הייתי רוצה להתחלף עם הארי פוטר, ולא כדי לעוף על מטאטא, לגור בטירה מכושפת, או לנשק קטינות אטרקטיביות ממוצא סיני. אלה צ'ופרים נחמדים, אבל לא מספיקים כדי לפצות על חבורת פסיכים בגלימות שמנסה להרוג אותך. לא, הייתי רוצה לחיות בעולם של 'מסדר עוף החול', כי הסרט מציג פנטסיית ילדות אחרת שלי, הרבה יותר קסומה ומרהיבה: להקים עם החברים שלי מועדון מגניב נגד המורה הכי מניאקית בביצפר.
אבל אני מתגאה בהקפדתי על פרטים זעירים וחסרי משמעות, ולכן אציין שיש ב-'הארי פוטר ומסדר עוף החול' גם סיפור שלם על גבורה וחברות, מלחמה והקרבההההה (סליחה, פיהוק קל).
הארי פוטר בן ה-15, מבלה בסרט את שנתו החמישית בפנימיית הוגוורטס – מקום פלאי בו קיימים יצורים אגדיים, כמו סוסים מעופפים בלתי נראים או מורים טובים, שתלמידים אשכרה רוצים לבוא לשיעורים שלהם. בשעות הפנאי, ה"פ עוסק בעיקר בהצלת העולם מהקוסם האפל לורד וולדמורט. לילדים היום יש כאלה תחביבים מוזרים.
בפתיחת הסרט, הארי מותקף על ידי סוהרסנים, זן קסום של סמרטוטי ספונג'ה מעופפים ומרושעים. הוא מגן על עצמו, ומואשם שבכך עבר על החוק. נערך משפט, שבמהלכו מתבררות לנו שלוש עובדות מצערות: 1. קהילת הקוסמים לא מוכנה להכיר בכך שוולדמורט חזר למלוא כוחו ומהווה איום ממשי; 2. הם מעדיפים להתייחס להארי, שמספר להם על כך, כשקרן ומשוגע וזה גם מה שהתקשורת העוינת כותבת עליו; 3. דמבלדור, הקוסם האגדי ומנהל הוגוורטס, עדיין מתרוצץ בסרטים כתרנגולת היסטרית ערופת ראש, בפספוס מכאיב של דמותו השלווה והחייכנית בספרים.
למרות האישומים נגדו, הארי חוזר להוגוורטס, אך משרד הקסמים, שחושש מסיפוריהם של הארי ודמבלדור על שובו של לורד ו. הרשע, מחליט שדמבלדור הוא-הוא האיום האמיתי. המשרד ממנה לבית הספר לכישוף קוסמת מפקחת בשם דולורס אומברידג', שתפקידה האמיתי הוא למרר את חייהם של הארי, דמבלדור וכל התומכים בהם. הארי המסכן, שתמיד היה חיה נרדפת, סובל הפעם גם מסיוטים מסתוריים (שבהם וולדמורט לוחש לו "הארי… הארי…" כמו איזה סוטה), ומנודה על ידי שאר הילדים, שמאמינים לעיתון. מחוץ לבית הספר מתרבים הדיווחים על אירועים מפחידים ופעילויות של אוכלי המוות, משרתיו של וולדמורט. הארי שואף לקחת חלק בפעילות החשאית של מסדר עוף החול, אגודת הקוסמים שאותה הקים דמבלדור כדי ללחום בקוסמי האופל, אבל בינתיים הוא תקוע בבית הספר. מה אפשר לעשות? להרמיוני (כמובן) יש רעיון: להקים מועדון סודי ללימודי קסמי הגנה. שתישרף האומברידג' הזו! אם אפשר – מילולית.
הסרט החמישי בסדרת 'הארי פוטר' הוא עוף חול קצת מוזר. מצד אחד, הסרט דווקא הרוויח מכך שהוא מבוסס על אחד הספרים הפחות מוצלחים בסדרה: קטעים רבים נחתכו החוצה, מבלי שחסרונם יפריע לעלילה. פתיחת הסרט אמנם קצת קטועה ומבלבלת (למה מופקדת על בטחונו של הארי שומרת שלא יכולה לעשות כלום כשקורה משהו? התשובה בספר, לא בסרט). אבל אחר כך המצב משתפר. שלא כמו הסרטים השלישי והרביעי בסדרה, שרצו עם הלשון בחוץ כדי לדחוס את כל הפרטים החיוניים מעלילת הספרים (ונכשלו בכך), ל-'מסדר עוף החול' יש סיפור שוטף, שרובו ברור, גם בלי לקרוא את הספר קודם.
מצד שני, הספר החמישי דל יחסית באקשן, ולכן כמוהו גם הסרט: אין בו אף סצינה מרשימה שנחקקת בזיכרון, כמו אותו מאבק עם דרקונית שפיאר את 'גביע האש'. כרגיל, יש הרבה המצאות נחמדות ואפקטים מיוחדים, כמו תא טלפון שהופך למעלית למשרד הקסמים, זיקוקי הדינור הקסומים שמפעילים האחים וויזלי, או הענק גרעפ, שמספק לסרט כמה מהרגעים הקומיים המוצלחים שלו. אבל רגע השיא האמיתי של 'מסדר עוף החול' אמור להיות אירוע טרגי, והצורה הקונבנציונלית שבה הוא מטופל בסרט, הופכת אותו לסתמי. אנשי הוליווד, אנא הפנימו: כשדמות אהובה מתה, הילוך איטי בלי סאונד לא גורם לי להרגיש כאב. הוא גורם לי להסתכל בדאגה לכיוון עמדת המקרין.
בעיה אחרת של 'עוף החול', כבכל סרטי הסדרה, היא "היו לנו רק שעתיים וחצי להכניס את האגרידסנייפמקגונגלפאדג'בלאטריקסנווילצ'ו ועוד 237.3 דמויות ודמויות משנה". ג'יני וויזלי, למשל, נראית מסכנה במיוחד, כמו הילדה שעומדת בצד ולא מקבלת אף שורה בהצגה של בית ספר; ואפילו שני חבריו הטובים של הארי, רון והרמיוני, קצת נשארים בשוליים. חבל, כי רופרט גרינט (רון) עדיין מצחיק, ואמה ווטסון (הרמיוני) עדיין שולתת!, באותה המידה שגרמה לי לחשוב על הסרט הקודם כעל 'הרמיוני גריינג'ר וגביע האש'. דניאל רדקליף עצמו, אני שמח לומר, התייצב על רמת משחק סבירה של הארי פוטר.
שתי שחקניות חדשות מככבות: אוונה לינץ' – ליהוק מצוין לתפקיד לונה לאבגוד, הילדה שנראית מעופפת אפילו לקוסמים, ומתיידדת עם הארי בסצינות יפות וקצת מרגשות; ובעיקר אימלדה סטונטון ('וירה דרייק'), שמשחקת את דולורס אומברידג'.
הרבה פעמים אומרים כמה חשוב שנאהב את הגיבור של הסרט, אבל מה שבאמת חשוב, זה שנשנא את הרשע. בדומה לדמבלדור, גם הרשע הרשמי של 'עוף החול', וולדמורט (רייף פיינס), מאכזב: הוא לחוץ מדי בשביל להיות מרשים, ולפעמים נראה כמו הומלס שהתרושש אחרי ניתוח שיפוץ אף כושל, ומאז עובד במופע רחוב עם פרצוף צבוע לבן. אומברידג', לעומתו, היא הדבר האמיתי, התגלמות כל המורות המגעילות שהיו לכם: המורה חווה, שביישה אתכם מול כל הכיתה; המורה סמדר, ששיטת החינוך שלה כללה אך ורק שינון בעל פה של חומרים מעניינים כמו ספר הטלפונים; והמורה ימימה, שהסוודר הורוד המזעזע שלה היה מעוור אתכם ממרחק חמישים צעדים. קשה לקבוע מה יותר מזעזע אצל אומברידג' – האם זה הפער בין המראה הדודתי החייכני והצחקוקים החלקלקים-מתקתקים, לבין האכזריות והקלות היתרה שבה היא מנצלת את כוחה כלפי תלמידים? או אולי אוסף צלחות החתלתולים החמודים במשרד שלה? מה שבטוח, בשבילי מערכות היחסים הטעונות שבין אומברידג' לתלמידים היו האטרקציה האמיתית של הסרט, יותר מסצינת הקרב בין הטובים לרעים.
אם אתם לא נמנים על אוהדי הארי פוטר, 'עוף החול' הוא סתם סרט מהנה, עם הרבה דמיון, אפקטים, קצת הומור, וסיפור נצחי על צדק ורשע (כולל קלישאת "הגיבור צריך לבחור בין הצד הטוב לצד האפל", כמו ציטוט ישיר מ'מלחמת הכוכבים'). סרט כיפי, שכדאי לראות.
אבל אם אתם מאמיני הדת הרולינגית, אתם תלכו ל'הארי פוטר ומסדר עוף החול', תרצו או לא, כאילו הטילו עליכם קללת אימפריוס. אתם תתלהבו מעשרה דברים שאהבתם, תקטרו על אלף דברים שלא אהבתם, ותריבו עם מעריצים אחרים מה שייך לאיזו קטגוריה. אתם תפנטזו על סדרת טלוויזיה שבה כל ספר בסדרת הארי פוטר מעובד לעונה שלמה, ודמויות כמו גמדון הבית המרושע והפתטי קריצ'ר, הקוסמת משנת הצורה טונקס, או בלאטריקס לסטריינג' המצמררת, היו הופכות ליותר מהערת השוליים שהן בסרט הזה. ואתם תלכו גם לסרט הבא. אתם יודעים שתלכו… אתם חסרי אונים להתנגד.
לונג כבר הזהירה בדו"חקו, ואני חוזר על האזהרה: הביקורת הזו מדברת על 'הארי פוטר ומסדר הפניקס'. אפשר, כמובן, לדון כאן בעלילת הספר/סרט הזה, בלוויית אזהרת ספוילר, כשצריך. נא *לא* לכתוב כאן ספוילרים לספר השישי והשביעי. לא בלי סימן ספוילר ולא עם, לא ברצינות ולא בצחוק, לא אבל-אני-חייב ולא לא-יכולתי-להתאפק. הכוונה היא שגם מי שלא קרא עדיין את הספרים, אלא חווה את הארי פוטר בקולנוע בלבד, יוכל לקרוא את העמוד הזה בחופשיות, בלי לחשוש.
חוזר בשנית, פעם אחרונה: בלי *שום* ספוילרים להארי פוטר 6 ו-7. תודה.
1. הספר השישי תורגם, למה לא לשים לו ספוילרים? הוא נגיש לפוטריסט הבריטי והעברי כאחד. השביעי אני יכול להבין, אבל השישי?
2.קצת אוף טופיק, אבל חשוב למסנל"לים הרגישים לזולת: איך מלבינים טקסט?
מצטער, אבל הסברנו את זה עשרים פעם.
זה לא פתוח למשא ומתן. המסנל"לים הרגישים מתבקשים לא לסנל"ל.
כשאנחנו מבקשים או דורשים דברים כאלה, קח בחשבון שאנחנו לא עושים את זה סתם כי בא לנו, אלא שיש מחשבה והיגיון מאחורי זה.
אנחנו אתר קולנוע. גולשים אצלנו צופי קולנוע – לאו דווקא פוטריסטים; גולשים אצלנו אנשים שלא קראו את הספרים של הארי פוטר, אלא רק ראו את הסרטים.
כפי שרד כתב, מבחינתנו זה כלל בסיסי, והוא לא פתוח למשא ומתן.
ובקשר להלבנה, בכל סרט אחר?
אחלה של ביקורת.הסרט קצת פחות.
עוד לא ראיתי את הסרט, אבל אני אראה אותו במוקדם או במאוחר. כנראה שבמוקדם. בכל אופן, לפי הפרסומות ולפי הסרטים הקודמים, וולדמורט באמת נראה מעורר רחמים בצורה פשוט… מציקה – אבל ממש חזק. בתור התחלה, תמיד רואים לו את הראש. זה לא אמור להיות ככה – כדי שהוא יהיה מפחיד, או משהו בכיוון, הוא צריך ברדס. ברדס שמחסה לו חצי מהראש, כל הזמן. חוץ מזה, הוא צריך להיות פחות דקיק. כלומר, לפחות הוא צריך להיות בעל דקיקות אחידה, הוא נראה כמו מן חרוט – עבה למטה ונהיה צר יותר ככל שעולים. העיניים שלו אמורות להיות אדומות, או לפחות עם איזשהו ניצוץ אדום – לא חריצים עלובים כמו בסרט.
חוץ מהדמות העלובה של וולדמורט, מה שהכי הציק לי בסרטים היה חוסר הזרימה שלהם – שנבע מניסיון להכניס יותר מדי פרטים. זהו.
אגב, כנראה שאין הרבה אנשים ערים בשעה הזאת.
דווקא מבחינתי וולדמורט היה הדבר השני שהכי הפריע לי. לאורך הסרט הרביעי ובכלל לאורך כל סרטי הארי פוטר, הבעיה הגדולה מהמעבר לספר לסרט הייתה לדעתי דמבלדור.
שניהם היו הדבר השני שהפריע לי.
הדבר הראשון שהפריע לי היה הארי פוטר. הילד פשוט לא יודע לשחק (ע"ע סצינת הבכי המחרידה בסרט השלישי), שזה די חמור בהתחשב בכמות זמן המסך שלו.
אבל אני מוכן להישבע שמסרט לסרט יש קטעים שהוא מתחיל להיות ממש אמין. אולי ירצה האל ובסוף הוא עוד ידע לשחק!
הקטע שיזכר לדעתי לדורות בתור אחד הקטעים מעוררי הרחמים שראה הקולנוע יהיה הקטע בו הוא מרים את השרביט למעלה, ובשיא ההתלהבות יורק על כל אנשי הצוות שיושבים בקרבת מקום: "אקספקטו פטרונום!"
"he's back! ohohohoh…"
פשוט רציתי לא להיות שם כשראיתי את הבכי העלוב הזה.
אלוהים ילד, אתה לא יודע לבכות כמו שצריך, אז תבכה בשקט.
אוף, באסה לי!
החלטתי שלסרט הזה אני לא הולכת. הספר החמישי הוא הפחות אהוב עליי בסדרה, מהסרטים הקודמים לא כזה נהנתי, ואני ענייה עד כאב.
יופי, עכרור, תראה מה עשיתי. מאיפה אני משיגה עכשיו 26 שקל?!
אז אני בהחלט חושב ש'מסדר עוף החול' הוא אחד הסרטים החלשים בסדרה. הוא בלי שום ספק פחות טוב משני הקודמים. וכל הדברים שציינת בתור מה שאת רוצה לראות לוקחים ביחד בערך 38 שניות מהסרט. הבעיה היא שגם בסרט הארי פוטר חלש עדיין יש את אלאן ריקמן בתפקיד סנייפ, אמה תומפסון, אמה ווטסון (שהאמת, לא ממש מתבלטת הפעם), ועוד דברים שתמיד כיף לראות. והפעם – גם אימלדה סטונטון. אז שווה לראות, למרות הכל.
היו קטעים מצחיקים ונחמדים. האקשן הסופי לדעתי היה אחלה והוא הצליח לגרום לזה להראות ברמה של כל האחרים (ולא צניחה ענקית).
בסך הכול הסרט היה די סבבה והחזיונות היו מאוד משכנעים.
שלוקחים לסרט ילדים בני שש. הסדרה הפסיקה להיות סרטים לילדים בערך בסצינת העכבישים בסרט השני.
על המשפט בביקורת שבו וולדרמורט לוחש להארי. מזל שלא שתיתי קולה.
בפעם הראשונה קראתי את הספר לפני שראיתי את הספר. בפעמים הקודמות אטמתי את אוזני לטענות אודות עומק בסדרת הארי פוטר, ובעקבות הקריאה מהספר השלישי שיניתי את דעתי, חבל רק שאי אפשר לומר דבר דומה על הסרט.
כן, קיצורים, ספר בן 700 עמוד פלוס (לדעתי ספר טוב מאוד) וכו'. אבל ראבאק- רון והרמיוני כל כך מוחלשים, כל כך שם ברקע בשביל קידום מינימאלי של העלילה, כמו הקמת צ"ד. פרד וג'ורג' נעדרי שנינות וקסם אישי, ג'יני ויזלי מתאדה לכדי אבק, אעין כמעט האגריד: כל אלה הופכים בסרטים את הוגוורטס למקום שהוא, לדעתי הרבה יותר מגרמי מדרגות משני מיקום. משפט פה, שנינות שם והייתי חושב אחרת את על הסרט. גם הבנתי סופסוף שדניאל רדקליף לא שחקן גרוע, הדמות הקולנועית שלו פשוט חתוכה (אגב, זה עדיין לא אומר שאני חושב שהוא שחקן מצוין, הוא בסדר). שלא לדבר על הסירוס שנעשה לסיריוס- איפה הזעם! איפה האישיות חמת המזג! אני חולה על גארי אולדמן והוא ממגנט על המסך מבלי להשתמש בשטיקים, חבל שהוא לא הראה קצת יותר חיות.
מה שכן, העריכה הייתה מאוד חכמה, במיוחד שימוש בקליפים ומעברי סצנות מהירים וחוזרים בכדי לכסות חלקים גדולים מדי אך משמעותיים בעלילה. ההומור עבד עלי כמו שצריך (במיוחד הקטעים עם פילץ') והיו הרבה המצאות מקוריות של הסרט שתרמו המון להנאה מהסרט, כמו למשל המטוטלת מאחורי אמברידג' או גזרי העיתונות על מראות חדר הנחיצות.
אני חייב גם לציין לטובה את הדמויות הממוחשבות- קריצ'ר, גרעפ וסייח התראסטלים היו עשויים מצוין לדעתי, ולא שמתי לב לנסיגה ברמת האנימציה.
אני חושב גם שהסרט הזה נראה הרבה יותר אפור וחנוק מקודמיו (במיוחד הראשון)והדבר נעשה בכוונה בכדי להראות לנו איך הרגולציות והתקנות חונקות את הקסם בעולם, ואיזה כיף עם דמבלדור כבודו.
בלי להתייחס לרגע לעובדה שהסרט הוא חורבן -מושלם- לספר (שבעצמו לא כזה מעולה), הסרט היה נחמד ביותר.
אבל אם נתייחס לחורבן שנעשה, לקטעים שהוסרו ברשעות ולדמויות שקיבלו זמן מסך זעום-התלונות הן רבות.
-צ'ו?! צ'ו היא השטינקרית של צ"ד! דרך טפשית לקצר את מערכת היחסים של הארי וצ'ו (שבסרט הוצגה בכזאת סתמיות ושטחיות).
-המוות של סיריוס. כמו שהוזכר בביקורת, שום עצב לא הרגשתי כשהוא מת (מת? על מה אני מדבר, הסובבים אותי לא הבינו מה קרה בכלל) וזה כמובן בגלל זמן מסך זעום במיוחד שהוביל לאי-התחברות כוללת עם הדמות הזו בפרט ועם שאר המשניות.
-חדר הנחיצות הוצג בצורה כזו עלובה, ולמרות שזה שולי ביותר-זה מכעיס אותי כי באמת אהבתי את הרעיון שמאחורי החדר.
-סנייפ (עם לימודי הלטת הכרה קצרצרים ופלאשבק פצפון לעברו (איפה ההגיגית, איפה?)) מופיע כל כך מעט, מקגונגל יורקת כמה שורות וכאן זה נגמר, האגריד שנעלם כליל, טרלוני שפשוט הטיסו את הסיפור שלה.
פאקינג קווידיץ'?! איפה לעזאזל הוא היה?
למען האמת היה לי מוזר לא לראות בטריילר/טיזר שום מבט חטוף על רוכבי מטאטים שועטים מעל למגרש אז הנחתי שסצינות הקווידיץ' יהיו קצרות אבל לפחות יהיו! ובכן, הן לא שם.
מכעיס, מכעיס, מכעיס.
אגב, ביקורת מעולה. צחקתי לפחות שלוש פעמים.
