרבה מהעוצמה שבה אמור היה המאיץ לפעול בשיאו, התרחשו תקלות רבות, והתברר כי הסיבה לתקלות היתה כשל במערכת הקירור שהצליחה לקרר את המנהרה בה מואצים החלקיקים רק לטמפרטורה של ארבע מעלות קלווין (מעל האפס המוחלט) במקום שתי מעלות. מאז, במשך כשנתיים, מנסים כל הגופים הפעילים בבניית המאיץ לתקן את התקלות הללו.
כעת, כחודש לפני הפעלתו המתוכננת של המאיץ לאחר תיקון אינספור התקלות שהתגלו בו בימים הספורים בהם פעל, עולה תיאוריה חדשה כנגד הפעלתו, או ליתר דיוק – תיאוריה המסבירה למה המאיץ לא פועל ולא יפעל.
הד"ר הולגר נילסן ממכון נילס בוהר בקופנהגן והד"ר מסאו נינומייה ממכון יוקאווה בקיוטו, פרסמו לפני כשבועיים מאמר ב-ArXiv ובו טענו כי סדרת התקלות במאיץ אינה מקרית, וכי מתקיימת השפעה של העתיד על ההווה, כאשר הטבע דואג לכך שלא יווצר בוזון ההיגס – אותו חלקיק המעניק מסה לאלקטרון. להערכתם ישנו חוק טבע, המונע את יצירת החלקיק גם באורח מלאכותי. וכי היווצרות החלקיק בעתיד גורמת להשפעה על העבר (שהוא ההווה שלנו), כדי למנוע את התרחשות הניסוי ובכך גם את היווצרותו של החלקיק.
פרופ' ברק קול, ממכון רקח לפיזיקה באוניברסיטה העברית מסביר כי מדובר באירוע תקשורתי ולא בחשש אמיתי. המאמר שפורסם לראשונה לפני כשבועיים, עשה רעש בקהילת הפיסיקה ויש ממנו ריח משונה שכל אדם מהישוב מבין מה לא בסדר בו, והפיסיקיאים יסכימו עם קביעה זו. עם זאת, הסיפור הזה מזכיר לנו ששוב הולכים להפעיל את ה-LHC בחודש הקרוב וכולנו מצפים בקוצר רוח לציד של חלקיק ההיגס, שיוכל אולי להאיר לנו חידות עמוקות בתחום פיסיקת החלקיקים היסודיים: מה שובר את הכוח החלש, מה נותן מסה לאלקטרון וחידות אחרות.
השניים הללו גם מעלים לדיון את שאלת היפוך הזמן. אנחנו יודעים שחוקי הפיסיקה היסודיים לא מבדילים בין עתיד ועבר, כלומר אם אני לוקח סרט של אטומים בודדים שמתנגשים ומקרין אותו הפוך, אני לא יכול להבדיל מהו הסרט האמיתי. מצד שני אנחנו יודעים שאם אנו צופים בסרט של כוס נשברת ואנחנו מקרינים אותו הפוך אנחנו יודעים להבדיל.
אנחנו יודעים להגיד שההבדל הזה מורגש במערכות עם הרבה חלקיקים. אנחנו רואים את ההבדל בין הסרט לסרט ההפוך. יכולים להבחין בהיפוך הזמן וזה דבר מאוד מעניין בפיסיקה, שהחוקים היסודיים לא מבחינים אבל ברגע שמדובר במערכות מסובכות ומורכבות אנחנו מיד מרגישים בכך.
אז מהו הרעיון של נילסן ונינומייה?
פרופ' קול: "הם מניחים שידוע להם שחלקיק ההיגס לא יתגלה. ברגע שמניחים את זה, ברור שהמאיץ הנוכחי ומאיץ קודם שהיה אמור להיבנות בארה"ב (ונפל על רקע העלות הגבוהה שלו, א.ב.) נידונים לכשלון. ברגע שהם הניחו את זה הם מבינים שכל מאיץ שמנסה לגלות א נידון לכשלון אבל לא הם ולא אף אחד אחר לא יכול להצדיק את ההנחה הזו שחלקיק ההיגס לא יתגלה. זאת הנקודה החלשה בלשון עדינה בטיעון שלהם.
ההתערבות מהעתיד היא שאם אתה יודע שחלקיק ההיגס לא יכול להתגלות זה אומר שהמכונה נידונה לכשלון. העתיד, אם אתה ידעת אותו משפיע על העבר. אם נחשוב על אפקט הסבא, אם אתה יודע שלאדם מסוים נולד נכד, מכאן אתה יכול להסיק בדרך של התערבות מהעתיד שהוא יספיק להוליד בן. אותו דבר כאן. אותו רעיון.
מישהו גילה להם מהעתיד?
