בשונה מהנהוג לחשוב על זיקתם של הראשונים ל"דת העבודה", או למה שאפשר לכנות "דת הקולקטיב", אם הייתה להם דת, הייתה זו "דת האדם", זאת למרות שהיו מסרבים לקרוא לאמונתם "דת". הצעירים שייסדו את הקיבוצים והקבוצות, בעשורים הראשונים של המאה העשרים, היו ברובם אנשים בעלי הכרה ותודעה חילונית. הם באו מבתים דתיים ספוגי מסורת של דורות. הם לא התכחשו למורשתם היהודית אך הם חיפשו תכנים חדשים והם חיפשו את הקשר והחיבור לרוחות הקידמה ולרעיונות הכלל אנושיים של התקופה. במקום האלוהים הם שמו במרכז את האדם. ההומניזם האוניברסאלי שלהם לא היה חף מטעויות כואבות, כפי שקורה לכל תנועה חדשה ובכל מהפכה, וזו אכן הייתה מהפכה של ממש. באותה תקופה טעו רבים וטובים בעולם כולו להאמין שהמהפכה הקומוניסטית ברוסיה תביא בכנפיה "אביב חדש לאדם".
הייתה זו טעות טרגית, אך היא לא הורידה דבר מעוצמת אמונתם באדם. ה"קולקטיב" לא היה עבורם בבחינת תכלית עליונה, הוא היה בעיניהם המכשיר הנכון להעלאת האדם. כל אדם. עבורם בני האדם לא נועדו להיות "שמן על גלגלי החברה והמדינה". להיפך, החברה הינה התנאי ההכרחי לצמיחתו של האדם. בשפתו של מרקס הצעיר, מטרתה של החברה הסוציאליסטית היא "מימוש עצמי מרבי למרב חבריה". מימוש עצמי במובן של מיצוי היכולות והתרומה לאדם ולחברה. מה שבתנועות הנוער הייתה "ההגשמה העצמית", להבדיל מ"המישמוש העצמי", המתפנק והאגואיסטי. מה שבשפה הרווחת היום מסתכם בשתי המילים הקצרות: "בא לי".
גם ברוחו, רוח עז".
שיאה של הדת החדשה הייתה האמונה במה שהם קראו "האדם החדש". היה יסוד כמעט משיחי באמונה שהנה הנה, בכוח תודעתנו ורצוננו ניצור "אדם חדש". אדם שהוא פרי האמונה בו והוא נשוא האמונה בעת ובעונה אחת. משהו המזכיר יסודות קבליים מחד גיסא ואת תורתו של מרקס מאידך גיסא. הפרשנות הפשטנית הרווחת, מייחסת למרקס את הקביעה כי "ההוויה (המציאות) מעצבת את תודעתו של האדם". בשונה מהפרשנות הרווחת, מרקס תיאר את היחס בין ה"הוויה" ל"תודעה" כיחס דיאלקטי, של השפעה הדדית. אליבא ד'מרקס, האדם שונה ומיוחד מכל יצור אחר ביכולתו לשנות את המציאות בכוח תודעתו. הוא בונה ערים, מטה נהרות, בונה מכונות ומחשבים, בעזרתם הוא משנה את סביבת חייו הפיזית והתודעתית. כך אנחנו, בני האדם, משנים ומעצבים את סביבתנו החברתית, וכל אלה חוזרים ומשפיעים על תודעתנו. הטיעון המרקסיסטי פוגש במקום כלשהו את הטיעון הקבלי, האומר כי האדם יכול בכוח רצונו לשנות את רצון האל. להשפיע על האלוהות החובקת כל, שהיא ההוויה בתוכה אנו חיים ופועלים. כך קרה שמתוך נקודות מוצא שונות צמחו ענפים מעניינים של תפיסות שיש בהן יסוד משותף של דת חדשה, "דת האדם". אמונה המשלבת הסברים רציונאליים חובקי עולם ואדם, יחד עם רעיונות שצמחו מתוך תחושות משיחיות ואמונה קיצונית באדם וברוחו, כפי שהיטיב לנסח זאת המשורר.