חתכו את כל עניין הקווידיץ'.. כל הקטע שהקבוצה מפורקת ולא מוחזרת בעקבות החוקים החדשים של אמברידג'… ומה עם קריצ'ר? רואים אותו פעמיים לשבריר שניה ממלמל לעצמו, אבל הוא בעצם הסיבה שהמסדר לא הגיע בזמן לעזור להם… הוא בגד בהם כביכול… חסר לי גם ממש הדגש על העונשים שהארי קיבל מאמברידג' שבספר היו עקביים והוא לא רצה לספר עליהם להרמיוני ורון ובסרט שניה רואים אותו כותב ולאחר מצמוץ כבר הרמיוני שואלת אותו מה יש לו על היד..
בנוסף בסוף הספר יש קטע חשוב שדמבלדור מסביר להארי על הנבואה ועל זה שוולדמורט סימן אותו כשווה לו כי שמע רק חלק ממנה, ועל זה שרק אחד מהם יכול לחיות… ובסרט לא הסבירו את זה בכלל וזה בעצם הפואנטה..
לא ראיתי את הסרט, אבל למיטב זכרוני גם בספר הסצנה מאוד איכזבה אותי. יחסית לגודל המאורע היא הייתה כתובה בצורה פרווה לחלוטין.
אני די בטוח שהיא התכוונה שזה יהיה מבולבל.
כלומר, הארי לא באמת ידע שמי שעובר דרך הוילון הזה מת.. כך שזה לא היה ברור מהרגע הראשון שהוא מת, אולי רק אחרי שבלטריקס צחקה..
1.יש לסרט לוק של סרט אימה על מוגלגים ולא של סרט פנטזיה, וזה יצא מאד יפה.
2.רמת המשחק של כל השחקנים השתפרה מאד, במיוחד זו של רדקליף. גם אווה לינץ' מעולה.
3.אין תחושה של קיצוצים, העלילה ברורה ביותר ובמשפטים הקצרים שלו מצליח התסריטאי להעביר מסרים ותחושות שבספר לוקחים עמודים רבים.
4.השינויים הקלים שנעשו בעלילה נעשו בצורה מאד חכמה.
5.הפטרונוסים יפים יותר.
6.סצינת הפתיחה (הדארסלים) יפהפיה.
7.רוב הרעיונות המקוריים של התסריטאי (שלא היו בספר) הם מצוינים.
8.יש יותר אלן ריקמן.
9.העיצוב של הבית של סיריוס יפהפה.
10.דמבלדור נרגע קצת.
11.הלוקיישנים החדשים של הסרט – יפים ומושקעים. מה שאי אפשר לומר על הוגוורטס בסרט הזה.
1.כל האפקטים גרועים ביותר!
2.הסוהרסנים לא התקרבו אפילו לאופן שבו ביים אותם קוארון בסרט השלישי. לא רק שהם לא ספקו את התחושה שמרגישים שהם באים, הם גם דמו יותר לסנדמן מספיידרמן מאשר לסוהרסנים.
3.סצינת גרעפ היתה מזעזעת בעיני, ולא רק רמת הCGI הנמוכה. כל כך חיכיתי לראות את הרמיוני נכנסת להיסטריה, זה היה יכול להיות שואו שלם של אמה ווטסון, שדי חסר בסרט.
4. לא יכלתם לתת לקריצ'ר יותר משני משפטים? אה, אני צריך להגיד תודה שיש אותו בכלל.
5.כמעט כל הסצינות בטירה הם בקלוז אפ. לא רואים את הוגוורטס בכלל.
7.אני לא יודע אם זה חסרון או מעלה, אבל הסרט גביע האש היה מדהים ביופיו הויזואלי. הסרט הזה נראה כמו עוד איזה סרט רגיל עם קלייב אוון שודד בנק או משהו כזה. הזוהר של הוגוורטס אכן חסר, מצד שני – הרי זה מתואר בספר -איך שאמברידג' עשתה מהוגוורטס מקום שהארי היה מעדיף לא להיות בו.
8.יש מעט מאד אקשן בספר. האקשן הגדול ביותר זה סצינת "ויזלי הוא המלך" שבשיאה הארי וג'ורג מפרקים למאלפוי את העצמות. אבל בסרט אין קוידיץ'.
9.עיין סעיף 1.
10.כשהארי מגלה את האמת על אופיו של אביו, הוא חוטף את השוק של החיים שלו. מישהו הרגיש את זה בסרט?
11.למה הארי לא נכנס להסטריה כשהוא צריך? זה היה חסר לי גם במפגש הראשון עם רון והרמיוני, גם אחרי התקיפה של ארתור, וגם אחרי האסון בסוף. זה היה עושה את הסרט סוחף ואמוציונלי יותר.
12.מה הארי מצא בצ'ו הזאתי? בספר מתוארת נערה יפה במיוחד!
אהבתי את האווירה והצילום. גווני כחול כהים תמיד עשו לי את זה. תנו לי את סרט הצילום ואני אלקק אותו.
וולדמורט היה אחלה. לא יודע למה אתם מתלוננים.
דו הקרב בין וולדמורט ודמבלדור. פשוט סצינת האקשן הכי טובה בכל הסדרה.
השחקנים היו מצוינים. אפילו רדקליף היה טוב. והשאר בכלל.
סוף סוף מייקל גמבון מתנהג כמו דמבלדור אמיתי.
אמה ווטסון. אחרי שהיתה חננה בשני הסרטים הראשונים, כוסית בסרט השלישי ושוב חננה בסרט הרביעי כאן היא נראית כמו שילוב בין שני אלה. זה פשוט המיס אותי. למעשה, בעוד אתם קוראים שורות אלה אני כבר במצב צבירה אחר.
אהבתי את העיצוב מחדש של הסוהרסנים ושל הפרצוף של סיריוס באח הבוערת.
לונה יצאה טוב מאד.
אמברידג' מצוינת. העבירה את כל הרגשות שהיא מעבירה גם בספר.
המעבר לקולנוע עשה טוב לספר החמישי, כל הקטעים המשעממים והמרוחים נעלמו כלא היו.
התסטראלים היו מצוינים.
כל הסצינה במשרד הקסמים בסוף היתה ממש טובה.
דאדלי נראה כמו מאפיונר רוסי.
האפקטים נראים יותר מדי ממוחשבים, אין עליה ברמה. גרעפ נראה גרוע כמו הטרול בסרט הראשון.
פס הקול מחורבן, לא מורגש ולא מרגש. איפה ג'ון ויליאמס כשצריך אותו? ההלחנה שלו באסיר מאזקאבאן היתה לא פחות מגאונית.
מה הטעם להכניס את קריצ'ר אם במילא הוא לא משרת את התפקיד שהוא משרת בעלילת הספר?
הפרסום הבוטה לנעלי האולסטאר. פויה. גם הארי לובש אותם כל הסרט וגם בסוף אנו מגלים שאפילו ללונה יש זוג.
לסיכום אני אגיד, מסדר עוף החול טוב יותר מכל סרטי הסדרה חוץ מהשלישי.
ועוד סתם הערה קטנה.
הלנה בונהאם קרטר נראית כאילו טים ברטון עצמו איפר אותה.
אהבתי דווקא את האולסטאר של לונה. הן היו מאוד יפות.
קראתי שהם רצו להעיף את קריצ'ר מהסרט, אבל רולינג אמרה להם שהוא נורא חשוב להמשך העלילה, אז הם הכניסו אותו בוכח שיגיד שתי שורות וזהו.
אה, אז זה הוא?
קראתי שהיתה דמות כלשהי (בלי להזכיר איזו) שהיתה אמורה לא להופיע בכלל, אבל רולינג אמרה שהם יהיו בצרות בסרט השביעי אם היא לא תופיע. חשבתי שטונקס (שהתפקיד שלה בסרט חמוד, אבל לגמרי מיותר מבחינת עלילה) היא אפשרות סבירה.
דאדלי באמת נראה כמו ערס/מאפיונר רוסי אבל למען האמת בכלל לא זיהיתי אותו בהתחלה.
כנראה להראות שאמא של סיריוס היתה נאצית?
הקטע עם קריצ'ר.
בספר הוא משרת תפקיד יותר חשוב מלהופיע לשתי שניות בשתי סצינות שונות אבל בסרט כל זה נעלם, דווקא זה הקיצוץ היחיד שאיכשהו התעצבנתי עליו בניגוד לשאר הקיצוצים שהיו מבורכים. חוץ מזה היתה חסרה לי סצינת קווידיץ' אחת, וזהו בעצם. אבל אני לא עד כדי כך כועס על זה שאין קווידיץ' אבל היה יכול להיות נחמד יותר אם היה.
אני מבינה שבספר היתה לו יותר חשיבות, אבל אם כבר הכניסו אותו לסרט, לפחות שהם יסבירו עליו קצת יותר, בתור אחת שלא קוראת את הספרים לא היה לי מושג מי הוא ומה הפואנטה שלו.
בשביל מה צריך קווידיץ'?
ראינו כבר אנשים משחקים קווידיץ'. הבנו. זה מגניב. בשלב הזה להראות עוד משחק קווידיץ' לא היה מעניין יותר מלהראות את הארי ושות' משחקים כדורגל.
בהתחלה זה היה נחמד, אבל בשלב מסויים זה פשוט כבר לא מעניין יותר.
כי יש סצינת אקשן מעולה המתרחשת במהלך משחק קווידיץ' והיא לא דומה לשום דבר שראינו כבר.
היה יכול להיות הרבה יותר טוב אם היינו יכולים לראות את זה.
אתם יכולים לרענן את זיכרוני?
קראב/גויל שולח מרביצן לעבר הארי אחרי שגריפינדור מנצחים. מאלפוי בתגובה יורד על הוויזלים, הארי דופק מכות למאלפוי, אמברידג' מחרימה להארי, פרד וג'ורג' את המטאטאים.
שהפעם הקווידיץ' עצמו, לא כמשחק אלא כמשהו שחוצץ בין חברים, משחק תפקיד חשוב בסרט הזה, בדיוק כפי ששיחק תפקיד חשוב ב'חדר הסודות'.
זה לא הקטע של "הבנו שזה מגניב לא צריך את זה", הקווידיץ' גם נותן מעיין אמינות של 'מסגרת', וגם תורם להתפתחות העלילה.
היה הסצנה היחידה בכל הסדרה כשראיתי אותה (על מסך גדול!), ממש גרמה לי לשבת בפה פעור ובנשימה עצורה. כמו מרדפי החלליות במלחמת הכוכבים (בעיקר המקוריים) או הקטע ביער ב-'סופר על'.
גם בסרטים האחרים של הארי פוטר, כולל בסרט הזה, יש קטעי מעוף מגניבים, אבל הם לא משתווים לה.
אם היה עוד משחק קווידיץ' בכל אחד מהסרטים הבאים, זה כבר היה משעמם.
אם להמשיך עם הדוגמה הקודמת שלי: בסרטי מלחמת הכוכבים, אנשים לא התלוננו על עודף בקרבות חרבות אור או מרדפי חלליות, בטענה שהם משעממים.
להפך, זה היה חלק ממה שאנשים ציפו לו בכל סרט.
הארי פוטר ועכשיו הוא זונת צמרת.
הפתיע אותי, למען האמת.
יש לי, בתור פוטריסטית מין השורה, את אותם מטענים רגשיים שלכל מעריץ אמיתי של הסדרה יש כלפי הסרטים ; השניים הראשונים היו סתם, השלישי היה פיכסה לחלוטין, הרביעי היה יפה, אבל לא באמת העניק משהו מעבר לחוויה של לראות את ההתרחשויות על מסך גדול. הייתי בטוחה שזה ימשיך ככה גם בסרט החמישי, אבל זה לא. ממש לא.
אמברידג: "אני מבינה שהגשת קודם כל מועמדות למשרת המורה להתגוננות מפני כוחות האופל?"
אמברידג': "והדבר לא עלה יפה?"
אבל שאר השחקנים עדיין עושים עבודה מצוינת ומציגים דמויות נפלאות, בראשם אמברידג', לוציוס מאלפוי וסנייפ, וגם רופרט גרינט משתבח מסרט לסרט ואמה ווטסון כבר לא משחקת רק באמצעות הגבות שלה כמו בסרט הקודם.
אגב, אני גם לא מסכימה עם הקביעה שאין אקשן. הקרב בחדר הנבואות ובחדר הפרגוד היה רווי אקשן והיה מעולה – ככה דמיינתי קרב אמיתי בין קוסמים! הוא היה ערוך היטב וממש היה נפלא לראות את התיאורים בספר קמים לתחייה בצורה כזו מעוררת השתאות.
בעיני, ה"פ ועוף החול הוא ללא ספק הסרט הטוב בסדרה, אפילו שהוא מבוסס על אחד הספרים החלשים בה. ייטס, הבמאי האלמוני, השכיל למצוא את דרך הישר – לא להיצמד מדי לטקסט, להוריד מה שלא חשוב ולשמור על הרוח הפוטריסטית שכל כך הייתה חסרה בסרטים הקודמים. לכן יצא לו סרט שגם פוטריסטים יוכלו בהחלט להנות ממנו, וגם מי שלא שותף להילולת ההארי הגדולה יוכל להתענג עליו.
אבל למה הזיכרון הנורא ביותר של סנייפ היה כזה קצר?
What´s wrong with this world?!
It was just like I imagined it. And it finally have the Harry Potter spirit that the first two "Harry Potter" movies didn't have.
שנהפך למישמש לא ברור בלי שום קסם או נשמה. הוא הכיל את אחת הדמויות החזקות ביותר בסדרה, שהפכה לסתם הומלס זקן עם הרבה קעקועים ומעט מאוד סיריוס. הוא החריב דמויות כמו לופין ודמבלדור, סצינה בו רדפה סצנה, חלקים חשובים בספר פשוט מצאו את דרכם החוצה בעוד שקטעים משעממים ולא חשובים נמתחו ונלעסו כמו מסטיק, והיה שם מחסור עז בתאורה באמתלה של "סרט בוגר ואפל יותר".
אלפונסו קאורון הוא במאי גאון. הילדים של מחר זה אחד הסרטים המטלטלים והטובים שיצא לי לראות בימי חיי. אבל ההארי פוטר שלו היה, בעיני, מחורבן, דווקא משום שהיה לו כל כך הרבה פוטנציאל.
It was a 99% perfect movie. The only 2 things that were bad in this movie were the special effects in the autobus and dumbledore. The rest was perfect.
בבקשה להגיב בנימוס.
בפעם הבאה (וגם בכל הפעמים שאחריה) שתכתוב למישהו אחר תגובה שאומרת bulshit, תגובתך תימחק.
לא, רגע. אני עדיין חושבת שהסרט השלישי היה מחורבן.
אגב, אם בא לך להתדיין בצורה קצת יותר רצינית [שלא לומר, אהמ, מנומסת] אתה מוזמן. אם לא, אני חושבת שעדיף לחסוך תגובות כמו התגובה השניה שלך בשרשור הזה מגולשי האתר שלא מחבבים במיוחד טרולים.
מה? למה מחורבן?
נכון שהספר (שהוא הספר הכי טוב בסדרה בלי שום ספק) מדהים ומפתיע ומלא באקשן סופי, אבל זה לא אומר שבגלל שהסרט וויתר על כמה דברים הוא הופך למחורבן.
לאסיר אין עלילה. יש בו דבוקת סצנות שרודפות אחת אחרי השניה עם איזשהו חוט קטנטן [כזה שתופרים ממנו גלימות היעלמות, כנראה] שהוא תירץ של עלילה. סצינה רודפת סצנה, רובן גם לא חשובות – מה אכפת לי מדודה מארג' המתנפחת? למה זה צריך לקחת כל כך הרבה מהסרט? סצנה מיותרת, שבמקומה אפשר היה להכניס מידע על הקונדסאים או המפה, משהו שאשכרה חשוב לסרט.
הדמויות – באסיר מופיעות הדמויות הטובות ביותר שבספר – סיריוס ורמוס, שתי דמויות שהסרט החריב לחלוטין. אני לא אומרת שכל דמות צריכה להיות העתק אחד לאחד של מה שהיא בספר, אבל ראבק, זו דמות שיש לה לא מעט תיאורים בספר – אי אפשר היה לעשות את סיריוס דומה לסיריוס? למה שפם? למה שיער חום? למה ההתנהגות הכה לא סיריוסית? כנ"ל על רמוס.
גם דמבלדור היה מעצבן, תזזיתי ולא מובן. אני שמחה שבסרטים הבאים זה קצת נרגע לו.
האווירה – הארי פוטר הוא סרט אווירה. זו זכות הקיום הראשונה של הסרטים, והדבר הראשון שהם צריכים להעביר – את האווירה הקסומה, המוזרה והמרהיבה של עולם הקוסמים, של הוגוורטס. באסיר אין שום דבר כזה. אין אווירה פוטריסטית, אין בדיחות פנימיות שמוכרות למעריצים. אין בו את האווירה האפלה, הבוגרת, שיש למשל בסרט ה"פ ועוף החול. אין בו תאורה, זה הכל.
זה כל כך מפריע לי דווקא משום שהאסיר הוא הספר הכי מוצלח בסדרה, לטעמי. שני הספרים הראשונים היו בינוניים למדי, כך שכשהסרטים שלהם יצא פיכס, זה לא מאוד הפריע לי. אבל לקחת את הספר הטוב ביותר בסדרה, ספר כל כך מעולה, ולעשות איתו פשוט כלום? זה הכי כואב.
ארג. בקצרה, אה?
הסרט השלישי הוא היחיד שבו לא ניסו לעשות ספר מוסרט אלא עשו סרט. הרעיון החורז עם הזמן הוא לא פחות ממבריק. כל הסרט מראה את השתנות העונות (זמן) ואת השעון (זמן) וכך הוא רומז כל הזמן לפואנטה המרכזית של הספר והסרט. חוצמזה, בתור חובב מד"ב יש מעט מאוד סרטים שהתמודדו בצורה כל כך אינטילגנטית עם פרדוקס הזמן. יופי של סרט!
לדעתי הוא התמודד עם פרדוקס הזמן יותר טוב מהספר.
אסביר בפירוט כשיהיה לי כח לזה.
סוף סוף תודה לאל מישהו שחושב כמוני.
הדמויות של לופין וסיריוס הם הדמויות הכי אהובות עליי בסדרה. לעולם לא אסלח לקוארון על הדרך המזעזעת שבה הוא החריב אותן.
ואני עדיין לא מבין מה העניין.
אמנם קוארון שינה את ההופעה הפיזית של הדמויות אבל הרגשות שהם מעבירים הן אותם רגשות.
לדעתי רק פאנטים של הארי פוטר יכולים להתלונן על זה. אבל אולי אני טועה.
אלא על שינוי האופי של הדמויות – סיריוס בלק, הסנדק הממזר, הפך לאיזה גבר אפרורי, שלא לדבר על זה שכל שאריות הטירוף, הבדידות, הרעב לחברה, הכאב פשוט נשרו ממנו והלאה, למשל.
דווקא סיריוס נקלט אצלי היטב כדמות טראגית.
ואהבתי את הקעקועים עליו, מוסיף לתחושת המינזטרופיות וגורם לו להיראות כמו אסיר של ממש.
מה גם שבסצינה האחרונה שלו בסרט השלישי הוא היה מאד מרגש ותאם את רוח הספר לדעתי.
סיריוס בהחלט טראגי ואפל.
ולופין התנהג ממש מרושע. גם כשהוא עזר להארי המבט והנימה הייתה כאילו הוא רוצה לרצוח אותו ומנסה להחליט איזו דרך תהיה הכואבת ביותר. כשראיתי את הסרט היה איתי מישהו שלא קרא את הספר והיה בטוח כל הזמן שהוא מרושע.
גם בספר החמישי הוא היה שניה וחצי כמו בסרט?
אבל הקרב של וולדמורט ודמבלדור היה הכל חוץ ממה שתואר בספר, כך שאני לא מבין אותך כשאת אומרת שנהנית לראות את תאורי הספר קמים לתחייה.
הקסמים שבוצעו בקרב בכלל לא מוזכרים בספר (הבדל ניגודים בולט של אש ומים. זה היה נחמד, אבל ממש לא שייך), דמבלדור לא החייה את הפסלים של משרד הקסמים, הפלישה של וולדמורט אל תוך הארי עוותה לחלוטין ואת הדברים שודאי היו נשמעים מגניב ("הרוג אותי עכשיו, דמבלדור") שמטו.
