פעם זה בכלל לא היה מוזר. כשאלוהים ברא את העולם ואת כל אשר בו, הוא ברא את האדם בדמותו ובצלמו (בראשית א’, כה׳). אלוהים ברא אותנו עם מטרה מיוחדת כדי שנוכל לפאר אותו וליהנות ממערכת יחסים נצחית אתו. אנחנו מכבדים את אלוהים כשאנחנו אוהבים, מהללים, מוקירים ויראים אותו. זוהי מטרה נעלה בחיים! אלוהים יצר אותנו כדי להתענג עליו. כתוצאה מכך, הלב האנושי מוצא את סיפוקו רק כשהוא מגשים את המטרה שלשמה הוא נברא – לפאר את אלוהים וליהנות ממנו לנצח.
למרבה הצער, בני האדם נכשלו לא רק בהגשמת המטרה הזו, אלא גם בשאיפה להגשים אותה. הגישה המרדנית שלנו נגד אלוהים, בין שהיא באה לידי ביטוי פעיל או סביל, מסרבת לשתף פעולה עם המטרה שאלוהים הציב לנו. אנחנו מעדיפים לחפש לעצמנו תחליפים. אנחנו מחפשים כל דבר אחר שימלא את החלל שנותר בנו בגלל החטא שלנו. תחליפים אלה נקראים בכתבי הקודש “אלילים”.
באגרת אל הרומים א’, כא׳-כה׳ (בברית החדשה) כתוב: “שהרי למרות שיודעים הם את אלוהים לא כיבדו אותו כראוי לאלוהים, אף לא הודו לו, אלא נתפסו למחשבת הבל ונטמטם לבם האווילי. הם התיימרו להיות חכמים, אך נהיו לכסילים והמירו את כבודו של אלוהים בלתי חולף בדמות צלמו של אדם בן חלוף ובדמות צלמי עופות, חיות ורמשים. לכן מסרם אלוהים לטומאה בידי תאוות לבם, לחלל את גופם בינם לבין עצמם, אנשים שהמירו את אמת האלוהים בשקר ועבדו את הנברא במקום את הבורא…”. השלוליות והאבנים שאנחנו בוחרים במקום אלוהים מסבים לנו נזק לאין שיעור. כל דבר שמתיימר לקחת את מקומו הראוי של אלוהים בחיינו הוא אליל. המרה זו של אלוהים באלילים הינה עבודת אלוהים והיא קטלנית ללב האדם.
מערכות יחסים הן תחליף מאוד נפוץ לאלוהים. אנחנו מציבים חברים, מורים, הורים, בני זוג ואפילו ילדים במעמד שהם אינם אמורים להיות בו. לפעמים אפילו לא מדובר בבני אדם אלא בבע”ח, משחקי מחשב או כל אובססיה כזו או אחרת.
המתמטיקאי פיזיקאי בלז פסקל אמר פעם: “בלבו של כל אדם קיים חור בצורת אלוהים”. הוא צדק מאוד. מישהו אחר אמר: “הנפשות שלנו לא ימצאו מנוח עד שימצאו מנוח באלוהים”. רק אלוהים יכול להשביע אותנו, לא שום דבר אחר.
האסטרונום קארל סייגן חיבר כמה רבי מכר ושימש כאחד הנאמנים של מכון סט”י (seti – קיצור של search for extraterrestrial intelligence) שנוסד בשנת 1984 במטרה לסרוק את היקום בחיפוש אחר אותות של חיים תבוניים מחוץ לכדור הארץ. ספרו רב המכר של סייגן, קוסמוס הפך גם לסדרת טלוויזיה נושאת פרסים שנועדה להסביר את פלאי היקום ולעודד את האמונה לא בקיומו של בורא תבוני אלא בקיומם של חייזרים תבוניים פוטנציאליים.
הוא האמין שבאופן כלשהו, אם נדע מי הם החוצנים האלה, נוכל לגלות ולהבין באמת מי אנחנו בני האדם. “עצם המחשבה על קיומם של יצורים אחרים פרט לנו יכולה לסייע לליכוד הגזע האנושי”. מהו ההיגיון מאחורי טענותיו של סייגן? אילו חייזרים היו יוצרים אתנו קשר בידיעה שהאפשרות שאנחנו נגיע אליהם בכוחות עצמנו איננה סבירה, הרי משתמע מכך שהם הרבה יותר מתקדמים מאתנו כגזע. לפיכך, בידיהם יהיו התשובות שאנחנו מחפשים כמענה לשאלות הבסיסיות שלנו. תהליך חשיבה זה מעיד על הצורך הנואש שיש לנו כבני אדם לקבל מענה לשאלות התהומיות אודות קיומנו.
וויליאם ליין קרייג, פילוסוף ותיאולוג אמריקני בעל השפעה גדולה על מיליוני אנשים תודות למגננה הפומבית שלו על האמונה בישוע, סיכם את מצבו של האדם בנפרד מאלוהים: “הטענה שלי היא שאם אין אלוהים אז משמעות, ערך, ותכלית הם ביסודו של דבר רק אשליה אנושית. הם רק דברים שמצויים בראש שלנו. אם האתאיזם הוא אכן האמת לאמיתה, אזי מבחינה אובייקטיבית החיים הם באמת חסרי כל משמעות, ערך ומטרה, למרות הדעות הסובייקטיביות שלנו שטוענות ההפך”.
