"רחל גץ-סלומון: נוצר כאן שיח מזרחי, אבל בד בבד גם שיח אשכנזי, וזה במובהק אנטי כור היתוך. התערוכה היא מעין זירת מפגש – לא זירת היאבקות ולא זירה של דיאלוג. פשוט מרחב של מפגש בין שתי זהויות"
"דניאל שושן: יכול להיות שיש מזרחים שרואים את עצמם כאשכנזים וההפך. הזהות בעיניי היא לא זהות אתנית, אלא פוליטית ותרבותית. הרי אני מרוקאי, והעולם שלי שונה לחלוטין מהעולם של העירקים ושל התוניסאים"
"במהלך השיטוט בתערוכה, נדמה לרוב שהמסגור התמטי לא רק מעלים זהויות מורכבות שנותרות מחוץ לגבולות ההגדרה, אלא גם משטח את הרבדים הרבים שמכילות מראש הכותרות ״מזרח״ ו״אשכנז״"
האם אחרי שהתמודדה עם סוגיות פוליטיות כמו מגדר ומידות-גוף, אופנה עשויה לשמש כמקרא גם לשסע העדתי? האם ביכולתה להראות לנו דברים שאיננו ערים להם ביחסי אשכנזים-מזרחים? והאם מספיק לאשכנזי להתלבש כמזרחי כדי להפוך לאחד כזה (ולהפך)?
גץ סלומון מוסיפה על המטען הייחודי בעיניה של התערוכה במסגרת השיח העדתי שאנו עדים לו בתרבות, בחברה ובפוליטיקה: ״השיח המזרחי החדש, שאני לגמרי חלק ממנו, עוסק הרבה בייצוג של המזרחיות ובנראות שלה; בהשמעת הקול המדוכא, תוך ניסיון לחתור תחת ההגמוניה והשליטה הבלעדית האשכנזית. הפרויקט הזה שונה מאחר שהוא מתעסק גם באשכנזיות כקטגוריה מובחנת״.
על כך גץ סלומון מוסיפה: ״נוצר כאן שיח מזרחי אבל בד בבד גם שיח אשכנזי, וזה במובהק אנטי כור היתוך. התערוכה היא מעין זירת מפגש – לא זירת היאבקות ולא זירה של דיאלוג. פשוט מרחב של מפגש בין שתי זהויות שהן נוכחות בו, אומרות ׳הנני׳. נוצר כאן דיאלוג שמאפשר לזהויות לשהות זו לצד זו בנחת, לאו דווקא לחפש מכנה משותף או ניגוד. כוונתי ב׳נחת׳ היא לא לנחת כחוויה אסתטית, אלא למפגש שאינו מבקש להיאבק, לבוא אחת על חשבון האחרת או לריב על מקום. לכן הפלטפורמה שמציגה את העבודות מאוד שוויונית – אותו מספר של מעצבים מזרחים ואשכנזים וסימטריה בקטלוג. זה חף מנקיטת עמדה שלנו כאוצרים״.
בעיני גץ סלומון, עצם ההתעמתות עם ההגדרה הכה קוטבית היא חשובה: "יש לנו לא מעט מעצבים שהם חצי-חצי, כולל אחד שהגיש כמזרחי וכאשכנזי. יש מעצבים אשכנזים שלחצו על הכפתור של המזרחי ולהפך, וזה מרתק בעיניי. מבחינתי, זו אינה שאלה של דם או של דנ״א, ולכן כל אחד יכול לענות עליה. אני שמה את הזהויות הדיכוטומיות האלו על השולחן בתור משקפיים להסתכלות על העולם".