ובכלל, רוב הקרב נראה כאילו הם סתם עושים 'מכת ברק' סטייל פיקאצ'ו אחד לשני.
אבל העיני, הקרב הזה העביר את מה שהוא העביר. לטעמי, בספר הוא לא היה מלהיב מספיק, אבל אלו מגבלות הספרות. בסרט הוא היה מאוד מוצלח, עם עריכה מצוינת ואחלה אפקטים. אני הרגשתי מסופקת.
אבל קרבות הקסמים בספרים מתוארים באופן די מגוחך. מתוארות "קללות" שעפות באוויר כמו סילונים צבעוניים, ושהגיבורים צריכים להתחמק מהם. זה לא קסמים, זה קרב לייזרים בנוסח הרובוטריקים.
נראה שדעתך לגבי ארבעת הסרטים הקודמים דומה מאוד לשלי.
הבעיה היא שבגלל זה עכשיו אני מתחיל, לא עלינו, לפתח ציפיות לגבי החמישי.
החמישי חרא, אל תלך!
נו, הנה, עכשיו אני מקטינה לך את הציפיות.
ועכשיו ברצינות – אני חושבת שהדבר שהכי היה חסר בסרטים הקודמים [אם כי מעט ממנו כן היה ברביעי] זה האווירה הפוטריסטית. יש ממנה מספיק בסרט החמישי, וזה מה שנותן לו עוד ערך בתור סרט, ולא סתם בתור משהו שנדבק לסוליה של הספרים.
לדעתי לשלישי היתה אווירה טובה.
הוא הסרט שגרם לי להרגיש "את הקסם" בצורה הכי חזקה.
אם יש מישהו שמתקרב איכשהו לצורת הכתיבה של רולינג בסצינה הקולנועית, הרי הוא אלפונסו קוארון.
אני לא מבין מה ההתלהבות מהדמות הקולנועית של לוציוס מאלפוי, יותר מהכל הוא מזכיר לי כוכב רוק אייטיז מזדקן עם מיניות לא מוגדרת, כביכול.
לדעתי ההתלהבות מלוציוס נובעת בעיקר מהשחקן שמשחק אותו.
אני הולכת להשמע עכשיו כמו מעריצה היסטרית בת 13 אבל..
זה הפריע לי גם.
הקרב במשרד הקסמים בספר היה מורט עצבים והיה ברור שכל הילדים רחוקים ככה || מלמות מוות כואב ואלים מאוד.
בסרט זה היה פחות מפחיד, וחבל שסצינות כמו הפציעה של הרמיוני והעינויים של נוויל ע"י בלטריקס נחתכו, זה היה יכול להפוך את הסצינה למזעזעת ומפחידה כמו בספר.
מה שכן, מאוד אהבתי את האש והמים בקרב של דמבלדור וולדמורט, ואת המשחקים עם העשן האפור והלבן בקרב עם המסדר.
אני דוקא מאוד נהנתי מכל סרטי הארי פוטר. פשוט כל במאי עיבד את הספר בדרך אחרת, וזה גם תלוי באורכו של כל ספר. למרות שקולומבוס היה הכי נאמן לספרים, הכי נהנתי מהחמישי ומכל החידושים שנעשו שם (כולל התמקדות רבה על צילומי מקומות של מוגלגים והאקשן). למרות שנורא אהבתי גם את הראשון, הוא היה הכי פחות טוב, כי למרות שאני מבין ששם הילדים היו אמורים להיות קטנים, זה עדיין ביאס אותי, אבל העיקר הכוונה. כמו כל ספר בסדרה, גם כל סרט בסדרה יפה בדרך שלו.
כשגארי אולדמן רוצה, לבחור יש כמויות כריזמה מטורפות. מה שמוביל אותי למסקנה ההגיונית היחידה – הסיבה שאולדמן לא משפריץ כריזמה לכל הכיוונים בסרטי הארי פוטר היא הוראות של הבמאי. עדיין לא ברור לי למה זה המצב, אבל לפחות את האשמה שקודם לכן הפלתי על אולדמן, עכשיו אני שמחה להשליך לעבר קאורון, ובמידה מסוימת גם ייטס [משום שהסיריוס של הסרט החמישי היה טוב ו"סיריוסי" בהרבה מזה של הסרט השלישי, אם כי גם הוא לא היה נאמן במאת האחוזים לסיריוס הסיפרותי].
הוא שחקן מלא כריזמה, הוא מדהים ברוב הסרטים שלו.
סיריוס זאת לא הדמות בשבילו, ולא בגלל שהוא לא שחקן טוב, אלא כי משהו בדרך מתפספס, אולי זה הבימוי, או אולי התסריט, אבל הוא לא מצליח להפגין את הכריזמה שלו כמו שצריך.
אבל הוא כן גורם לי לפחות לאהוב את סיריוס קצת יותר.
גארי אולדמן מאז ומתמיד היה כריזמטי ברמות.
ולדעתי, גם בסרט הזה הוא בלט מאוד וגנב את ההצגה. לדעתי העובדה שאת לא ראית אותו ככריזמטי בסרט היא שפשוט היה לו תפקיד מאוד קטן בסרט, ולא ממש עמוק, כך שלא נתנו לממש את הפוטנציאל המלא שיש לו בסרט הזה, והשאירו אותו מעט אנמי בסופו של דבר (ואני דווקא מאמין שבסרט השלישי הוא היה טוב יותר, ושם הוא הציג דמות הרבה יותר מעניינת מבסרט החמישי). כך שלדעתי זה לא אשמת אולדמן ולא אשמת הבמאי – זו אשמת התסריט, שדחס כל כך הרבה דמויות לתוך סרט אחד, ופספס כמעט את כולן. אני אולי בדעת מיעוט, אבל דווקא 'מסדר עוף החול' הוא מהספרים החביבים עלי מבין ספרי פוטר. רק חבל שהסרט שנעשה עליו, יצא כל כך בינוני ביחס לשאר הסרטים, ומאוד חלש שלעצמו.
ובהערת אגב: אני ממליץ לך מאוד לראות סרטים אחרים של אולדמן, כמו "לאון" ו"סיד וננסי" (את 'אות קלון' לא ראיתי), שם הוא לא רק כריזמטי מאוד, אלא משחק בצורה לא פחות ממושלמת מכל בחינה אחרת. באמת שאולדמן מסוגל להרבה יותר ממה שהוא עושה בסרטי הארי פוטר.
האמת שכריזמטי הוא היה גם באלמנט החמישי.
[זה הוא שם, נכון? אני כבר לא סומכת על הזיכרון שלי בכל מה שקשור לשמות או פרצופים או זיכרון בכלל. כנראה שהיתי יותר מדי זמן בחברת מאצ'], אבל באות קלון הוא היה, איך לומר, מהפנט. זה לא קשור רק למראה החיצוני שלו, אלא למשהו יותר עמוק. הוא שיחק שם דמות אפלה ומיוסרת, תכונות שמאוד משקפות את סיריוס בלק, וזה גרם לי לתהות למה [ולהצטער] שהיכולות הללו לא מצאו את דרכן גם לסרטי הארי פוטר.
כן הוא גם שיחק באלמנט החמישי.
זורג הוא זה!
אגב היותך פוטריסטית, אני קראתי את הפיקים שלך במגדל הלבן והם מעולים.
סורי על הפלישה לפרטיות אבל בביוגרפיה שלך כתוב שאת מכונה רולדהה!
לא יכולתי להסכים פחות.
טוב, יכולתי להסכים פחות אבל הגזמה פראית היא הדרך העינדגית שלי לומר "כנסו, כנסו".
בתור אחד שגם מחשיב את עצמו ל"מעריץ" (כלומר, קראתי את כל הספרים יותר מפעם אחת ונהניתי מהם מאוד), אני חושב ש"מסדר עוף החול" היה כל מה שסרט קולנוע מהסוג הזה *לא צריך* להיות — הן עבור צופים אקראיים והן עבור קוראים. אני אשווה בין עוף החול לגביע האש סתם כי ראיתי את האחרון רק עכשיו ומאוד נהניתי ממנו (בניגוד גמור למסדר היבשושי).
גביע האש מתעלה על עוף החול בכמעט כל פרמטר שהצלחתי לחשוב עליו. המשחק בסרט החמישי היה פאתטי, ולא רק של רדקליף אלא של חלק נכבד מאוד מהקאסט (אפילו אמה ווטסון השולתת). מערכת היחסים של השלישייה לא תוארה כמעט בכלל, וכשהם כן דיברו אחד עם השני (בערך פעמיים-שלוש) הרגשתי כאילו הם זה עתה נפגשו. בולט לטובה היה רון שכנראה הבמאי לא הצליח להשחית. בניגוד לסרט הקודם בסדרה, הבימוי כאן בקושי קיים, ובכל אופן לא מורגש באף סצינה. ההרגשה הכללית הייתה כאילו אין כאן מה לספר. ההצגה הכללית של הסיפור הייתה מקושקשת לחלוטין, ומאנשים שדיברתי איתם הבנתי שאם לא קראת את הספר עליך להיכנס לכוננות אידיוטומט.
והאפקטים. בניגוד לעושר הוויזואלי של הסרט הרביעי למשל, הפעם היוצרים כאילו מקמצים באפקטים מיוחדים. מה שאנחנו רואים מהגוורטס הפעם הם חדר הנחיצות, כמה מסדרונות והגשר להוגסמיד… אפילו הזיקוקים מתאמצים להיראות כמה שיותר רגילים. ההרגשה הכללית הייתה של חוסר מעוף וחוסר דמיון של היוצרים. כנ"ל לגבי המוזיקה, היא לא תרמה לחוסר האווירה הכללי. "לראות את ההתרחשויות על מסך גדול" זה בדיוק מה שסרט הארי פוטר אמור להציע לקוראים, להמחיש וויזואלית את כל הדברים שקשה לדמיין כקורא. הסרט החמישי עושה את זה בצורה אומללה.
כבר ציינת את כל הנקודות בדיון מלפני שלוש שנים, והיו שם גם תגובות רבות ומנומקות היטב אז חבל לחזור על זה פה.
בנוסף לזה את מדברת כאילו ראית את אקווס ואת יודעת עם הוא משחק שם טוב.
ובקשר לסרט הטוב בסדרה – בסרט נחמד, אבל כיוון שהספר חלש מאוד גם לסרט אין הרהב לאן לגדול עלילתית. השלישי הוא הסרט הטוב בסדרה לטעמי והרביעי האדפטציה הטובה (וגם סרט מעולה). הספר הרביעי הוא במקרה גם האהוב עלי יחד עם השביעי, אז אולי בגלל זה.
שלא רוצים לראות את הסרט בגלל הספר, אני ממליצה לכם לא לעשות את זה. אם אתם אוהבים בכלליות הארי פוטר, או אוהבים את הז'אנר אז לכו לראות. אם לא אז לא. אל תפסידו את הסרט רק בגלל הספר הנורא. נכון, הספר המעצבן כן משפיע כמובן על הסרט, אבל למזלנו הרב, הסרט פחות מעצבןף פחות מדכא, פחות נתלה כל הזמן על הקטעים בו הארי מרחם על עצמו וכולם שונאים אותו. הם עשו את הסרט יותר טוב ומהנה מהסרט. הם שינו הרבה מאוד פרטים. נכון, הסרט עדיין קצת מעצבן בגלל הספר, והסרט לא מדהים אבל הוא בהחלט מהנה. אז אל תוותרו על הסרט רק בגלל הספר, חבל.
אבל אחד הדברים שהכי הפריעו לי זה הסצינה במחלקת המסתורין. איפה חדר הדלתות המסתובבות? איפה המוחות?
דבר נוסף שמעצבן אותי אישית זה שמכך שלא כללו את החלקים האלה בסרט, משתמע שהם לא יופיעו בספר השביעי (ע"ע קריצ'ר).
אגב, אני חושבת שהקרב בין דמבלדור לוולדמורט היה מעולה. באמת היה בספר כל הקטע הזה של האש והמים. רק חבל שלא כללו את מזרקת האחווה הקסומה.
ממש נהניתי מהסרט, בסך הכל. האפלוליות וזה, אתם יודעים.
אז קודם כל, אני אשבח את הביקורת, היא מצאה חן בעיני מאוד ולאו דווקא בגלל התוכן אלא יותר בגלל ההומור והזרימה.
אני מאלה שמעולם לא קראו ולו עמוד אחד מספרי הארי פוטר, לעומת זאת אני מכירה בע"פ כל שורה בסרטים. מבחינתי הארי פוטר זה רק הסרטים, אני מסרבת לקרוא את הספרים, בעיקר כי אני בחורה הרבה יותר ויזואלית, וגם בגלל שאני מפחדת להפוך להיות כמו אחי הצעיר, שסוגד לספרים ומתעב את הסרטים, וממש כמו בביקורת, משבח את 10 הקטעים האהובים עליו ומקלל את האלף האחרים שלא באו לו בטוב, שישב לידי בקולנוע וקיטר מההתחלה ועד הסוף על כמה שהם שינו פה וחתכו שם.
אני מאוהבת בסרטים הקסומים והמקסימים הללו, עם הדמויות הנפלאות והשחקנים הנהדרים.
לסרט הזה חיכיתי וציפיתי ואני לא יודעת אם התאכזבתי אבל גם לא ממש נפלתי מהכסא.
לדעתי הסרט הקודם "גביע האש" היה הרבה יותר טוב, הרבה יותר מותח, מעניין, מרגש.
כשסדריק מת עיני הוצפו בדמעות ואפילו לא אהבתי את הדמות, לעומת כאן, כשסיריוס נרצח, והוא ללא ספק דמות אהובה עלי ושחקן נפלא, לא הנדתי עפעף. המוות שלו היה כל כך נון שלנט, שבכלל לא הרגשתי את הדרמה והכאב, אפילו את צרחת ה"לאאאאא" של הארי שמו במיוט ורצחו את כל האפקט הדרמתי.
היה חסר לי המון בשר בסרט הזה.
הדמות היחידה שבאמת הזיזה לי משהו היתה אמברידג' שהיתה מרושעת ואכזרית ומעצבנת להפליא.
היא הכעיסה אותי לאורך כל הסרט וזה כמובן המטרה.
היא גנבה את ההצגה לכ-ו-ל-ם!
גם אשבח בקטנה את לונה לאבגוד שהיתה מוזרה ומקסימה כאחד, ושבתה את ליבי.
אבל האמת היא נכונה, איפה העומק של רון אהובי? לאן נעלמה החוצפה של הרמיוני? כל שאר הפרופסורים נעלמו ברקע, אפילו דמבלדור היה סתמי ומיותר.
התאכזבתי כל כך שנתנו לי כל כך מעט מהפלאשבק של סנייפ, ההבנה של למה הוא כל כך שונא את הארי ואת כל משפחתו, ורק רציתי לדעת יותר, אבל הם לא נתנו לי יותר, הצצה קטנה וזהו.
צ'ו היתה מעצבנת, התאומים היו נפלאים, נוויל, ג'ני וכל שאר בית הגריפנדור היו סתמיים לחלוטין.
מאלפוי ג'וניור כמעט ולא היה, ואילו אבא שלו היה קצת יותר מדי נחמד.
וולדמורט הפחיד רק את עצמו והיה פלסטיקי מהרגיל.
ביאטריקס היתה הרעה המשוגעת הנפלאה, אבל היא היתה בפריים בדיוק שניה וחצי אז אפילו מזה לא נהנתי.
אה… כן.. הארי פוטר.
טוב, מצד שני הוא תמיד היה הדמות הכי פחות אהובה עלי בסרטים, לרגע אחד, נורא קיוויתי שוולדמורט יהרוג אותו, אבל זה לא קרה, וחבל, אולי הסרט היה מתפתח לאנשהו.
בגדול, הסרט עדיין חגיגה לעיניים ועדיין חמוד ועדיין סוחף, אבל הם פספסו כל כך הרבה.
הסרטים לא יכולים להעביר את כל ההומור, העומק, הפרטים הקטנים וההשקעה בדמויות משנה שיש בספרים. אפילו הסרטים היותר מוצלחים לוכדים רק חלק ממה שיש בספרים.
ולדעתי הספרים כל כך מוצלחים בלהעביר תמונה ויזואלית ומוחשית של מה שקורה בהם, שגם אנשים שבדרך כלל מעדיפים סרטים או טלוויזיה מאוד נהנים מהם. זו אחת הסיבות שהספרים כל כך מצליחים.
החלטתי שאני אקרא את הספרים אחרי שאחרון הסרטים יצא.
חבל, לדעתי את טועה.
תחשבי כמה את נהנת לגלות בפעם הראשונה את הפתרונות של התעלומות בסרטים, ואז תכפילי את זה ב100 – וככה מרגישים בסוף ספר של הארי פוטר.
תקראי קודם ואז תראי, זאת הדרך היחידה לקבל את מלוא ההנאה.
''חסרי אונים להתנגד''?
זה מצלצל קצת מוזר, אבל למה לא, בעצם?
אם אפשר לומר שאין לכם הכוח להתנגד, אז מה רע בחסרי אונים להתנגד?
טכנית זה אולי חוקי, אבל זה נשמע ממש עילג בעברית.
אבל זה משום שאנחנו משתמשים ב"חסר אונים" כביטוי, ושם באמת נשמעת לא מתאימה התוספת "להתנגד". "און" לא משמש כתחליף נפוץ ל"כוח" בשפה המדוברת.
מה שאני אומר הוא שאפשר להסתכל על זה כעל ניסוח שאינו עילג אלא נמלץ – כמו למשל במשפט "חפץ לא מצאתי בצפיה בהארי פוטר החמישי, אך אונים לא היו לי להתנגד לרגלי אשר נשאוני על כרחי בואכה אולם הקולנוע".
אמנם ספק אם לזה כיוון המשורר העכרורי, אבל למה לא לאמץ את עקרון החסד בפרשנות?
אתם שניכם - אימפריו!
אח, קלעת בול.
הסרטים תאמת, לדעתי, התדרדרו מסרט לסרט, לעומת הספרים שכמעט ורק משתבחים.
הספר החמישי באמת היה הפחות אהוב עלי, ובכל זאת, יש הרבה ממש לעשות סרט.
ואני בטוחה שאני אתאכזב, ובכל זאת אני אלך.
זה עצוב בסיכומו של דבר לא?
תגובה על הסרט תבוא אחרי שאני אראה אותו, כנארה מחר..
אבל רק בשביל לדעת, יש גרסא מדובבת?
גם בשבילי, בדומה למבקר, הייתה השחקנית/הדמות מוקד הבידור בסרט.
זאת משום, שלאורך כל סצינה שבה הופיעה התחיל פי למלמל קללות בלתי פוסקות.
הורוד; החיוך שבע הרצון; החתלתולים (!); המטוטלת; הניואנסים בסידור השולחנות לפי שורות וטורים בזמן בחינת הבגרות (עוד דימיון למשטר נאצי אגב, בנוסף ל'טוהר הדם'…); ניצול הכוח; הסיפוק שבגרימת כאב לילדים קטנים; המשפטים הקבועים ("כמו שכבר הבנת, הארי, ילדים רעים צריכים להיענש…").
ובשבילי, המשפט המצוין בסרט שמרמז על הבאות… – "למען האמת, פרד, אינני חושב כי נועדנו להיות אקדמאיים…"!
עוד לא ראיתי את הסרט, ואין לי ממש ספק שסטנטון עושה את העבודה בצורה מעולה, אבל צריך להעיר שגם בספר זו בדיוק אמברידג' – הדמות המפלצתית הזו היא אחת מההברקות הגדולות ביותר של הסדרה כולה.
מהתגובות שקראתי כאן משתמע שבסרט שיכללו אותה אפילו יותר.
אחי (מכור לספרים) אמר שבספר היא היתה אפילו יותר נוראית.
מה שגם עשו לאמברידג' הקולנועית היה נפלא, ונראה לי שזה בזכות השחקנית ששיחקה אותה.
