נקדים ונאמר: בשוק הגיוני ותחרותי, צניחת מחירי הנפט בעולם בעשרות אחוזים אמורה הייתה להיות אחת המתנות הגדולות ביותר למשק הישראלי בעשור האחרון. דלק הוא לא רק בנזין וסולר בתחנות אלא גם הכוח המניע של התובלה והשינוע המקומי והבינלאומי, הייבוא, הייצור התעשייתי, התחבורה ומה לא. בקיצור, גורמים שהיו יכולים וצריכים להוריד באופן משמעותי את יוקר המחיה בשנים האחרונות. זה כמובן לא קרה.
האם מישהו רוצה לנחש מה הייתה העלות האמיתית למדינה של ליטר בנזין 95 בשער בתי הזיקוק אחרי התרגום לשער הדולר, בתחילת נובמבר? 86 אגורות. זו לו טעות דפוס. אנחנו מדברים על פחות מ-50 שקל למילוי מכל של רכב טיפוסי. אז איך הגענו מ-86 אגורות ל-6 שקלים לליטר? על העלות הזאת באה המדינה ומוסיפה את "ליטרת הבשר" שלה בדמות בלו בגובה קבוע של 3.06 שקלים. "בלו" הוא מונח מיסוי עתיק יומין (מופיע עוד בתנ"ך) והמשמעות המעשית שלו היא "לא משנה מה מחיר המוצר ומה העלויות שלו, אני את החלק הקבוע שלי הולך לקבל". זהו מיסוי קשיח ורגרסיבי בצורתו הרעה ביותר. כיום, כאשר מחירי הדלק בשוק העולמי נמצאים בתחתית, שלושת השקלים וקצת של הבלו מתורגמים לנתח מס היסטרי של 51.3% מכלל המחיר הסופי לצרכן, שאין לו הרבה מתחרים בעולם, אם בכלל.
אבל גם מחירי הנסיעה בתחבורה ציבורית או במוניות משתנים לפי מחיר הדלק.
אז כל אלה שהבטיחו מהפכה לשכבות החלשות, הנה עוד נושא שמחכה לטיפול שלכם.