"אף אחד לא גילה להם כלום מהעתיד. הם אומרים את זה מתוך אפשרות. להערכתי הם מנחשים את זה בעקבות סדרת התקלות ואמרו שאולי התקלות הללו מרמזות על זה שאי אפשר לגלות ואז זה משהו מעגלי, ואם אי אפשר לגלות את החלקיק ברור שהתקלות תימשכנה.
יש משהו בדבריהם?
פרופ' קול: "אינני מתכוון להגן על הרעיון הזה, הוא מאוד איזוטרי. "
יותר איזוטרי מחור שחור שיווצר במאיץ, שכזכור שמו של ה-LHC נקשר בו לקראת ההפעלה הראשונית ואפילו היתה תביעה לאסור משפטית את פתיחתו (תביעה שנדחתה)?
"מדובר ברעיון אפילו הרבה יותר איזוטרי מהרעיון של חור שחור שייוצר בפרויקט. היווצרותו של חור שחור קוונטי, לא מהסוג שבולע את העולם אלא כזה שמיד מתפרק, היא אמנם בעלת סיכוי מאוד נמוך אבל אי אפשר לשלול אותה לחלוטין. זה דבר שהוא במסגרת האפשרויות הקיימות בפיסיקה (שלא כמו חור שחור קלאסי הבולע את כל מה שמסביבו, שגרם בזמנו לבום תקשורתי ואשר הסיכויים ליצירתו הם אפס) לעומת זאת לא צפינו מעולם השפעה מהעתיד על העבר." מסכם פרופ' קול.
ומה הגורם לתקלות, האם זו סתם הפלגמטיות האנושית?
פרופ' קול: "גם אני סבור כך."
בעניין בוהם ורעיונותיו אודות משתנים סמויים (כמועמדים ראויים להסביר אי וודאות ו"מוזרויות" קוואנטיות) מומלץ ספרו Wholeness and the implicate order.
כאחד המסבירים הטובים של הפיזיקה הקוואנטית בצעירותו, הגיע בהמשך למחשבה על כך שהעובדה שהתורה הקוואנטית מבוססת על פונקציית גל ועל הסתברות, מראה על אי ידיעת משתנים רלוונטיים (סמויים בינתיים).
כדוגמא, ציין חישובי חברות ביטוח, שיכולים לקבוע באופן שיטתי ומבוסס, מה הסיכוי שבן אדם ממין ידוע, גיל, הרגלי חיים, תזונה, מקום מגורים וכו'- ימות בשנה מסויימת בחייו.
חישובי הסתברות דומים מסוגלת הפיזיקה הקוואנטית להפיק לגבי חלקיקים.
אך כדי לקבוע בדיוק מתי ואיך אדם מסויים ימות, יהיה צורך להכיר משתנים רבים נוספים. וזה כבר הרבה יותר קשה לעשות, אך אפשר בקלות להבין שהשימוש בכלים הסתברותיים נעשה (תמיד) כשאין ידיעה-שליטה על משתנים רלוונטיים רבים.
וכאלה- הוא טוען- קיימים.
תודה על התגובה, אבל זה לא נכון לקבוע שאין לעצם הידיעה משמעות מתמטית. התופעה מוסברת על ידי קריסה של הסופר פוזיציה. ופיזית מתרחשת רק בעת הצפיה.
מצאתי מאמר חדש, בן יומיים בלבד, בכלכליסט – על דעותיו של אהרונוב בנושא הזמן. עד כמה זה מה שאתה מחפש איני יודעת. אולם לאהרונוב עצמו יש אתר באינטרנט, ובו מוזכרים מאמרים שלו, בסיפרות פיסיקלית. ניתן להגיע לאתר בקלות דרך ויקיפדיה.
כפי שאמרתי בתגובתי לאהוד – זה לא כל כך מפליא אותי ששמו לא מוזכר בפרסומים.
החברה האלה הלכו איזה 700 צעדים מעבר לספקולציה של אהרונוב.
השפעת העתיד על ההווה בגלל סתם חוק טבע לא ממש מעניינת אותם כי הם רצו לדבר על ישות תבונית עם רצון שגורמת לתופעות.
אהרונוב הוא הרי הנביא של פונקצית הגל מהעתיד לעבר. כפולה עפ"י דעתו אחת שהולכת קדימה בזמן והשניה להפך.
מעניין ששמו לא שורבב לענין בפירסומים.
גם בין השורות של אהרונוב מתגלה הסכמה עם טענתי שגידול האנטרופיה אינו חוק יסודי כי אם תוצאה של חוקים יסודיים.
בגלל זה הוא מתלבט בשאלה אם חוק זה מוכיח שהזמן נע ולא בשאלה אם הוא מביא לתנועת הזמן.
כלומר – כפי שכבר טענתי – גידול האנטרופיה הוא תוצאה של זרימת הזמן (ושל שיקולים הסתברותיים) ולא חוק יסודי בפני עצמו.