בסרט- כותבים משפט והוא חותך חתך של אולי 4 מ"מ בתוך העור. בספר זה היה מין שריטות מדממות, והרבה מאוד פעמים ברציפות.
בסרט קיבלתי ת'רושם של מין סופר נני. בספר היא הייתה ביץ'. ביאץ'. סופד מדהפאקין סלאט. טיפוס כלבבי שכזה.
אני מניחה שהם לא הקצינו את עניין השריטות כי הם לא רצו להראות סאדיסטים יותר מדי, זה אחרי הכל עדיין סרט שילדים רואים והם בטח ניסו להיות קצת יותר עדינים.
אבל לדעתי הנקודה הובהרה מספיק חזק, השחקנית עשתה עבודה מעולה והדמות היתה פשוט בלתי נסבלת ומרושעת אמיתית.
כל הקטע של לא לתת לה את הסיפוק מתרחש רק במחשבות של הארי ומתייחס לאי הבעת כאב בזמן אמת.
בקיצור בבריטניה גם היום החוק מאפשר להשתמש ב"כוח סביר" לחינוך ילדים- מה זה כוח סביר? פחות או יותר כל ביה"ס מחליט לעצמו….
זה ללא ספק מזעזע.
הרמיוני: "הקללה אסורה על פי החוק!"
אמברידג': "זה לא יהיה כ"כ נורא אם פאדג' לא ידע על כך…"
טוב, ציטוט של בערך.
זה מה שהכי הרתיח אותי, שהיא מעיזה להגיד משהו "מה שפאדג' לא יודע לא יפגע בו" ולרצות להשתמש בקללה, עם כל האנליות שלה לגבי חוק וסדר.
ועוד היא, כחלק חשוב במשרד הקסמים, דגלה ברפורמה בחינוך.
היא פאקין מנהלת בי"ס! מה הסיכויים שדמבלדור יעשה את זה? או בכלל, שיפגע בתלמידיו?
זה למה אני אוהב אותו כל כך – דמות חמה שכזאת.
ואפרופו דמבלדור; ממש לא ציפיתי שהוא יימלט (כקוסם ישר שמציית לנעלים ממנו), אבל במחשבה שנייה, זה היה מהלך נורא חכם והחלטי.
הוא הבין שמשרד הקסמים (או לפחות מנהלו) איבד את עצמו לגמרי, ולמרות שהפעם הוא מתנגד לחוק, הוא יודע שזה המעשה הנכון.
זה משהו שתמיד היה בסרטים, שהמשרד קסמים תמיד מלא בשחיתויות ובאנשים צרי מוח.
דווקא מאוד הגיוני שאמברידג' תהיה מלאה בסטנדרטים כפולים.
דמבלדור הוא מקסים ונפלא וכולנו מאוהבים בו, הוא מהווה קונטרה נפלאה לכל הרשעים בסרטים.
גם בספרים הוא לא כזה שוס.
כל הזמן מספרים איזה קוסם דגול הוא, אבל לא רואים מזה שום דבר.
הוא אפילו לא מסוגל לשמור שבבית הספר שהוא עצמו מנהל לא יהיו סכנות חיים, ומסתמך פעם אחר פעם על קוסמים מתחילים שיצילו את הוגוורטס.
האמת שזה נכון, תמיד מדברים על זה שהוא הקוסם הכי מדהים מכל הקוסמים אבל בתכלס לא באמת רואים אותו עושה יותר מדי דברים.
מצד שני, הוא נלחם לא רע בוולדמורט, לפחות בסרט הזה.
עצם העובדה שהוא בא במיוחד בשביל הארי כדי לעזור לו (או יותר נכון להציל אותו) להילחם בוולדמורט מראה עד כמה הוא אכפתי.
ותזכרו שסצנה זו התרחשה הרחק מהוגוורטס, מה שאומר שזה בכלל לא נוגע לדמבלדור, שבא כאמור אך ורק למען הארי.
אלא, כמו שכתבתי בביקורת – מזה שהוא משוחק באופן שמפספס את רוב היופי של הדמות, כמו שהיא בספרים.
דמבלדור של הספרים הוא אדם רגוע, שמשרה שלווה על כל האנשים שסביבו (אלא אם מדובר באוכלי מוות, כמובן). מצד שני, באופן כמעט פרדוקסלי, הוא חייכן, הוא לא לוקח את עצמו ברצינות למרות שהוא הקוסם הכי מהולל בעולם, ויש בו צד של ילד בן 10 שמתלהב מממתקים, מבדיחות קרש ומשטויות באופן כללי. מדי פעם הוא מתמלא צער או חרטה, אבל הוא לעולם לא נלחץ.
דמבלדור של שני הסרטים הראשונים (ריצ'ארד האריס) היה רגוע ושליו, אבל הוא היה כמו סבא טוב ורגוע, בלי כל הצד השטותי והשובב של דמבלדור מהספרים. דמבלדור של הסרטים הבאים (מייקל גמבון) נראה כל הזמן מרוגז ורדוף, מה שמפספס עוד יותר – הרבה יותר – את האופי והקסם של הדמות המקורית.
אגב, בשר הטבעות איאן מק'קלן שיחק את גאנדאלף בצורה די דומה לדמבלדור שתארתי כאן. מבחינת האופי יש דמיון לא מועט בין שתי הדמויות.
לאחר מותו של ריצ'ארד האריס (ז"ל) דובר הרבה על איאן מק'קלן בתור דמבלדור.
אני זוכר שלפני הרבה זמן מגזין הקולנוע שהיה לרשת רב חן פרסם סקר שערכו בבריטניה ובו יוצרי הסרט בחרו 6 מועמדים להחלפתו של האריס ונתנו לקהל הבריטי להצביע.
איאן מק'קלן היה אחד מהם וזכה לרוב הקולות, כאשר מייקל גמבון לא הגיע אפילו למקום השני (אלא רק לשלישי).
באמת חבל, בסרט השלישי דמבלדור מצטייר כתמהוני (ולכן די מתאים) אבל בסרט הרביעי הוא פשוט זקן מטורף, גם בחמישי הוא נראה מעט פזור דעת.
איאן מק'קלן מתאים להיות דמבלדור אבל אני יכול להבין למה הוא לא בחר בתפקיד (חזרה על אותם שטיקים מהדמות של גנדלף ואולי היה גם עניין כלכלי או לוח זמנים עמוס, אי אפשר לדעת).
אתה שואל את הציבור הרחב מי מתאים לגלם דמות של קוסם זקן וחכם, והם בוחרים במי שבדיוק גילם קוסם זקן וחכם בשלושה מהסרטים הפופולריים של כל הזמנים! מי היה מנחש? ואם היית עושה סקר בארץ על מי מתאימה לגלם את הרמיוני, נינט היתה מנצחת. מזל שהפקת סרט היא לא דמוקרטיה.
בכל מקרה, השינוי שעברה הדמות של דמבלדור בסרטים היא לא אשמתו של מייקל גמבון. זה לא השחקן שמחליט אם לשבת בשקט או להתרוצץ כתרנגולת כרותת ראש ((c) עכרור). זאת החלטה של הבמאים.
אבל יש צדק בדבריך. מאוד הגיוני שהבריטים יאהבו את (סר) איאן מקלן בתור קוסן זקן וחכם.
כל כך היה עצוב לי שריצ'ארד האריס נפטר, הוא היה הרבה יותר טוב בתור דמבלדור מאשר אדון גמבון.
אבל מה זה שווה שהוא עושה רושם של אדם חכם, אם אין מאחורי זה כלום?
הרי בכל ספר (מלבד הספר השלישי אולי) הוא עושה טעויות מטופשות.
אלא על זה שהוא אדם רגוע שמקרין ביטחון ושלווה – ובסרטים האחרונים (בגילומו של מייקל גמבון) הוא לא כזה.
אני גם לא ממש מסכים עם מה שאמרת על זה שהוא עושה טעויות מטופשות, אבל זה כבר עניין אחר.
לא ברור לי אם יש מעשה אחד שהוא עושה בספר החמישי שאינו טעות מטופשת, חוץ אולי מההגנה על הארי במשפט בהתחלה. בפרט, הוא גורם במו ידיו לאסון במשרד הקוסמים בכך שהוא לא טורח לספר להארי באופן גלוי ולו פעם אחת את החשדות שלו (ויותר מכך, מה ולדמורט בעצם רוצה ממשרד הקוסמים), אלא במקום זה נותן לסנייפ ללמד אותו שיעורים שמן הסתם ייראו להארי כעונש בלתי נסבל.
אבל אני עדיין חושב שכדי להקרין ביטחון ושלווה, הוא צריך גם לעשות מעשים שיגרמו לתחושות האלה.
בנוסף למה ש-CABLE אמרה בתגובה הקודמת, בספר, (אבל לא בסרט), אמברידג' גם אמרה שהיא זו ששלחה נגד הארי את הסוהרסנים, ושפאדג' לא ידע זו, וכך שמח לנצל זאת בניסיון לסלק את הארי מהוגוורטס.
אני מסכים בהחלט עם הכתב. לא משנה כמה טוב נראה הטריילר, אתה תלך לסרט ותתאכזב! נו באמת, סיריוס עם שפם?! למה דניאל רטקליף משחק כמו עגבנייה? מה הבעייה אם דמבלדור, הוא חייב להפסיק לשחק את הלחוץ! המצב לא טוב, ואני מאמין שהוא עוד ידרדר, אבל איכשהוא אני תמיד הולך לסרטים האלה, שלעומת הספרים הם בדיחת קרש פתטית!!!
דמבלדור לחוץ בגלל שיש לו קלקול קיבה תמידי. למה יש לו קלקול קיבה תמידי? בגלל כל הממתקים, ועוד העובדה שהוא לא כל כך מבין בהלכות המוגלגים, הוא בטח קונה את הממתקים מאיזה סוחר בכפר נידח עם ממתקים שירדו מםס הייצור. קרמבוו, יותר נכון עובשבו. פפפףףף.
היכן בדיוק מצוין בספרים שלסנייפ יש שפם?
כי למיטב זיכרוני אין לו, ודווקא בתחום עיצוב הדמות של סנייפ נעשתה עבודה יוצאת מן הכלל, "לפי הספר". השיער ארוך, השחור והשמנוני, הגלימות, החיוורון, ההבעה שכאילו משהו מסריח מונח לו מתחת לאף כל פעם שהוא רואה את הארי – סנייפ הוא אחד הדברים הטובים בספרים, ואחד הדברים שתורגמו בצורה הטובה ביותר למסך הקולנוע.
אני חושב שבאיורים בראשי הפרקים מראים אותו עם שפם. לא זכור לי תיאור כתוב איפשהו באחד מהספרים. אבל אני לא מומחה גדול, קראתי כל ספר פעם, פעמיים.
אבל לא זכור לי שבספרים הוא מתואר כבעל שפם.
העובדה שלסנייפ יש שפם (ויותר חשוב, הוא גם מתקרח ויש לו זקנקן גועלי) באיורים של מארי גרנד-פרי לא אמורה להזיז לאף אחד. אם מישהו רוצה לחשוב שככה נראה סנייפ, זכותו המלאה, כמו שזו זכותו המלאה של אדם לחשוב שיותר מתאים לסנייפ להיראות כמו אלן ריקמן. יש גם אנשים שחושבים שהכל בולשיט ובוחרים לחשוב שסנייפ לא נראה כמו שהוא נראה באיורים של ספרים האמריקאים ולא נראה כמו שהוא נראה בסרטים. אחרי ארבע שנים בחברת מעריצי פוטר, שמתי לב שרובם מושפעים קשות מאלן ריקמן.
טונים טיפה פחות אגרסיביים, תודה.
העובדה שאלן ריקמן הוא שחקן מצוין המגלם את סנייפ באופן מוצלח לא הופכת את דמותו בסרט לאינטרפרטציה (שים לב, בלי נ, עם ר, Interpretation) עדיפה על-פני כל אחת אחרת. מיליארד "פוטריסטים" יכולים לטעות.
לא אמרתי שזה מזיז למישהו. ציינתי את האיורים מכיוון שאם מישהו חושב שלסנייפ יש/אין שפם הוא כנראה מסתמך על האיורים הנ"ל.
תכלס? לא הייתי מופתע אם לסנייפ בעיני רוחה של הסופרת אכן יש שיער פנים כלשהו, נערים/גברים צעירים שאינם גבריים פיזית או לחילופין אינם נמצאים במעמד שולט בחברה שבה הם חיים (בין אם בית-ספר תיכון, חברה אנושית רגילה, או בית-ספר לקוסמים) נוטים לגדל שיער פנים על-מנת לחזק את תחושת הגבריות שלהם, לא הייתי מופתע יותר מדי אם גם סנייפ היה עושה זאת.
אבל, אני גולש לOFF-TOPIC, ולאחד לא מעניין במיוחד, כך שבנקודה זו אפסיק.
רק אציין, שבדמיוני שלי סנייפ לא נראה לא כמו אלן ריקמן (הוא יפה מדי!) ולא כמו האיורים הנ"ל, אלא כפי שהפעולה מרמזת, כיציר דמיוני שלי בהסתמך על הספרים. הצלחתי לשמר את הדמות הזו גם לאחר הצפייה בסרט/ים, ואני אישית חושב שעדיף לשקוע בספר/ים לחלוטין מבלי להסתמך על עיבוד כזה או אחר בהמחשה המתרחשת בעיני רוחנו, זה יוצר חווית קריאה מהנה בהרבה, לעניות דעתי כמובן. ושוב, קצת OFF-TOPIC, אז אפסיק.
טעויות כתיב, דקדוק, ושאר ירקות: 1 בלילה, ואני עצלן.
אתה מייחס אלי דברים שמעולם לא אמרתי.
ציינתי שהרבה אנשים מושפעים ממראה של אלן ריקמן כסנייפ כשהם מדמיינים את הדמות כ*עובדה*. לא אמרתי שכולם צריכים להעדיף את האינטרפנטציה הזו על פני אחרות.
אני חייבת להודות, שבקשר לאינטרפטציה הסרט השפיע, מאוד!
אני זוכרת, שקראתי את הספרים, דמיינתי כל דמות ודמות, אולי בעזרת האיורים אבל משהו שאני חשבתי עליו, שראיתי את הסרט הראשון, אני זוכרת שחשבתי שסנייפ הוא ממש לא מה שתיארתי.
עם יצאת עוד סרטים, והמציאות שגורמת לך לראות את הסרט הרבה יותר מאשר אתה קורא את הספר, התרגלתי לדמיות מהסרט.
היום, שאני קוראת את הספר (במיוחד עכשיו בשביעי באנגלית) אני לא יכולה שלא לדמיין את השחקנים, ואפילו, לשמוע אותם אומרים את הטקסטים..
כשקראתי את הספר השביעי לא יכולתי שלא לדמות בעיני רוחי את בלטריקס בתור הלנה בונהם קרטר, למרות שכשקראתי את החמישי והשישי דמיינתי אותה מכוערת ובלונדינית.
אבל היא מתוארת כבעלת שיער שחור! למה דימיינת אותה כבלונדינית כשיש לה שיער שחור?
לא שפם, זקנקן.
ואלן ריקמן ענק, במיוחד בתפקיד הזה, רק חבל שסנייפ לא אמור להיות זק?ן.
בסרטים, כל אדם שהלך להוגוורטס בזמן שההורים של הארי היו שם נראה זקן לפחות בעשר שנים ממה שהוא אמור להיות. אפילו ההורים המתים של הארי לא נראים בני 20 כמו שהם היו אמורים להיות במותם.
וביקורת מדויקת!!! אתה כל כך צודק באשר למעריצים הכפייתיים..(מודה באשמה) זה פשוט היה חובה!! אתה כותב מצוין!!
אמרו לי שהסרט מפחיד. אני לא מבין למה זה מפחיד. אני שוקל ללכת לסרט, ונשמע לי די טיפשי שזה יהיה מפחיד, יותר לכיוון של המרתק, לא?
אין לי מושג למה אמרו שהוא מפחיד כי אין שם שום דבר אפילו קרוב למפחיד.
בסרט הזה אין שום דבר שדומה לזה.
אין לי מושג בן כמה אתה, אבל בכל מקרה, אין ממה לפחד.
זה לא קטע של לפחד מהסרט, אני לא מפחד מהסרט. הארי פוטר זה שילוב של פאנטזיות מוזרות ולא הגיוניות לרוב, פשוט נשמע לי מעט הזוי שסרט כזה מפחיד, אחרי הכל, הסרט הוא פאנטזיה אחת גדולה, אז אין סיבה לפחד, לפחות זו דעתי לגבי זה.
הסרט אכן מפחיד – מפחיד ילדים קטנים (בהקרנה בה הייתי יצא איזה זאטוט מפוחד עם אבא שלו).
אני ראיתי את הסרט עם אולם מלא ילדים קטנים והם נבהלו אולי בהתחלה מהסהרונים.
בהארי פוטר יש מספיק דמויות אפלות, אבל אפקט הפחד מאוד חסר בסרט הזה ספציפית.
תראה, באסיר מאזקאבן, היה את כל הסצינות עם הסהרונים שהפחידו לי את הצורה כל פעם מחדש, רק על זה הייתי מעלה את הרייטינג של הגיל, כי אם אותי זה הפחיד (ואני לא ממש ילדה) אז גם ילדים קטנים היו מפחדים מזה.
לעומת זאת, בגביע האש, הסצינה היחידה שממש הרתיעה (אפילו לא ממש הפחידה) היתה סצינת בית הקברות עם וולדמורט וכמובן המוות הנוראי של סדריק.
בדיוק הסיבות שלי.
אבל הסצינה המפחידה ביתר מתרחשת בסרט הראשון, כשהארי בודק לראשונה את גלימת ההיעלמות בספריה, ומוציא ספר שממנו יוצאת דמות ששואגת עליו. ברגע זה קפצתי בבהלה מהכיסא ואמרתי לחבריי לצפייה שזה לא סרט לילדים.
זו היתה רק אחת הסצינות היותר מפחידות שם.
מסדר עוף החול לא מפחיד יותר מהאסיר מאזקבאן.
בטח שכן. הוא אחד, הם חבורה שלמה.
חבורה של אנשים טובי לב מול אסיר מאיים?
תודה על העצה, אבל אני בוחר באסיר.
למה הסרט מפחיד?
אז ככה, כבר כשהייתי בכיתה י' קראתי את הספר הרביעי, הרי ככה אפשר לסמן אירועים חשובים לאורך החיים- בן כמה היית כשיצא הספר ה- ראשון, שלישי, שביעי ובאיזה מצב אתה קראת אותו. כשסיימתי את הספר הרביעי לא הצלחתי להרדם שבוע. שבוע! והייתי בת 15.. פתאום זה נראה מאוד צעיר משום מה.. בכל מקרה, אני חושבת שאנשים שגדלו עם הארי פוטר והכירו אותו ממש מאז שהוא היה קטן כמו שהם היו קטנים, כל אירוע וסיטואציה שקורים משפיעים הרבה יותר. מצאתי את עצמי תוהה מה לעזאזל אני הייתי עושה בכזו סיטואציה אם אף אחד לא היה מאמין לי שהיצור הכי רשע בעולם שרצח את הורי קם לתחיה ולחיות בפחד מתמיד שהוא חודר לראש שלי ורוצה להרוג אותי.. תקשיבו, זה מפחיד! הסרט, נראה לי שמכל שאר הסרטים, מצליח להעביר רגש שהוא לא רק כולו טוב או כולו רע. לי לפחות, הצילחו להעביר את תחושת הבדידות הנוראית שהוא חווה ולכן כל מקרה שקורה לו בהמשך הדרך קורה לו עם כל המטען הזה שםירטתי. ישבתי בסרט החמישי בשבוע שעבר ומצאתי את עצמי מפחדת על אמת.. ואני כבר ממש לא בת 15 יותר..
אבל תוך כדי הסרט והשתלשלות האירועים, ובמיוחד לקראת סופו, התעוררה בי תחושה חזקה של מועקה.
מאין הרגשה של we're all doomed anyway, ועד עכשיו האשמתי בכך את הבמאי.
משהו בסרט הזה קשה יותר לצפיה מבסרטים האחרים. אמנם בסרט השלישי היו הרבה רגעים מפחידים וברביעי כמובן סצינת בית הקברות, אבל יחד עם הרוח של הוגוורטס היתה גם הרגשה של קסם באוויר, אופטימיות זהירה והתחושה היתה מעודדת.
בסרט הזה הכל כל כך קודר ועגום, so huge ובלתי אפשרי לתיקון, שכל הקסם שבעולם של הארי פוטר לא מספיק כדי לסדר את הכל.
דמויות עצומות בגודלן מושלכות ונעזבות בשוליים, חלקן מאבדות מכוחן, חלקן אפילו מתות, וכל כובד המשקל של להציל את העולם מונח על כתפיו השפופות של הארי. ומיהו בסך הכל הארי? קוסם מתחיל שרק אוסף של צירופי מקרים משונים דאגו שישאר בחיים, וכמו שאמר בעצמו, בדרך כלל עזרו לו לאורך כל הדרך. הפעם אין מי שיעזור, אין מי שינחה, כי הם עצמם בצרות גדולות אפילו יותר.
אז כן, שחררו בסוף את הוגוורטס, אבל כמה זמן יקח לשקם אותו ואת המורים שדיכאו (המורה לחזיונות בכלל קיבלה את התפקיד שלה חזרה? הרי כשאמברידג' השתלטה היא בטח נפטרה ממנה בהזדמנות הראשונה)? האם הוגוורטס אי פעם יחזור להיות המקום השמח שהיה בסרטים הראשונים? הארי נשאר בחיים, אבל באיזה מחיר? אי אפשר לסמוך עליו כי וולדמורט יכול בקלות להשתלט עליו שוב. אפילו הצבא שלו ישאר כדי לעשות משהו בהמשך, אבל הם רק ילדים, ואין להם באמת סיכוי. כשמולם עולה צבא גדול ואפל מתמיד, שמותיר חללים גם בטובים ביותר (סיריוס כאן, *** בסרט הבא), וגם אם עכשיו כבר יודעים שהוא חזר, אף אחד לא יכול להבטיח שיהיה מספיק זמן להתגונן.
הארי פוטר נראה בסרט הזה מיוסר מתמיד, אבוד מתמיד, מטורף וחסר מנוחה מתמיד, אפילו לא זוכה לנחמה אמיתית מחבריו, או מבת זוג (שנדמה שהיתה שם רק לרגע וגם אז מעולם לא היתה שלו). וגם השריד האחרון למשפחה שהיה לו מת, מה שמשאיר את הכניעה לאדון האופל רק יותר מזמינה. אז כן, התחושה בהחלט מפחידה, בהחלט מטרידה, בהחלט לא מסוג הדברים שצריכים להרגיש בני נוער, ולו דווקא בשל הקלות שבה יוכלו להזדהות עם הגיבור.
בדיוק אבל בדיוק מה שאני הרגשתי!!
ניסוח מצויין! כל הכבוד!
מי שכתב את הביקורת מלך!
אני יודע שזה לא קשור,אבל כרגע במהדורת חדשות ערוץ 2 ספילריו ללא רחמים את הסוף של הספר השביעי,ואמרו בדיוק איזה דמיות מתות ואיזה חיות ללא אזהרה מוקדמת,הטענה לפי מה שהבנתי היא שכל מה שקרא את הספר כבר סיים אותו עד עכשיו אז אפשר לגלות,והמעריצים המושבעים בטח כבר יודעים את הסוף מזמן.כל הכבוד ערוץ 2.
אני רק בעמוד 190, זה בטח אומר שאני מעריצה לא רצינית ומגיע לי עונש. נבלות.
לא היה קווידיץ' כי המפיקים אמרו שאין זמן בסרט לקטעים האלו..
חצי סרט נעשה במחשב..
מי שכתב אותה גאון!
כן ירבו ביקורות כאלה באתר!
סרט רע ומאכזב!! ספויילרים וכל זה..
הדבר הכי טוב שקרה בו זה שנשרף הפילם באמצע ההקרנה, דבר שסיפק לכל העולם כמה רגעי שעשוע.. וזה היה יותר משעשע מכל הסרט גם יחד.
כל סרטי הארי פוטר לדורותיהם לא עומדים בקריטריונים של סרטים בפני עצמם.. תמיד יש את התחושה שמנסים לדחוף כמה שיותר עלילה והתרחשויות לסרט, על חשבון איכות העברת המסר בכל סצנה.. באיכות הכוונה בעיקר לרגש.. תמיד יש את ההרגשה שרצים רצים רצים קדימה, והכל הרבה פחות נוגע ושובה לב ומרגש מהספר.. ובכלל.
אבל בשום סרט זה לא היה מורגש ומאכזב כ"כ כמו פה..
כל הקטע שהארי שוהה בקיץ בבית משפחת בלק.. בספר התענגתי על התחושה האפלולית והמסתורית ששוכנת בבית.. החיבור המעיק משהו לעבר של משפחת הקוסמים האפלים.. כל זה לא הורגש בכלל בסרט.
החיבור למסדר עוף החול, תחושת הנוסטלגיה צובטת הלב כשמדברים על המסדר המקורי שחלק גדול מחבריה כבר לא בחיים, נגעה בי רק בקצה האצבע, כשסיריוס הראה להארי את התמונה..
הסוהרסנים- איפה הפחד.. החושך.. הקיפאון.. סחרור החושים (במובן הרע) הזוועה? כלום.
איפה הסיפור הנוגע ללב של נוויל וההורים שלו בקדוש מנגו? אחד הקטעים היותר מרגשים בספר, חבל שהורידו.
הארי שחולם חלומות על וולדמורט- בספר זה היה כ"כ מלחיץ ומסתורי.. ובסרט בקושי היה ברור מה הולך שם.
אני לא יכולה לתאר כמה צרם לי שדמבלדור השלו, החכם וקורן האור והעוצמה מהספר הפך להיות דמבלדור התזזיתי והעצבני כמו בחורה במחזור בסרט.. זה כבר הרס ברמה של פשע ממש.
כל עוד הוא היה דמות מסתורית ואפלה, שלמדנו עליו רק מסיפורים לחישות ורמיזות על הכוח הנורא שלו, הוא היה הרבה יותר מאיים מוולדמורט עם הפרצוף הלא ברור והציפורניים הלא גזורות שראינו, שנראה כמו מישהו שאפשר לנצח במכות..
-"אז זה אומר שאחד מאיתנו צריך להרוג אחד את השני בסוף?"
אבל זה פשוט לא מספיק… כי לסרט יש נתונים הרבה יותר טובים מלספר, בכדי להעביר את המסר והתחושות שרוצים להעביר.. אבל הרושם שקיבלתי הוא שהבמאי בכלל לא הבין מה הוא רוצה להעביר בסרט. כל מה שהיה חשוב לו זה להציג טכנית את מהלך העלילה פחות-או-יותר, ויאללה מספיק.
וזה כ"כ חבל, כי היה אפשר להגיע להרבה הרבה יותר בסרט הזה.
אז כנראה שאלף מילים בכל זאת טובות יותר מתמונה..
כל כך נכון. וכל מילה אחרת מיותרת! הסרט פשוט א-כ-ז-ב-ה..
והעין?! זאת הייתה פשוט בושה!!
לחבר את העין עם רצועה שחורה היה כנראה הדבר הכי שקוף שיש, היה ברור לכולם שהיא לא באמת שלו!!
אם בסרט הראשון הצליחו לחבר ראש לבנאדם, לא יכלו להדביק גם עין?!
אני כבר לא מדברת על זה שברטי קראוץ' ג'וניור היה אמור להיות בלונדיני..
וולדמורד נראה מעורר רחמים, ולא רשע.
ואני מסכימה איכשהו דמבלדור תמיד נראה פרנואיד, חוץ מבסרט הראשון, לדעתי שם הוא עוד היה דמבלדור השליו שאנחנו מכירים מהספר.
ולפי דעתי לא משנה כמה הביקורות יהיו גרועות, כולם תמיד ילכו לעוד סרט של הארי פוטר, גמאני.
למה? כי זה מדבק.
בן כמה הארי פוטר בסרט החדש שלו? [כיום]ובן כמה הוא במציאות?
בסרט הוא בן 15 ובמציאות היה לו יומולדת 17 לפני יומיים?
18. הוא יליד 1989.
אה, לא, אני דיברתי על הארי.
לדניאל, מסתבר, ימלאו 18 בתוך שעות ספורות. מזל טוב!
אה. אבל גם אז אתה טועה.
הארי פוטר הוא יליד ה-31 ביולי, 1980. מכאן שבעוד שמונה ימים הוא אמור להיות בן 27.
אבל עזוב, ככל שאתה יודע יותר דברים מטופשים וחסרי תועלת כאלה, יש פחות מקום במוח לדברים חשובים באמת.
מאיפה הגיע ה-1980 לסיפור? ראיתי בערכים בויקיפדיה שמקובל שזה תאריך הלידה של הארי, ושהספרים מתרחשים בשנת 1991 והלאה. אבל בספרים עצמם אין ציון זמן. מי החליט, ולמה?
בספר השני יש יום-מוות 500 לניק כמעט בלי ראש, ועל ההזמנה(או על משהו אחר, לא זוכרת בדיוק על מה) היה כתוב שהוא נהרג בשנת 1492, מכאן נובע שכעבור 500 שנה זה 1992, והארי בן 12, אז זה אומר שהוא נולד ב1980. קפיש?
מאיפה ה-31 באוגוסט במטוטא?
אבל באחד מהם הוא יושב ומתחרפן בבית דודיו ועם הגעת יום-הולדתו הוא מקבל כל מיני מתנות באמצעות ינשופים. מצוין שם שיום הולדתו הוא ב31 לאוגוסט.
ההתייחסות לאוגוסט קיימת גם כשההיא שמלמדת עתידות בבית-הספר מתייחסת להארי, אומרת שחייו טראגיים ולכן הוא בטח נולד בחורף, ואז הוא מגיב ואומר שלא, הוא נולד בקיץ.
באמת שלא זוכר באילו ספרים ופרטים מדויקים כי אני לא קראתי אף ספר יותר מפעם-פעמיים, אבל התאריך אכן מצוין איפשהו.
הכל נכון, רק 31 ביולי.
אגב, מישהו זכור אם גם הביקור/בריחה עם רון מתרחשת ביום הולדתו או שסתם ביום אקראי במהלך חופשת הקיץ?
אחרי יום ההולדת שלו. ביום ההולדת שלו יש את הביקור של דובי וכל העניין עם העוגה.
אני יודע איך יודעים את הזמנים בהארי פוטר-בספר השני, כשהיתה מסיבת יום המוות של נק כמעט בלי ראש, היה כתוב שהוא מת באוקטובר 1492, וזו היתה חגיגת 500 שנה למותו. כך ש-500 אח"כ, כשהתחיל סיפור הספר השני, היה ב-1992, ומכאן שבספר הראשון, שנה לפני כן, זה היה 1991, וכל עוד אז הוא היה בן11, זה אכן אומר ש-11 לפני כן, מתי שהארי נולד- היה זה 1980. דרך-אגב, ידוע שהוריו מתו כשהיה בן שנה, ששנה אחרי-כן היתה 1981, ובספר השביעי, כשהיה בקבר של הוריו, היה כתוב שהם מתו ב-1991.
בספר השביעי כתוב שהם מתו ב1981.
אם יש משהו שאפשר להגיד על רולינג שהיא מאוד עקבית.
אני לא חושבת שיש לה הרבה אם בכלל חורים בעלילה..
אני יודע שהתגובה הזאת נכתבה לפני 8 שנים אבל הרגשתי שאני חייב לענות כי בתור אחד שקרא את הספרים כמה פעמים, אני יכול להגיד שהם פשוט מלאים בחורים, אני יכול להביא כמה בלי לחשוב הרבה, המסע בזמן, התוכנית המטומטמת של וולדי בספר הרביעי, המוות הכל כך מיותר של סיריוס.
*לא שאני אומר שהספרים לא מהנים, הם כן, הם פשוט מלאים בחורים.
אבל אני חושב שמה שOKDesign התכוונה זה שיש עקביות בכל הסדרה לגבי הפרטים הקטנים. זה אחד הדברים האהובים עליי בסדרה הזאת (במיוחד בשלושת הספרים האחרונים) – פרטים שוליים לכאורה מהספרים הראשונים משמשים כרמזים מטרימים לטוויסטים גדולים בספרים האחרונים.
OKDeSign (אור), WD, דארת' צ'דר ?
אוה, לא באמת מעניין אותי בן כמה אוהב הבוצדמים הקטן.
אבל בלי שום קשר, על המשפט האחרון שלך אני חותם בשתי ידים. סטורי אוף מיי לייף.
אבל אני לא מבין למה יש בביקורת תלונות לגבי זמן המסך הקצר של בלטריקס וטונקס.
בלטריקס מופיעה רק בסוף הספר, ורק ל-2 קטעים משמעותים.
לטונקס, לעומת בלטריקס, אין אף קטע ממש משמועתי בהתפתחות העלילה הספר, ואם אני לא טועה, הביקורת טוענת שהפעם שמו דגש על הקטעים החשובים באמת, תהורמים להתפתחות העלילה.
דווקא הופתעתי לטובה. זאת התמודדות מעניינת מאוד עם האתגר של המרת הסיפור לחוויה קולנועית. ובכמה מקומות הוא מצליח לעשות מה שכל שאר סרטי הסדרה נכשלו בו. אחד מהם הוא ליצור דמויות מעניינות, שלא משמשות רק ככלי להמחשת כשפים. אחת הסצינות הטובות ביותר בסרט, לדוגמה, היא השיעור הפרטי האחרון שסנייפ מעביר להארי. אין שם אפקטים מרהיבים או התפתחות עלילתית מרשימה. יש שם מערכת יחסים טעונה בין שתי דמויות שמתנהלות בטבעיות. היא גם מעודנת באופן שלא מאפיין לא את הספרים ולא את הסרטים- כשסנייפ מכריז על סיום השיעורים, לא ברור אם זה בגלל שהארי מצא דרך להתגונן מפני ההשתלטות על המחשבות, או כי סנייפ איבד עשתונות מהעלבון שהוא ספג. בהקשר הזה, אמברידג' היא הדמות הראשונה שמצליחה למצות את הפוטנציאל שגלום בה. נכון שאין כאן דמויות מורכבות, אבל יש כאן דמויות זכירות ומבוצעות היטב. זה לא הולך ברגל.
וההברקה האמיתית של הסרט היא משהו כל-כך מתבקש, שבדיעבד קשה להאמין שפספסו אותו עד עכשיו- מבנה של סרט תיכון. היה אפשר לראות ניצנים של זה גם בסרטי הסדרה הקודמים (בגדי אחר-הצהריים של הסרט השלישי, הנשף של הסרט הרביעי), אבל הם לא התחברו לכלום. כאן יש לנו סוף-סוף יחסים הגיוניים בין מורה לתלמיד, יש לנו את המורה המגעילה שכולם מפחדים ממנה (מה שסנייפ היה אמור להיות, והוא לא), יש לנו את המרד בכיתה, בחינות בגרות, עונשים חינוכיים, המועדון הסודי, חנונים. יש עולם שלם ובעל חוקיות, שאני מרגיש שאני מכיר, ועליו אפשר ליצוק את כל הקישוטים המנצנצים. לא אוסף של יקומים וחדרים מטורפים שיש בהם כל מיני קסמים.
מצד שני, לייטס אין את הוירטואוזיות הטכנית והחוצפה של קוארון, שהיו יכולים להפוך את 'מסדר עוף החול' לסרט קולח , שאני לא יכול רק להעריך, אלא גם להתלהב ממנו. סרט עם קסם. מכל סצינות הקרב והאפקטים, ההשוואה בלטה לי דווקא בשוט הרציף שנכנס ויוצא מתוך עיתונים. זה היה רעיון חמוד ומאוד מפוספס, שקוארון (שכמה מהשוטים הרציפים שלו ב'האסיר מאזקבאן' היו מהפנטים) היה יכול לעשות איתו פלאים. שילוב של מייקל גולדנברג על התסריט ואלפונסו בכסא הבמאי נראה לי כמו השילוב האידיאלי לסרט השישי. מאידך, תחלופת הבמאים הזו היא מה שהופך את הסדרה למעניינת מהרגיל. אז אולי כדאי לתת למישהו אחר את הכבוד הכבר-לא-כל-כך-מפוקפק. יהיה מעניין.
האמת, לא ממש ציפיתי לסרט הזה למרות היותי פוטריסטית מושבעת. פשוט חשבתי שהוא יהיה סרט כל כך גרוע, שלא שווה לטרוח ללכת לראות אותו, כי איך אפשר להכניס 887 עמודים לסרט בן שעתיים וחצי ולצפות שייצא מזה משהו טוב?
ובכל זאת, לאחר שכנועים רבים, הצליחו להוציא אותי מהבית, וטוב שכך.
מהרגע שהסרט התחיל, הבנתי שזה פשע לא לראות אותו – כל פרט בסרט הזה עשוי בצורה כל כך מרהיבה, שפשוט נהנים מכל שנייה!
את הספר החמישי קראתי לפני כשנתיים, ואני כמעט ולא זוכרת שום דבר חוץ מהעלילה הכללית – וולדמורט חזר, אף אחד לא מאמין, וולדמורט מנסה להשתלט על העולם, דמבלדור והארי נלחמים נגדו וסיריוס מת. זה בערך כל מה שזכרתי. בהתחלה חשבתי שיהיה לי קשה להבין מה הולך שם, כי בכל זאת, כל כך הרבה עלילה תוך שעתיים וחצי, אבל מהר מאוד הופתעתי לגלות שהסרט הזה פשוט עומד בפני עצמו כ*סרט*. שום דבר לא היה חסר כדי להבין את העלילה, ולא היו קטעים מיותרים.
הקטעים שבהם מראים איך אמברידג' משתלטת על הוגוורטס נעשו בצורה מושלמת, קשה לתאר למה בדיוק, אולי כי עשו את כל זה כרצף אחד ולא הכניסו קטע כל פעם, אולי בגלל מוזיקת הרקע ששמו(הייתה שם מוזיקה, נכון?), אולי בגלל הצילום, אולי בגלל אמברידג' עצמה, שלדעתי היא הדמות הכי מוצלחת בסרט, אבל זה היה מושלם.
הלנה בונהאם קארטר הייתה מדהימה בתפקיד בלטריקס לסטריינג'. אם היו שואלים אותי איך צריכה להיראות אוכלת-מוות מטורפת שישבה 13-14 שנה באזקבאן – כך בדיוק הייתי מתארת אותה.
האכזבות היחידות שלי מהסרט היו דניאל רדקליף והמעט זמן מסך שקיבלו שאר השחקנים.
רון והרמיוני היו מקסימים כרגיל גם אם לא הראו אותם מספיק, טונקס ובלטריקס היו שתי הדמויות שהכי רציתי לראות אותן בסרט, וחבל שלא הראו אותן הרבה, השחקנית שגילמה את לונה הייתה בחירה מוצלחת לתפקיד, אבל דולורס אמברידג' בהחלט גנבה את ההצגה. השילוב של ההתנהגות העדינה שלה תוך כדי מירור חייהם של הארי וחבריו התמימים היה מבריק. בכלל נראה כאילו העלילה המרכזית של הסרט היא אמברידג' והמאבק שלה נגד התלמידים.
דניאל רדקליף לעומת זאת, ממש עצבן אותי. אז כן, קינאתי בצ'ו בסניצת הנשיקה, אבל זה לא גרם לי להתעלם מהעובדה שהוא פשוט שחקן גרוע! יש לו בערך שתי הבעות פנים – ההבעה המבוהלת, שבה העיניים שלו פקוחות לרווחה והוא מתנשף בכבדות, והחיוך הסתמי שלו-שהוא פשוט מחייך בסתמיות. ומישהו שם לב לזה שכמעט כל הסרט לא הייתה לו צלקת?!
עוד דבר שאכזב אותי נורא, היה הקטע שבו סיריוס מת. כשקראתי את הקטע הזה בספר בערך בכיתי, אבל בסרט פשוט לא הרגשתי שומדבר מעבר ל:"אה. חבל."
בניגוד לאנשים אחרים, וולדמורט לא ממש הפריע לי, וגם חוסר הדמיון בין דמבלדור שבספר לדמבלדור שבסרט לא ממש מציק לי. אז נכון, יכלו לעשות את וולדמורט קצת יותר מפחיד, ומייקל גמבון(אממ.. ככה קוראים לו, נכון?) יכל להתנהג קצת יותר כמו דמבלדור ולא סתם זקן מופרע, אבל בגדול כל זה לא הוריד לי מהחוויה של הסרט.
הצלקת שלו כן מופיעה בסרט.
גם אני הרגשתי קצת בחיסרונה אך כל פעם שזה קרה התרכזתי מעט ויכולתי לראות את הצלקת מוסתרת מאחורי השיער.
היו קטעים בסרט שראיתי אותה, והיו קטעים שפשוט נראה כאילו היא לא הייתה שם.
וזו רק אני או שהצלקת מתכווצת עם השנים? כי אני זוכרת שעוד בשני הסרטים הראשונים היא הייתה כמעט על חצי מצח, בסרט השלישי והרביעי לא כל כך שמתי לב לזה, אבל בחמישי היא הייתה נורא *נורא* קטנה.
את צודקת בהערותייך לגבי מה שהיה חסר בסרט, אבל בתור מעריצה מושבעת של הספרים ופרי עטה של ג'יי קיי רולינג הגאון, הזדעזעתי מהזילזול בפרטים, שללא שום ספק לא היו מיותרים! הסופרת הדגולה לא כותבת "סתם פרטים". נגיד הקווידיץ' חסר לי מאוד, והנאום של דמבלדור בסוף, שמתקיים בכל שנה, כמובן, חוץ משנה זו.
והצלקת! מה שכתבת על זה שהצלקת לא הופיעה, זה לא מדוייק, כי היו קטעים שכן, אבל היו גם קטעים שלא.! וזה זילזול! כי בלי הצלקת הזו, עם כל מה שהארי מייצג, וכל התכונות והתנהגותו, לא שווה כלום!
אם לא הראו את הקווידיץ' בסרט זה, כלומר, את רון מצטרף כחובט,אז יצטרכו או להכניס את זה בסרט הבא, או להתעלם מהפרט. חבל.
בקיצור, הסרט נחמד מאוד, אבל אין כמו הספרים, שמתארים לך בדיוק מה כל דמות חושבת ומציגה עולם עמוק , לעומת הסרטים, שמעבירים רגשות וכשרון המשחק (של הארי) בדיוק כמו פלקט.
וכן, אני לא זוכרת שבספר צויין שכל חברי צ"ד קיבלו את העונש של אמברידג', אלא רק הארי, ובכלל, לא צ'ו הלשינה, אלא חברתה! שהשתמשו עליה בקסם האמת!
אני חושבת שלא נראה יותר קווידיץ' בסרטים, ובגלל זה גם לא היה חשוב להם לציין את העובדה שרון הצטרף לקבוצת גריפינדור כחובט, כי בספר השישי יש כל כך הרבה פרטים שקשורים לעברו של וולדמורט ולניסיון של הארי ודמבלדור לחקור אותו בכדי להביס אותו, ככה שלא ממש יהיה זמן להכניס קווידיץ', ובספר השביעי הם לא בדיוק ילמדו בהוגוורטס ככה שאני לא חושבת שהם גם ישחקו קווידיץ'.
בקשר לזה שציינת שצ'ו היא לא זאת שהלשינה על צ"ד – לדעתי זה היה מבריק לשנות קצת את הפרט השולי הזה, כי ככה גם חוסכים זמן על להציג את חברה של צ'ו, וגם חוסכים זמן על לפרט על הסיבה שבגללה צ'ו והארי התרחקו.
ואני לא מבינה מה הנשיקה הפריעה לך! לא זוכרת בדיוק כמה זמן היא נמשכה, אבל בטח שלא מספיק זמן כדי להכניס נאום של דמבלדור במקומה.
מה שאני כן מסכימה איתך זה שבאמת היו צריכים להטיל כמה קללות יותר רציניות מ"שתק" במהלך הקרב, ואם היו מוסיפים עוד איזה 10 דק' לסרט סתם כדי לתאר את הקרב שומדבר רע לא היה קורה.
בקשר למה שאמרת על הצלקת – איזה תכונות של הארי הצלקת מבטאת?
הצלקת לא מבטאת תכונות, הצלקת זה כל מה שמייחד את הארי, בלעדיה הארי הוא סתם הארי, הצלקת היא ההוכחה שהוא הילד ששרד! שהלורד וולדמורט העביר אליו מכוחותיו, ובחר בו להיות "הנבחר" , הצלקת מסמלת את זה שוולדמורט סימן אותו אחרי ששמע את הנבואה של טרלוני! ובעצם, הצלקת היא הבסיס של כל הארי פוטר.
ונכון, את צודקת בקשר לקווידיץ', כנראה באמת שלא נראה יותר קווידיץ', ובגלל זה הדבר היחיד שכתבתי הוא "חבל"
אה, ובנוגע לנאום של דמבלדור והנשיקה, נכון שבזמן הזה לא היה נכנס כל הנאום, אבל אם מקצצים פה ושם קטעים שנמשכים יותר מידי זמן, אפשר להכניס לדמבלדור כמה שורות, ושלא תעיזי להגיד שדברי דמבלדור מיותרים!
ונכון, עיוותים קלים באמת לא שינו הרבה (שצ'ו היא המלשנית ולא החברה שלה)..לזה אני מסכימה.
באמת היתה אחלה מוזיקה בקטעים שאמברידג' השתלטה על הוגוורטס, מעבר לכך שהשתוללתי מצחוק ברובם, ושכותרות העיתון היו שהתחילו את הקטעים האלה.
תשמעו ביננו, המעריצים של הארי פוטר, לכל אחד יש את הטענות האישיות שלו לגבי מה שהפריע לו בסרט אבל בסה"כ, אתם באמת חושבים שאפשר לעשות אותו טוב יותר? אז היו מכניסים סצנת קווידיץ' ומשמיטים את הסצנה בו ג'ורג' ופרד מפוצצים את הביצפר בזיקוקים(סצנה מדהימה אגב) היה יותר טוב?
אני באמת שנהניתי מכל הסרטים כי הם טובים ועדיף פשוט לקחת את הדברים הטובים כי זה בלתי אפשרי ליצור סרט מושלם מספר כ"כ פנטזיונרי ומלא שכל אחד יכול לראות בצורה אחרת.
כל פעם שאני הולך לסרטים האלו אני נהנה מחוויה ויזואלית מדהימה ומבדיחות פוטריות טובות וחוזר הביתה בתחושה טובה.
אל תשכחו שהסרט זאת רק הצעה וברור שלא מהווה אלטרנטיבה לספר. אני בעד.
תוך כדי גלישה באינטרנט, בעיקר בפורומים שקשורים להארי פוטר, שמתי לב לתופעה מעניינת – היחס לסרטים תלוי באופן ישיר בשאלה האם אתה פוטריסט או לא.
בסרט השלישי, האסיר מאזקבן, רוב הפוטריסטים ממש סבלו. הרבה מהם, כפי שמפורט גם בביקורת ומונצח על חולצות, תיעבו את הסרט, מסיבותיהם שלהם, בעוד שהציבור שלא קרא את הספרים נטה לחבב את הסרט הרבה יותר.
בסרט החמישי, מסדר עוף החול, נדמה לי שהעניין קצת התהפך. פתאום חובבי הספרים נהנים בסרט, משבחים אותו, ממליצים עליו, בעוד שנדמה לי שבקרב הלא – פוטריסטים יש קונצנזוס הרבה פחות רחב שזה הסרט הטוב בסדרה. חלקם אפילו לא נהנים בו.
אני לא מסתמכת כאן רק על עין הדג, אלא בעיקר על פורומים של מעריצי הארי פוטר, וזה כמובן לא נבדק מחקרית, אבל עדיין נראה לי שבאיזשהו מקום, הסרט החמישי ענה בצורה הטובה ביותר על ציפיות המעריצים וקצת "הזניח" את ציפיות הצופים הרגילים, שאינם מעריצים מושבעים של הספרים.
זה די הפוך אצלי.
אני נורא אוהב את הספרים, ועדיין חשבתי שהאסיר מאזקבן היה סרט נחמד מאוד ושמסדר עוף החול היה לא יותר מסביר. מה שכן, גם אני שמתי לב לזה שפוטריסטים שנאו את האסיר מאזקבן וחשבו שמסדר עוף החול היה טוב.
באסיר מאזקבאן כל מי שקרא את הספר לא יכל שלא להתעצבן מהזמן הקצר שהו הם היו בצריף המצווח. בספר היה פירוט הרבה יותר גדול וגם היו הרבה יותר רמזים לסוף. פירטו על ארבעת הקונדסאים והכול התחבר בצורה יותר טובה.חוץ מזה, זה היה הספר הכי טוב, אז קשה לעמוד בציפיות, ואילו אלו שלא קראו את הספר נהנו מהעלילה המדהימה.
אנחנו בודדים בעולם, נידונו לחיות בבושה שאנחנו אוהבים את הסרטים כמו שהם ולא מבינים למה כל עדת המעריצים של הספרים אף פעם לא מרוצים.
אגב, מעניין שדווקא הסרט שהכי נאמן לספר (החמישי) הוא דווקא הסרט הכי פחות מוצלח מהסדרה (לדעתי) מבחינת עלילה וזרימה.
לא הסרט שהכי נאמן לספר. די להפך, למעשה. שני הסרטים הראשונים היו מאוד נאמנים לספר, הרביעי היא נאמן בהחלט, השלישי לקח לעצמו חירויות רבות בתחום העיבוד והחמישי קצץ החוצה בערך שני שליש ספר, החלטה נבונה להפליא, לטעמי. אולי גם ההחלטה שהפכה אותו לכל כך מוצלח.
אני אישית הכי נהנתי מגביע האש, ושמעתי מאינספור פוטריסטים, שהם הכי "סבלו" מהסרט הזה.
אני מניחה שבסופו של דבר, זה פשוט עניין של טעם וריח, לא?
להתקצץ בעריכה של הספר, ומשום מה לא קרה.
חרא ספר, הספר החמישי. היה עינוי מטורף לקרוא אותו.
הספר הרביעי נאמן?
והוא ממש לא נאמן, השמטת דמויות, שינוי עובדות, אולי, מבחינת סרט הוא היה טוב, אבל כעיבוד לספר, ממש לא בעיניי..
לא בהכרח אני קראתי את כל הספרים ודווקא את הסרט השלישי הכי אהבתי , ברביעי סבלתי החמישי הראשון והשני בסדר לא יותר מזה.
אני אהבתי את כל הספרים (אפילו את החמישי למרות שפחות מהשאר) ואת ספרים 1-4 קראתי אפילו יותר מפעם אחת ויותר מפעמיים.
מצד שני אני לא כותב או קורא פיקים של פוטר ולא גולש בפורומים בשביל הספרים\סרטים שלו.
אני לא חושב שמדובר ביצירות מופת וגם לא בספרים גאונים אבל לדעתי אלה ספרים טובים מאד שפשוט כיף לקרוא.
לדעתי הסרט הראשון היה בינוני, השני בינוני פלוס (כמעט נחמד), השלישי היה הכי טוב בסדרה (דווקא בגלל שאווירת הקסם היתה הכי טובה בו לדעתי ובגלל הדברים הקטנים שקוארון הכניס מראשו), הרביעי היה נורא כייפי ומלא באקשן מבוים היטב אבל העלילה הרגישה כמו דייסה ובגלל זה אני לא יכולתי לצפות בסרט פעם שניה ואילו החמישי היה ממש טוב, כמעט כמו השלישי.
איפה זה מעמיד אותי?
האם אני בכלל יכול להיחשב לפוטריסט?
אני אישית מגדירה פוטריסט כמי שמתעניין בהארי פוטר גם מעבר לספרים עצמם – פורומים, פאנפיקשן, כנסים וכו'. אפשר לאהוב את הספרים ולא להיות פוטריסט, לטעמי, בדיוק כמו שאפשר לראות קבוע את כל המשחקים של מכבי חיפה ולא להיות אוהד שרוף.
אבל מעולם לא שמעתי הגדרה רשמית לפוטריסט, כך שאין לי מושג אם אתה נכלל בקטגוריה או לא. עניין של נקודת מבט.
בהחלט שאלה טובה.
אצלי זה די הפוך..ממש ממש התאכזבתי מהסרט..בתור מעריצת הספרים.איך יכול להיות שמעריץ ספרי הארי פוטר, יהנה בסרט החמישי, מבלי אפילו מידי פעם להתלונן על קיצוץ או עיוות פה ושם? נהנתי בסרט..אבל עד גבול מסויים..אנלא יכולה להגיד שהתלהבתי..זה היה רק "עוד סרט"..לעומת זאת, הכי הרבה אהבתי את הסרט השני.!
את השלישי לא אהבתי, את הרביעי עוד פחות, בחמישי נהנתי.
אבל לשלישי ציפיתי ממש, כי את הראשונים אהבתי מאוד, הרביעי באתי עוד יותר בציפיות, כי החליפו את הבמאי של השלישי, וזה הספר השני הכי אהוב עלי (אחרי השישי) והתאכזבתי מאוד.
בחמישי, אחרי הביקורת והסרטים הקודמים, באתי עם ציפיות ששואפות לרצפה, והופתעתי לטובה.
את השלישי באמת אהבתי, היה אפל וקודר בצורה כובשת משהו, במיוחד לאחר 2 הראשונים שהיו סתמיים וילדותיים מדי לטעמי.
הרביעי היה סתם חביב, אבל הסוף הפתיע וגרם לי לרצות לראות את החמישי.
קראתי בכמה מקומות ברשת לפני שראיתי את הסרט (את הקטע על הנבואה למשל קראתי קודם, ולכן הרגשתי חוסר אונים כשנפתרו מטרלוני, כי ידעתי שהיא אמיתית. לפי הסרט לא הייתי יכול לנחש שזו אותה טרלוני מהנבואה והייתי רחוק מלהבין את החשיבות שלה,) ורק בזכות זה לא הרגשתי שהסרט לחלוטין לא מובן, ואילו בסרטים האחרים משום מה העולם נראה שלם יותר וכסרטים האירועים השתלבו בצורה הגיונית יותר. בחמישי זה נראה שמעט מדי קרה, וקשה לי להאמין שמתחו את זה על פני שנה שלמה בהוגוורטס, וcall me bob and smack me senseless, אבל מסרט שנקרא מסדר עוף החול הייתי מצפה ללא יודע, אולי לספר קצת יותר על מסדר עוף החול? חוץ מכמה הופעות אורח לקראת הסוף ותמונה, בקושי מודעים לכך שהיה מסדר מקורי ואין לאף אחד מושג what are they upto now.
אתה רוצה לדעת כל כך הרבה פרטים שלא הוצגו בסרט אבל אתה מסרב לקרוא את הספר? למה שלא פשוט תקרא אותו ותחסוך לעצמך את כל חוסר ההבנות האלו.
הספרים לפי סדר (שלדעתי) מהפחות טוב אל הטוב!
חברים יקרים, נא לא לכתוב הודעות שמכילות אך ורק דירוג של הסרטים בלי נימוק כלשהו – זה שקול להודעה שאומרת רק "סרט גדול!" או "סרט גרוע!". זה ציון, לא דיון.
בקיצור, אין, אהבתי!
2. הארי פוטר ומסדר עוף החול= טוב, מאוד אהבתי את הספר. הוא אחד הספרים האהובים עלי. באמת, בספר זה אנו מתחילים להבין דברים. אחח..אין כמו ספר פנטזיה טוב, שיש בו..אמ..זה כבר אפילו יותר מגאונות!
1. הארי פוטר והנסיך חצוי-הדם: טוב, זה הספר האחרון שקראתי, וקראתי אותו כבר מספר פעמים (3,4 בערך), ונהנתי מכל פעם, מכל פרק,עמוד, פסקה, שורה, מילה.
בספר הזה מגלים המון דברים על וולדמורט, שמאז ומעולם (טוב, מאז הספר הראשון), תמיד ריתק אותי!
הפסקה האחרונה הייתה כ"כ מדויקת שהרגשתי רע עם עצמי. סדרת הטלוויזיה? כ"כ! אני מדמיינת את זה ללא הפסקה בימים האחרונים.
השלישי- היו חסרים לי כמה רמזים חזקים ואדירים שהיו בספר, והפירוט של בקונדסאים בצריף המצווח לא היה מספיק מנוסח. אבל העלילה, העלילה מדהימה והאקשן הסופי (שהוא בערך חצי סרט) אדיר!.
הרביעי- הרביעי זה סרט שבו כל הזמן קורא משהו. וגם היו המון קטעים מצחיקים והרבה דברים שקשורים לנעורים שגרמו לי לאהוב אותו.
החמישי- מבחינת ספר- גרוע לגמרי. בסרט הם פשוט הפכו את זה לדבר הטוב ביותר שיכלו- ניצלו כל יתרון קולנועי שרק אפשר.
השני- את שני הרשונים לא אהבתי. קצת ילדותיים מדי.
הראשון- הספר השני היה יותר טוב מהראשון מאותה סיבה שהסרט. העלילה.
השלישי- כמו שפירטתי למעלה, מפתיע וסוחף.
השני- כל כך הרבה דברים התחברו בסוף, וכל הזמן קרה משהו. והמבנה היה נהדר.
הרביעי- בתור סרט הוא היה יפה- בתור ספר, זה קצת בעיה. עמוס מדי. לגמרי עמוס מדי.
החמישי- מרוח, לא מפתיע, עלילה לא משהו, שוב קו עלילה מרכזי שמחזיק את הספר.
02. גביע האש – למרות שהוא במקום השני אין זה אומר שהוא זוכה להרבה מחמאות ממני. יש מרחק גדול לדעתי בין איכות הסרט הזה לבין הסרט הקודם. היה מאכזב והבימוי היה גרוע. משתווה כמעט לבימוי של קולומבוס ה"פחחחח". בכל מקרה נקודות האור בסרט היו האפקטים המיוחדים, סצינות האקשן וכל חצי שעה האחרונה של הסרט. ווולדמורט שולט!!1 יותר מפחיד ממה שדמיינתי.
03. מסדר עוף החול – בינוני להחריד. חסר אקשן. הוא מנסה ממש חזק להיות כבד ואפל. אבל כזה יש רק אחד וקוראים לו "האסיר מאזקבן" מאת קוארון. אז לא לעתיק, נבלות!
04. אבן החכמים – כי בכל מקרה הייתי בן 9 וחשבתי שהסרט היה מהנה. בכל מקרה המפגש עם עולם הקומסים בסרט היה בהחלט קסום. וכמובן, היה דבר אחד מגעיל, מכוער וגדול שהפריע לי מאוד בסרט והוא מתחיל באות ק'.
05. חדר הסודות – כי הוא העתק של הסרט הראשון והוא חוטא, כמו שאמר אדם חכם בביקורת החדשה של "הסנדק", בחטא המוכר ביותר של סרטי המשך: עוד יותר מאותו דבר. וכשזה אפילו עוד יותר מאותו חרא, אז המצב אפילו גרוע יותר.
01. מסדר עוף החול – כי הוא הכיל רעיונות חדשים וגאונים, הכיל תשובות רבות לשאלות שנשאלו בעבר, ופותח בסיפורים מעניינים חדשים ומשאיר את חלקם פתוחים בשביל שנוכל לקבל את הסוף שלהם בספרים הבאים. בגלל שלדעתי הספר בכלל לא היה איטי ולקחתי את הספר כמו סדרת טלוויזיה – קראתי קצת בכל יום ובסופו של דבר לקח לי כחודשיים, בערך כמו מיני-דרמה. הספר כובש מאוד, מראה צד חדש של הארי, מקסים באוסף הרעים שלו ומכיל סוף גדול מהחיים.
02. האסיר מאקזבן – כי סוף סוף הספר מחליט לצאת מהשגרה של הספרים הקודמים ומכיל סוף מקורי ולגמרי שונה מהקודמים בסדרה. כי הוא יותר בוגר והוא היה הספר הראשון בסדרת ספרי הארי פוטר שצחקתי בקול רם לשמע הבדיחות בספר. כי אני אוהב ספרים ארוכים (ולכן לא התייאשתי מקריאת "מסדר עוף החול") ולמרות זאת הספר הזה הוכיח לי שאפשר לעשות ספר קצר ושייצא מעניין ויכיל מספיק דברים.
03. גביע האש – כי הוא בנה אט-אט את המתח לקראת שובו של אדון האופל ועשה זאת באופן מעניין. כל הקטע של תחרות שלושת הקוסמים (או איך שלא קוראים לזה) נשמע לי כרעיון מפגר ולא מציאותי. כן, בטוח, הבית-ספר לא איכפת מלהציב את התלמידים בסכנה… פאתט! למרות הכל, הספר הכיל יותר מדי דברים ומדי פעם הרגשתי שהסופרת שלפה דברים מהתחת בשביל למלא עוד כמה עמודים (דבר שלא הרגשתי בספר החמישי, למרות אורכו העצום). כשסיימתי לקרוא את הספר החמישי אמרתי לעצמי "אוף, איזה קצר. אני רוצה עוד!". כשסיימתי את גביע האש אמרתי לעצמי "הללויה. סוף סוף נגמר!".
04. הנסיך חצוי הדם – הספר היה לגמרי מאכזב, אבל בשביל לא להתאכזב מהספר אני מעדיף לחשוב, כמו שאמרה רולינג, שזהו בעצם חלק ראשון מתוך שני חלקים (שההמשך שלו יהיה הספר השביעי). הספר התקדם באיטיות מפתיעה ומאכזבת לגמרי עד בערך העמודים האחרונים. העמודים האחרונים די פיצו לי על כך אבל הם בכל זאת היו קצרים ונראה שכל הדפים האלה שאני מדבר עליהם יהיו בסרט השישי בערך 8 הדקות האחרונות שלו. אז אני כבר מתכונן לאכזבה מהסרט… בקיצור, ספר מאכזב לגמרי וירידה משמעותית מהספר הקודם.
05. חדר הסודות – למרות שזה היה העתק של הספר הראשון הוא היה כתוב באופן קצת פחות ילדותי מהספר הקודם. למרות זאת הוא היה *מאוד* ילדותי ולא חידש כלום.
06. אבן החכמים – אבל למרות הכל, *זה* הספר הכי ילדותי בסדרה. כל-כך מלאכותי, כל-כך לא עמוק, כל-כך לא משהו.
חוץ מעיצוב העולם והאפקטים, הסרט היה ר-ע.
אגב קראתי את 4 הספרים הראשונים, לא ידעתי כלום על החמישי, ככה שלא זו הסיבה שהשתעממתי.
מייקל ג'קסון הוא וולדמורט.
הוא נראה כמו מוטציה של קרפיון.
וברצינות – מה כולכם נטפלתם אליו? רייף פיינס הוא שחקן מצוין ומשחק את וולדמורט בצורה מצמררת שיערות. והעיצוב של וולדמורט גם גאוני ומפחיד בטירוף.
הדמות של וולדרמוט בסרט היא תזזיתית ואגרסיבית מידי, היא לא משדרת את האכזריות וחישוב הקר שעומד מאחורי הדמות של הספר.
הוא דומה יותר בהתנהגות לנבלים של סרטי אנמציה של פעם, לא פעם מצאתי את עצמי מדמיין אותו אומר שררררדדדררר הבטחת לי גוף חדדדששש.
גם מבחינה ויזואלית הדמות בסרט לא נאמנה למקור , העינים אנושיות ,הקול צווחני,ההתנהגות כמו של ביריון בכיתה ב' בקיצור מה מפחיד בזה ??
לא כל האשמה בפיינס , הוא סה"כ עושה מה שאומרים לו אבל אני אישית הייתי מחליף אותו בשחקן ששיחק את הליצן בIT , הוא עשה לי טראומה מליצנים לכל החיים זה מפחיד!
רייף פיינס בהחלט אחלה שחקן..
אבל בתור וולדמורט העבודה לא מספקת.
לא יודעת אם בגללו, בגלל התסריט או בגלל הבימוי.
הוא לא מפחיד מספיק.
מפחיד, אבל לא כמו שמתואר בסרטים..
ויש משהו במה שאמרו פה מעלי, עם הקטע של העיניים, הם באמת לא משדרות פחד כמו שמצפים.
אני פשוט חושבת שהזמן מסך, העיצוב החיצוני של הדמות והבימוי אשמים בזה שהוא לא מספיק מפחיד בתור וולדמורט, למרות שהוא כן הצליח להעביר בי רעד קל בגביע האש.
לא רק שהוא שחקן מצוין ופשוט תענוג לראות אותו על המסך [אם עוד לא ראיתם את "הגנן המסור" רוצו לספריית הדוד הקרובה לביתכם!] יש לו סוג מאוד מחשמל של כריזמה, הוא יפה בצורה מאוד מאוד ברורה.* אין לי מושג בן כמה הוא [יש לי תחושה שלא בשנתון שלי בכל מקרה] אבל פיינס הוא דוגמא מצוינת לסוג של יופי של שחקן שלא דוהה אחרי שנים, והוא עדין, בעיני, אחד הגברים היותר מושכים בהוליווד. אולי בגלל הבריטיות.
* כל זה לא תופס לה"פ. אני כן נהנית מההופעה שלו בתור וולדי, אבל מושך הוא, אמ, לא.
טוב, אני לא אשקר ואומר שמאוד נהנתי. סתם בגלל כל האווירה ה"הארי פוטרית", שמחזירה אותי לתקופות אחרות.
אבל בגדול מפעמת אכזבה באוויר.
1.היכן נעלם הקווידיץ'? שמקומו בספר זה מאוד חשוב, וכל עניין 'רון המדריך', הבימאי דילג לו על הפרט המרכזי הזה בעלילה.
2.וולדמורט כל כך לא… למה אתם חושבים ששפתיים של טרנסוסטיט ומראה אשר הדבר האחרון שניתן לומר עליו הוא מעורר עוצמה, עשויים להיות הלורד וולדמורט, שכן, הקוסם הנורא מכולם זה שאין לשאת בשמו…..?
3.ההשוואה של מלחמת הכוכבים הייתה כל כך במקום, שפשוט ראיתי את הארי עם קסדתו של דארת' למשך כמה שניות…ומזל שזה לא ככה בסרט.
4.טוףף, הכי מבאס, שזה כמו פגם במפעל שממשיך הלאה והלאה למשך הסרטים הבאים בערך מאז הסרט השלישי- מי שלא קרא- לא יבין! מה פתאום רך-כף, ועוד כל מיני פרטים שהכי בלטאו ב'אזקבן' ופשוט נגררים, כאילו שהבימאי סומך על מי שלא קרא שישלים, וחבל, כי אפשר להסביר זה לא שאי אפשר להסביר.
זהו, בערך ההתרשמות שלי מסרט.
מה שבאמת מעצבן אותי בסרט הוא שנראה כאילו הבמאי לא ראה את ארבעת הסרטים הראשונים.כלמר כשסיריוס באש למה הוא לא נראה כמו שנראה בסרט הרביעי.ולמה לא מראים לנו את המרד של קרייצ"ר או העובדה שסיריוס ואשתו של מלפוי אחים.
סיריוס בלק ונרקיסה מלפוי הם בני דודים, לא אחים.
למה סיריוס באש לא נראה כמו סיריוס באש של גביע האש? זה היה הרבה יותר מרשים ומתגמל את הצופה הנאמן.
רך כף היה אחד הדברים המבלבלים אבל לפחות העבירו את הבלבול הלאה עם אמברידג', והפשטנות שבה הזכירו את העץ המשפחתי של בלאק בלטה במיוחד לרעה (לאחר שטרחתי לבדוק אותו מבעוד מועד) לנוכח ההבלחה התלושה של קריצ'ר (לא להתמקד באחת העלילות עוד נסלח אבל למה להתעלם בגסות משתיהן).
קראתי את כל ספרי הסדרה, חלקם אף מספר פעמים ואני חייב לציין את הנאתי הרבה מהם.
את הסרטים לא אהבתי בכללותם, ולו רק בגלל הקיצוצים הפראיים שהרסו לטעמי את האופי הקסום והמיוחד של העולם שבראה רולינג והפכו אותו לדיסנילנד.
הדבר היחיד שמפריע שמציק לי זה חוסר האמינות של היחסים הבין- מיניים בסדרה.
אני גרתי כמה שנים בפנימיה, והדבר היחיד שהעסיק בני הנוער (החל מגיל 13) היה בני המין השני ובכלל זה קיום יחסי מין.
להראות נער שחי בפנימיה מתנשק לראשונה בגיל 15 זה לעג לרש, אולי לבריטים זורמים מי קרח בוורידים, אנא ערף.
זה לא רק בפנימיה.
מדובר בכל אוכלסיית גיל חטיבת הביניים והתיכון.
הדבר היחיד שצריך לזכור במקרה של הארי פוטר הוא שבראש ובראשונה מדובר בספרים שהם ספרי ילדים בעיקר. הסרטים בסך הכל מתבססים עליהם.
מה גם שבספר החמישי (ואפילו ברביעי) כל עניין היחסים הבין מיניים מתפתח בצורה אמינה, אמנם זה לא מגיע למין אבל לפחות שמים על זה דגש. תיזכר\י רק בספר החמישי וכל עניין ההארי\צ'ו שהיה הרבה יותר מפותח ממה שהראו בסרט וגם small talk פה ושם ופרטי רכילות שונים.
בתור מי שגדל אף הוא בפנימיה, הרשה לי לחלוק עליך.
זה לא שסקס לא העסיק את כולם – ורמיזות על עניין במין השני יש כבר בסרטי פוטר הקודמים – אלא שלא כולם ממש עשו סקס (או אפילו התנשקו).
זה בית הספר הטוב בעולם לקוסמים מהמשפחות הטובות ביותר.
לא מדובר פה בנוער סורר או בעייתי אלא בנערים ונערות שמוזמנים ללמוד את רזי הקסמים במקום הכי טוב בעולם.
מעבר לזה, שקהל היעד של הסרטים הוא בעיקר ילדים וצעירים וזה לא הכי מקובל להפגין חיבה מוגזמת בסרטים שזה קהל היעד שלהם.
חלק מהם עדיין בשלב של "girls yuck".
אני גם חושבת שזה נורא חמוד ותמים שלשם שינוי סקס זה לא מרכז העניינים, הנוער ביימנו כל כך ממהר להתבגר שכבר לא מציגים בסרטים יותר את התמימות והתלהבות בדברים כמו נשיקה ראשונה או קראש ראשון, כי בגיל 15 כבר כולם קופצים למיטה.
אני אולי אולד פשן, אבל אני אוהבת את הקצב שבו הסרטים מתקדמים, לאט לאט, כמו שזה צריך להיות.
חבל שהפוטריסטים עוד לא קלטו שהסרטים האלה נעשו רק בגלל שזה חלק מהמסחור והפופולאריות של הסדרה… חבל על העצבים.
אני התגוררתי בפנימיה עד לפני שנתיים כאדם בוגר ולא כחניך.
הפנימיה היא פנימיה חילונית ונחשבת לאחת מהטובות בארץ (יש אפילו פרופסור מאוד מפורסם שיצא משם), ועדיין ההתעסקות בין הבינו לבינה מתוך המגורים יחד היתה אינטנסיבית בצורה בלתי תאמן. מאחר וגם פרטיות אין להם כל כך בפנימיה אז הם לא טורחים להסתיר את זה גם.
לא הבנתי את הטיעון ש"מדובר בפנימיה הטובה ביותר" , אז מה? את הילדים האלו עשו בעזרת קסם?
אדם, אם אני זוכר נכון מהקון האחרון אתה שכנת בפנימיה דתית, דבר שמשנה קצת את עולם הערכים והמושגים שלך לעומת בני נוער חילונים.
אתה זוכר מאוד לא נכון: אני במקור מקיבוץ של השומר הצעיר.
אבל הנטיה של אנשים לחשוב שאני דתל"ש מעוררת בי גיל רב.
ויותר לעניין: זו לא סתם פנימייה, זו פנימייה במלחמה.
אמנם נכון שהמלחמה נהיית רלוונטית יותר ויותר ככל שהעלילה מתקדמת, אבל כך גם ההתבגרות (המינית ובכלל) של הגיבורים. לכן לא פלא שהגיבורים עסוקים קצת יותר בלהגן על חייהם ועל כל היקר להם, כמו גם ללמוד כל מה שהם יכולים בכדי לשרוד – וקצת פחות מוטרדים מסוגיות של מי כבר לובשת חזיה ואיך אפשר להוריד אותה ביד אחת ובלי להסתכל.
אני לא זוכר באיזה ספר זה היה ,(לא מסדרת הארי) שציינו שם שדווקא הלחץ במלחמה גרם להם לעשות את זה כמו שפנים.
(ריכחתי קצת את הביטוי המקורי).
אבל, שוב, מה שהפריע לי היה חוסר ההתאמה המשמעותית בין גילם לבין העובדה שהתנהגותם מסתכמת המרבית המקרים כ"בנים/בנות זה איכס, איך בכלל אפר להבין למה הוא/היא מתנהג/ת ככה?".
למרות שאני לא זוכר אם זאת סצינה שהורדה מהעריכה, כי יש לי את הדי.וי.די של הסרט… אולי זה מסצינות בונוס שהורדו מהעריכה בתוספות… לא זוכר!
אני לא זכרת את הסצינה הזאת ויש לי את הDVD איפה היא נמצאת בסרט?
א. בנוגע לתהיותיך לגבי המיניות המודחקת של הארי פוטר, אולי כבר הספתק לראות אבל אורי קציר הקדיש פוסט שלם לסוגיה, והתשובה שלו היא שזה לא שהארי פוטר לא עושה סקס, רולינג פשוט אל מספרת לנו את זה ישירות אלא בעקיפין, כדי לא לפגוע בקוראיה הצעירים. http://www.aplaton.co.il/story_332.
ב. התגובה שלי אצל אורי קציר, היתה, אגב, שאני לא בטוחה שהניתוח שלו נכון, ומכיוון שחברת הקוסמים מוצגת כחברה שמרנית יותר מהחברה שאנחנו מכירים (לדוגמא: עונשים גופניים הם מקובלים לחלוטין, וכל הפורמליסטיקה ביחסי מורים-תלמידים, לבוש וכו'), כנראה שגם בתחום הזה הם שמרנים יותר.
ג. כבוגרת פנימיה של השומר הצעיר אף אני (ובערך בת גילו של הארי פוטר יליד 1980, כלומר מקבילה אליו מבחינת הנורמות המקובלות בחברה), אני מצטרפת לאדם קלין אורון: חשבו אצלנו על סקס הרבה מאוד, אבל מעט מאוד עשו את זה. היו אצלנו מעט מאוד זוגות חברים (אפילו פחות מאשר בהוגוורטס), ובכלל לא ברור כמה מהם עשו את זה.
נסה בלי הנקודה שבסוף הלינק.
שהשוטרים או צוות הימ"מ תמיד מגיע ברגע האחרון.
זה תירוץ מספיק טוב בשבילי.
סנייפ היה זה שהודיע לסיריוס ושות' – שהרי הוא גם חלק ממסדר הפיניקס.
הארי אומר לו ש Padfoot (הכינוי של סיריוס) נמצא איפה ש"זה" נמצא.
זה לא באמת קשור אבל.
סבא שלי חבר של גלובוס, וכל פעם שמתלוננים על הקולנוע אני מדמיינת אותם ניגשים לקשיש הזה ואומרים לו "תשמע, הכיסאות לא היו נוחים". זה משעשע אותי.
בספרים היא לא אמורה להיות ילדה יפה, היא אמורה להיראות לא טוב ולהיות מעצבנת לכל מי שלא מכיר אותה לעומק.
מהסרט השלישי אמה ווטסון בתור הרמיוני היא הבחורה הכי שווה בכל הוגוורטס.
זה לא הפריע לאף אחד?
הם לא יעשו אותה ממש מכוערת, אחרי הכל הם צריכים לשווק אותה.
אתה מתכוון לאמה ווטסון, נכון?
מהיר 3 עצבני 3?
אז ראיתי אתמול, קפאתי מקור בסינמה סיטי והתכווצתי בפחד לעיתים מזומנות.
נהניתי כרגיל לראות איך הרעיונות מהספר קורמים עור וגידים – גם אם זה לא מה שאני דמיינתי, אני עדיין נהנית מזה. וגם האווירה היתה מעוצבת למשעי.
אחת, הרגשתי נורא מותקפת ועצבנית. כבר על ההתחלה, ועוד באור יום, התקפת דמנטורים עם פסקול חזק ומקפיץ, אח"כ ינשוף, פריצת חברי המסדר לבית, פרד וג'ורג' קופצים כל שניה בתרגיל אפרייטינג. זה היה קצת מעצבן. כשהגיעו להוגוורטס – קצת נרגע.
הבעיה השניה – הרגשתי כאילו אין ממש דיאלוגים רגועים. כל אחד ירה את השורות שלו, ולא ממש התייחס לאחרים, או שהיתה התייחסות של שורה והופ! לסצינה הבאה. אני יכולתי להשלים משהו עם קצת יותר בשר מהספר. אם לא הייתי קוראת את הספר, אני יודעת שזה היה מעצבן אותי מאוד מאוד.
אין לי מושג בן כמה אתה או איך קוראים לך, אבל אני פשוט מוכרחה לומר לך שאתה כותב מדהים!!
שנון, ציני ובעיקר- מצחיק ברמות!!
תמשיך עם זה, תודה.
כמו שדמבלדור אמר פעם, "לא הסמקתי כל כך מאז שמאדאם פומפרי אמרה לי שהיא אוהבת את מחממי האוזניים החדשים שלי".
מתי הוא אומר זאת?
בפרק הראשון של 'אבן החכמים', למק'גונגל.
"אנשי הוליווד, אנא הפנימו: כשדמות אהובה מתה, הילוך איטי בלי סאונד לא גורם לי להרגיש כאב. הוא גורם לי להסתכל בדאגה לכיוון עמדת המקרין."
כמעט נפלתי מהכיסא מרוב צחוק! ברצינות! זה בדיוק מה שחשבתי בסרט.
האם אני אוהבת רק סצינות שמתים בהם? איזה מין בן אדם אני?
מה יש לכולם נגד הסרטים הראשונים?
היה נורמלי, ממש סרטי ילדים למופת.
כולם קוטלים את שני הסרטים הראשונים כאילו הם היו איזה פאדיחה קולנועית גדולה במיוחד. דווקא לדעתי הם היו הכי נאמנים לספר, והקצב שלהם כמו שזה שמעליי אמר היה ממש סביר, והעלילה הייתה מאוד מובנת ומלוטשת.
ובכל זאת, תמיד שאני משווה בין הספרים/סרטים, אני מוציאה מהמשוואה את שני הראשונים.
הם היו יותר הקדמה, הסבר על העולם, בלי יותר מידי עלילה -ראו אורכים של הספרים- ומהשלישי מתחילה להתגבש עלילה של ממש וכד'.
היא שהחזון הויזואלי שלו שואף לאפס.
מה גם שבחרו בו לשני הסרטים הראשונים בגלל העובדה שהוא הצטייר כבמאי ילדים. אני חושב שאחרי התגובות הטובות שקיבלו קוארון, ניואל וייטס לא יציעו לקולומבוס לחזור.
נראה לי שזה פשוט בגלל שהארי ושות' עדיין ילדים קטנים וזה אוטומטית הופך את הסרט לפחות נחשב. חוצמזה שבסדרה בת 7 ספרים\סרטים שכל ספר\סרט שיוצא זה וואו, טבעי שהראשונים נשכחים.
מה הבעיה עם מייקל גמבון??
שהוא לא קרא את הספר. רק את השורות שלו בתסריט.
רק זה יכול להסביר למה הוא מתנהג ההיפך מדמבלדור.
אני מקוה שזה לא ספוילר.
מצוין! תמיד רציתי לראות את המצבה של הארי פוטר.
עוד לא צפיתי בסרט, אבל האם דובי נמצא בו?
כי קריצ'ר נראה כמו הצרות שלי.
זה מה שיקבע אם תצפה בסרט או לא?
לא, אין דובי.
בניגוד למה שחשבו הילדים בני העשר שישבו לידי וליד חברה שלי. הם רואים את קריצ'ר וצורחים: תראו! זה דובי! יו, זה דובי! סתכלו, הנה דובי! איכ, איך שינו אותו! איכ, איזה מכוער! תראו, הנה דובי!
כמיטב מסורת הנסיעות לקולנוע על-מנת לראות סרטים שאני יודע שלא יהממו אותי וישנו את חיי, נסעתי לצפות בהארי פוטר ומסדר עוף החול, ולמען האמת, לא התאכזבתי, היה מבדר.
כמובן, מלכתחילה לא היו לי ציפיות גבוהות במיוחד מהסרט, כך שקל היה לרצות אותי. וגם כאשר הסרט שוחק גרוע וכלל דברים הזוים לחלוטין או לחילופין קיטשיים להפליא, פניתי לצחוק ול"ענק! למקל של לוציוס יש נחש מצווח למעלה!" מאשר לזעף ואכזבה.
אמנם, בתור קורא נאמן, ולא רק, היו מספר קיצוצים ושינויים שהפריעו לי בסרט. אני לא אפרט כי באמת אין טעם, והסרטתו של כל ספר תלויה בשיקולים קולנועיים ושיווקיים כך שאין יותר מדי על מה להתמרר, הרי מדובר במוצר תעשייתי גרידא.
מה שכן, רייף פיינס פשוט עלוב בתור וולדמורט. לא יודע אם זה הבמאי, התסריט והשחקן, כשהאחרון סביר במידה הפחותה ביותר. אבל וולדמורט העלה בי גיחוך בכל פעם שהוא הופיע על המסך, גיחוך רחב אף יותר מזה שאדון רדקליף הצעיר מעורר כל אימת שהוא מופיע על המסך, והוא באמת שחקן עלוב.
הסרט מתברג אצלי במקום טוב באמצע בדירוג הסרטים בסדרה. כשהראשון והשני היו עיבודים מחפירים עם משחק נוראי של הזאטוטים, והשלישי היה שינוי מרענן ומצוין באווירה. הסרט הרביעי היה מעט מבולגן וכשל יותר משאר הסרטים מלבד השני לעשות צדק עם הספר שלא הרגיש כה דחוס באירועים כמו הסרט.
* כמו הפרק בבבית החולים עם הוריו של נוויל, היה תורם המון לקראת הסרט השביעי, אבל מאיפה לבמאי לדעת את זה.
* בא לי כל-כך לחיות בטירה כזו.
מאוד, אבל נורא, אבל ממש, שלא כרגע ספיילרת את הספר השביעי.
אם כן, מגיע לך למות ולהישרף באש הגיהנום, ולתגובה שלך מגיע להיזרק לפח הזבל של האינטרנט.
לדעתי מה שהוא כתב זה לא ספוילר.
אבל אין ספק שתגובות המכילות את שתי המילים 'הספר' ו'השביעי' כצירוף שמני הן חשודות ועדיף שלא יופיעו בביקורת הזו (או בכל מקום אחר בתקשורת הציבורית בתקופה הקרובה. שמעתי על כמה וכמה מקומות שספיילרו חלקים מהספר הזה).
אלא אם העובדה שנוויל מופיע בו היא ספוילר, והיא לא.
יחד עם זאת אני מבקש שוב שלא להזכיר *בכלל* את הספרים השישי והשביעי בביקורת הזו.
אני דווקא, בניגוד לעכרור ובועז, כן חושב שלדבר על תרומה של משהו הידוע לך למשהו שלא ידוע לך היא סוג של ספוילר, אבל לא אחד רציני במיוחד. בכל-אופן, אני מתנצל.
מה שכן, בהחלט אין צורך בתגובות נאצה למיניהן, אם כל-כך חשוב לך שאף-אחד לא יגיד שום-דבר על הספר השביעי, אולי כדאי שתקראי אותו למען הסר חשש.
אין בסרט סצינת בונוס.
אפשר לדעת בבקשה מדוע מחקתם לי את התגובה? במה בדיוק היא היתה בלתי הולמת?
לא יודע באיזו תגובה מדובר.
אבל פניות כאלה לעורכים – במייל.
לפני מספר שבועות העליתי בדיון תהיות לגבי איכות הספר החמישי, זאת לאחר שנשברתי מלקרוא הסדרה באמצע הספר הרביעי. הערות של אחד המגיבים גרמו לי לתהות האם יתכן ופספסתי והספר החמישי יהיה הספר הטוב הראשון בסידרה (כלומר, לטעמי).
מאותו רגע החל דיון פתלתל בדבר מה חסר בספרים, מה יכול להיות בהם, איכות הכתיבה של רולינג, חומר הגלם בו השתמשה עבור הספר הראשון ואיכשהו סיימנו בנסיונות כנים להתנצלות על התמכרותי הקשה ל"מחזור כישור הזמן". אני לא מלנקק לדיון כי חבל, הוא ברובו היה אוף טופיק ונגע יותר בספרים מאשר בסרטים. הסיכום מהצד שלי היה שאראה הסרט ומי יודע, אולי הוא יגרום לי לרצות לקרוא הספר.
אז אתמול ראיתי את הסרט והוא אכן גרם לי לרצות לקרוא את הספר. מאוד, אפילו. הסרט העלה מספר אלמנטים מאוד מעניינים אשר אי אפשר לשייך רק לבימוי או העיבוד התסריטאי, ובכללם הקונפליקטים הסבוכים בהם נתקלים הגיבורים לראשונה בסדרה. פתאום אין הצלחה או כשלון, יש רק מאבק. פתאום הטובים הם לא "טובים" באופן מובהק – הם רק אנשים שעושים משהו. אמנם הארי עדיין צועק ללא סיבה שהוא רוצה להצטרף למסדר הפניקס, אבל חוץ מתקרית זו יש עומק כלשהו לדמויות.
הארי נאבק ברצון שלו לעשות משהו מול חוסר יכולת, בתחושה שהוא צריך להיות אהוד לבין ניכור מוחלט ועוד כהנה וכהנה. חבל מעט שלא פיתחו יותר את ההבדלים בין האהדה לה זכה בקרב "צבא דמבלדור" לעומת הניכור שסבל מחבריו בבית הספר או מדמבלדור עצמו. חבל גם שלא התמקדו יותר בסיבה לציניות ההדדית בין הרמיוני לרון (שהפך בפי הראשונה ל"רונלד"), שצועקת מתח מיני בטונים כה צורמים עד שכמעט ציפיתי לראות אותם בסוף הסרט רצים בשדה חמניות. היה מקום נהדר לתת לזה התייחסות, לאחר שהארי מספר להם על חוויותיו הרומנטיות, אבל פספסו את זה.
אבל די, אלו טענות קטנות וזוטות. הדמויות התקדמו רבות לעומת הסרטים הקודמים, והעלילה לפתע גם לא כל כך לינארית, ללא ציר עיקרי מפתיחת הסרט ועד לסיומו (החלש מעט). פתאום חלק ממאמצי הגיבורים הם לשווא, והצלחותיהם לא ברורות במיוחד. פתאום הם לא גיבורי על עם כל התשובות וכל הכלים – פתאום הם נזקקים לדאוס אקס מכינה לעזור להם (פעמיים – פעם אחת בחוסר טעם עם החדר הקסום, פעם שנייה באופן מתקבל יותר על הדעת עם כוחות התגבורת בקרב נגד אוכלי המוות).
זה נפלא לראות התפתחות עלילה שמנסה לספר משהו, שמנסה להעביר מסר כלשהו של סטגנציה ממסדית לעומת צורך בסיסי בחידוש. אני מנחש כי הצגת שר הקסמים כמעין "האזרח קיין" היה מעט יותר עיבוד לקולנוע מאשר השפעה ישירה מהספר, אך עדיין היה מדובר במשהו מעניין, שהדגש לו מגיע בסוף עם קריעת הכרזה הענקית של פאדג' (והקבלה מעניינת למעשי התאומים לאומברידג').
מהרבה בחינות, ובעיקר מבחינת המקוריות של העלילה ודרך הצגתה וכן רמות המשחק שהשתפרו, זה הסרט הטוב בסידרה. מבחינות אחרות, אני עדיין מעדיף את "והאסיר מאזקבן" או "וגביע האש". אני חייב לציין גם ששני הקרבות הגדולים, אשר גם התרחשו זה אחר זה, היו בעיני מעניינים יותר מכל קטעי האקשן בסרטים הקודמים. זה היה כמו לראות לראשונה קרב חרבות אור. אחרי ארבעה סרטים וספרים (טוב, שלושה וחצי ספרים) לראשונה אני מבין מה הפואנטה בכל הלחשים שמוזכרים, וכיצד אפשר באמת להביא אותם לידי שימוש בקרב.
הידיעה כי עם כל ספר כמות העמודים רק גדלה, וכי הסרט חייב היה להשמיט פרטים רבים, התעורר בי זיק של עניין ורצון, עז אפילו, לקרוא את הספר. יותר מזה, זו הפעם הראשונה בה אני באמת מתעניין לדעת מה יקרה בסרט הבא.
הסרט אמנם השמיט המוני תיאורים ארוכים ומיותרים, אבל גם מחק הרבה מהעומק היחסי של הספר. יש הרבה פרטים חצי אפויים שרק בספר מתבררים (למה בעצם קוראים לצבא דמבלדור "צבא דמבלדור"?) וחלק מהסצינות פספסו את העוקץ בגלל דרך הצגה שונה (סיריוס מראה להארי את התמונה במקום מודי).
וכמובן, ג'יני מקבלת שתי שורות וחצי, בעוד שבספר התפקיד שלה גדול יותר.
עכרור – כל הכבוד!
אני גם נהנתי מאוד מהסרט. הקטעים שהוספו תרמו מאוד להבנה של רוח הסיפור. בקטעים כאלה אני אף פעם לא יודעת למי מגיעה התודה – לתסריטאי? למפיק? לבמאי?
בכל מקרה, המון סצנות, ובייחוד הסוף, גרמו לי לאושר גדול. המינון המדוייק של התפעלות מהרעיונות הויזאולים (החוקים שנתלים על הקיר) הבדיחות והקונפלקטים שהארי מתמודד איתם עשו את הסרט למפתיע לטובה. מומלץ בחום.
אז למה רון, הרמיוני ושאר החבורה התנהגו כאילו הם כן רואים את הסוסים כשהם רכבו/עפו עליהם בדרך למשרדים של המשרד להגנת הקסמים? פתאום הם כן רואים אותם?
הם יכולים להרגיש אותם.
ברור שהם יכולים להרגיש אותם, לכן זה ניטפוקון.
עכשיו, הלכתי לסרט הזה בשביל שלושה דברים. הסצנה עם הקונדסאים שהפכה לפלשבק מבולבל בו סנייפ נראה כמו אימו צעיר, הסצנה שבה רואים את סיריוס מתענה שהפכה לפלשבק מבולבל, והוא בכלל לא התגלגל על הרצפה וכאלה, ובאסה. ומרלה. היא יפה, אני אוהבת אותה. חבל מאוד שהיא הייתה בדיוק שלוש שניות. אבל אלו היו שלוש שניות מאושרות, אין ספק.
או, והסיבה שכולם מאוכזבים מדמבלדור, היא כי הוא נראה כמו הומלס מהעיר עם שמלה של דוס. לא אמור להיות לו זקן לבן לבן או משהו?
תכלס, אתה מדמיין אותו מלא הוד והדר, ואז אתה נתקע עם זה.
*אני לא יכולה לקרוא לה בלטריקס. בלטריקס מכוערת.
על כל התגובה.
האמת שדמבלדור אף פעם לא היה דמבלדור בסרטים – לא רק עניין ההוד וההדר או השלווה שקורנת ממנו. אנשים נוטים לשכוח את זה, אבל דמבלדור הוא סוג של קוקו, קליל, אפילו ילדותי בקטעים מסוימים. לא רק התזזיתיות של גמבון מפריעה לי, אלא העובדה שהוא הפך לזקן נרגן, במקום לאדם הצעיר בנפשו, השובב, המלא חיים והסבלני עד קץ שהוא בספרים.
היו לה שתי שלוש במחלקת המסתורין, ושתיים באזקבן, כשהיא לובשת שק וצוחקת כאילו היא ראתה עמוד חשמל עם שמלה.
למה הם פשוט לא אומרים אברה קדברה כשהם רוצים להביס מישהו, וזהו? בשביל מה לבזבז זמן על כל הקסמים האחרים?
וחוץ מזה, אמה ווטסון היא אמנםילדה עם פוטנציאל, אבל יש לה מצח ממש גדול.
אני חרשתי את הספרים בחיפוש אחר הסבר (אפילו משהו סטייל "אבדה קדברה עולה 100 נקודות מאנה ושאר הקסמים רק 10" היה קביל) ולא מצאתי כלום. זה אחד החורים התמוהים ביותר בסדרה כולה.
(כמובן שאשמח לגלות שטעיתי ויש התייחסות נקודתית לזה – ובפרט אשמח לגלות איפה).
בספר הרביעי, כשעין הזעם מודי מלמד את הארי, הם לומדים את הקללות האסורות שעונשן מאסר עולם באזקבאן. קללת ה"אבדה קדברה" היא אחת מהן (בנוסף לאימפריוס, קישואוריטיטס וכל מיני).
אבל אבדה קדברה היא נגד החוק.
אסור לאף אחד לבצע אותה.
גם לי זה הפריע, באותה מידה בה לא הבנתי ב"מטריקס" (ספוילר) מדוע ניאו ומורפיוס לא משמידים את המטריקס ע"י הריגת כל בני האדם הלכודים בה שגם ככה לא מוכנים להשתחרר (וכך להשמיד את מקור האנרגיה של המכונות).
מדוע מאלפוי ושאר אוכלי המוות לא מטילים את הקללות על חבריו של הארי? ועוד יותר מעיק – למה וולדרמורט לא מטיל אותה על דמבלדור?
אבל הם כן משתמשים בהם על ימין ועל שמאל ווולדמורט כן השתמש בה נגד הארי ודמבלדור ברביעי וחמישי.
בוא ניקח לדוגמה את הקרב בחדר הנבואות במחלקת המסתורין (בסרט, לפחות) – למה לכל הרוחות לרדוף אחרי הזאטוטים ולא להרוג אותם אחד אחרי השני? למה וולדמורט מבזבז את הזמן שלו בשיגור חלקי זכוכית או נחשי אש במקום פשוט להרוג את דמבלדור? זה מקרה קלאסי של "הרשע הטיפש", מהסוג שמגלה את תוכניותיו למרגל הבריטי מתוך בטחון שגוי כי זה ימות בעוד דקות מספר ואין זה משנה אם ידע. אוכלי המוות תפסו כבר את חבורתו של הארי וכיוונו לעברם את המטות שלהם – למה לא להרוג? הדבר נמשך בקרב בין מסדר הפניקס לאוכלי המוות, גם שם (בסרט) משום מה היה הרוג אחד בלבד. זו בעיה באמינות הדמויות, אבל מסוג הדברים שניתן עוד לסספנד בלי בעיות.
לזה יש הסבר טוב.
אוכלי המוות לא ידעו מי מחזיק בנבואה ולא היו מוכנים להסתכן ולכן לא רצו להרוג אף אחד, מחשש שהיא תתנפץ.
ובסרט הרביעי וולדמורט כן הטיל אבדה קדברה על הארי. ואלה בעצם שני המפגשים שהיו לפוטר עם האויבים שלו עד כה.
מה זאת אומרת הם לא ידעו?
היא הייתה בידיים של הארי! היא כל הזמן הייתה בידיים של הארי וכפי שהם לא רצו להסתכן בניפוצה כך היה סביר מצידם לחשוב שגם הארי לא היה רוצה בניפוצה. ובכלל, הם יכלו להרוג את כולם ברגע שהם הקיפו אותם (כלומר, ברגע המפגש בין הקבוצות בחדר).
לא אמרתי שוולדמורט לא מטיל בכלל, אלא שהוא לא עושה את זה באופן שהיית חושב שיעשה – כלומר, הוא לא הורג את כולם. הוא מטיל את הקללות רק כשנוח לו (כלומר, לעלילה) ובפעמים האחרות מסתפק בדברים פשוטים יותר. אכן, נשאלת השאלה, בהנחה שעוד מכשפים טובים או רעים מסוגלים לייצר התקפות מהסוג שראינו בקרב בין דמבלדור לוולדמורט, למה לכל הרוחות לא כולם עושים את זה? משום מה, במהלך הקרבות האחרים בסרט, משתמשים רק בכמה כשפים פשוטים ולא קטלניים במיוחד (מלבד רדוקטו? לא הבנתי מה זה עושה).
לא ידעו שהיא אצל הארי. הצופים ידעו, לא הם.
למשל מצב בו אוכל מוות ניצב מול נוויל ולא יודע אם הנבואה אצלו (הוא לא ראה את הארי) ולכן הוא לא מסתכן ומעדיף להפיל אותו בשקט, שלא יגרם נזק לנבואה.
כאשר אוכלי המוות הקיפו את חבורתו של הארי וסנייפ החל לדבר עימו לראשונה על עד כמה כניעת כדור הזכוכית היפה הזה שבידו יהיה צעד משמעותי בדרך לחיים טובים וארוכים יותר, כולם יכלו לראות בבירור כי הארי הוא האוחז בנבואה. כבר בשלב הזה הייתי מצפה לקללות אסורות למיניהן. עוד מחשבה שעולה לראשי היא מדוע לא להשתמש באותה קללה מפקדת, הנותנת שליטה בידי המטיל על הקורבן.
להזכירך, הארי מנסה להטיל על בלטריקס קללה אסורה אחרת (קרושיאטס) ואף אחד לא עושה לו כלום. לא זו הסיבה. התחושה שלי היא שבמלחמה נגד אוכלי המוות, הקללות הללו מותרות.
הרעים - משתמשים בקללה על ימין ועל שמאל.
כלומר, אלה שמספיק חזקים בשביל להשתמש בה. הרבה פעמים הם נחסמים באמצעות קסם, או סתם מפספסים. וולדמורט לא משתמש בקללה כנגד דמבלדור כי הוא יודע שאין לו טעם – דמבלדור פשוט יחסום את הקללה.
הטובים – כפי שנאמר כבר, אבדה קדברה היא אחת משלוש הקללות שאין עליהן מחילה. על שימוש בהן הולכים למאסר עולם באזקבן בימים כתיקונם. זו קללה מאוד מורכבת ומסובכת, מה גם שהיא מצריכה כוונה טהורה לרצוח. בלאטריקס אומרת את זה להארי בסרט: "צריך באמת להתכוון לזה, אחרת זה לא מצליח".
לאנשים כמו הרמיוני, למשל, שהם אנשים טובים, יהיה קשה הרבה יותר לרצוח. הם מנסים לנטרל, לא להרוג, וגם אם הם ינסו להטיל את הקללה, היא לא תעבוד, כי הם לא באמת רוצים שהאדם הזה ימות.
אבל בספר הרביעי אומרים בברור שאין קסם נגד.
אבל קללות חוסמות יש בשלל צורות וצבעים. לחש הגנה לא מנטרל את הקללה, אלא מסיט אותה הצידה או בולם אותה.
ואני די בטוח ש"מודי" אומר בספר הרביעי שאין קסם הגנה לאבדה קדברה בשעה שלימד.
אבל אני מניח שאם אפשר פשוט להתחבא מאחורי קבר כדי לא להיפגע ממנה, אז היא לא מרשימה במיוחד.
שלא לדבר על קסם השכפ"צ. לא מי יודע מה מרשימה, החתיכת מתכת הזאת. בואו נמכור אותה בסופר.
מקוסמים אני מצפה למשהו קצת יותר מסוכן, ובודאי שמהקסם החזק ביותר שלהם.
''הארי והרמניוני כיוונו את שרביטיהם לוולדמורט.
'אקספקטו צארבומבאס' זעק וולדמורט בייאוש, ופטריה גדולה התרוממה מעל אנגליה.