ויקטור פרנקל היה שבוי במחנה ריכוז נאצי במהלך מלחמת העולם השנייה. שם הוא חווה את זוועות מחנות המוות ואת הייאוש הרגשי שנלווה לצפייה בהוצאתם להורג של חבריו, בני משפחתו ואנשים חפים מפשע בגלל מוצאם האתני. הוא היה עד למה שמתרחש בחייו של אדם כאשר מפשיטים ממנו הכבוד והחירות והוא נתון לעינויים ולייסורים שהפוגה מהם אינה נראית לעין בעתיד הקרוב. בתוך כל הרשע הבלתי יתואר הזה, החל פרנקל להבין את הצורך הבסיסי של האדם במשמעות לחייו. “עד כמה שזה היה נורא, החוויות שחווה באושוויץ חיזקו את מה שכבר היה אחד מרעיונות המפתח שלו: החיים בראש ובראשונה אינם חיפוש אחר תענוגות, כפי שהאמין פרויד, או אחר כוח, כפי שלימד אלפרד אדלר, אלא חיפוש אחר משמעות. המשימה החשובה ביותר שמוטלת על כתפיו של כל אדם היא למצוא משמעות לחייו”.
בספרו האדם מחפש משמעות, תיאר פרנקל איך השבויים שדבקו בתחושת משמעות כלשהי בתוך השיגעון הסובב אותם הצליחו לשרוד. אלה שאיבדו את המשמעות הזו שלא מן הנמנע מתו. הוא ציטט את דבריו של ניטשה שאמר: “מי שיש לו ‘למה’ שלמענו יחיה, הוא יוכל לשאת כמעט כל ‘איך’. העולם המערבי סובל את תוצאות חוסר המשמעות של האתאיזם וחוסר האמונה.
ניטשה מסכים עם הדברים: “אז לחיות כאשר לחיים אין עוד משמעות כלשהי: זוהי עכשיו ‘משמעות’ החיים…” הייאוש הזה לפת את העולם הקומוניסטי במשך עשרות שנים. הניסיון לגרש את אלוהים מדעתם ונפשם של עמים ואומות רק הפיק רִיק גדול יותר ורעב עמוק יותר לאמת רוחנית.
בחוברת מבחן אלוהים, חוברת שאלות שנועדו לקדם דיאלוג בין מאמינים ללא מאמינים, מתבקשים אתאיסטים לענות על השאלה “האם לחיים יש משמעות או תכלית בסיסיות ומוחלטות ?” התשובות לשאלה הזו חושפות דברים מעניינים. אנשים ממוצעים שטוענים להיות אתאיסטים ימהרו לענות על השאלה בחיוב. הם מביאים כדוגמה לכך את דאגתם לחינוך לזכויות אדם כמו גם את החיפוש אחר ידע על העולם שבו אנחנו חיים. אבל תשובות כאלה אינן באמת המשמעות והתכלית הבסיסיות והמוחלטות. הם מביאים כדוגמה את המטרות האישיות שלהם בלי להוכיח שהמטרות שלהם הן אובייקטיביות ובעלות משמעות נעלה יותר.
קל להתעלם מהשאלות הבסיסיות אם פשוט נישאר עסוקים ונסיח את דעתנו, אבל במוקדם או במאוחר אדם חושב לא יוכל להמשיך ולהתעלם מהן. האם יש לעולם תכנית או תכנון מוחלטים, או שאנחנו איננו יותר מאשר “עפר בר מזל”? אם יש תכנית, אז איפה התכלית?
כפי שציינו בפרק ג’, דרווין עצמו טען שתרגום תורת האבולוציה שלו לפילוסופיית חיים יהיה דבר מסוכן. אך לעומת זאת, ריצ’ארד דוקינס הוא הראשון לומר שעלינו לקבל את האמת על מצבנו טוב או קשה ככל שיהיה: “הטבע איננו אכזרי, רק אדיש ללא רחם. זהו אחד השיעורים הקשים ביותר שצריכים בני האדם ללמוד. איננו יכולים להודות בכך שדברים עשויים להיות לא טובים ולא רעים, לא אכזריים ולא אדיבים, אלא פשוט אדישים – אדישים לכל סבל, נטולי כל תכלית”. בדומה לכך, ברטראנד ראסל אמר שאין לנו בררה אלא לבנות את חיינו “על הבסיס האיתן של ייאוש שאינו מרפה”. הם מאמינים שאנחנו אמורים לחיות בעולם של עובדות קרות וקשות ושל אמת אכזרית, שכן ליקום לא אכפת.
בלי אלוהים משמעות אולטימטיבית היא אשליה. האקזיסטנציאליסט ז’אן פול סארטר סיכם את ההשלכות הפילוסופיות של מציאות נטולת אלוהים, באומרו שמציאות שכזו איננה יותר מאשר “חלום עלום על האפשרות… שמתנפץ כמו בועה”. הוא האמין שאם לחיים אין משמעות אמתית כלשהי אז עלינו להתמודד עם העקרות הבוטה של קיומנו ולהבין שכל הדיבור הזה על משמעות ותכלית הוא מגוחך. הבדיחה הקוסמית האכזרית ביותר היא שעלינו להרגיש מחויבים להמשיך בהעמדת הפנים הזו כאילו מה שאנחנו עושים כבני אדם באמת משנה.
אבל כל מה שהנטורליסטים מציעים הן החדשות העגומות של יקום חסר כל משמעות בלי תכלית מוחלטת אמתית כלשהי. לורנס קראוס מבטא את העמדה הזו בבירור: “היקום הוא באשר הוא, בין אם זה מוצא חן בעינינו, אם לאו. הקיום או חוסר הקיום של בורא אינו תלוי כלל ברצונות שלנו. עולם בלי אלוהים או תכלית נראה אולי קשה וחסר כל משמעות, אבל זה כשלעצמו איננו מחייב את עצם קיומו של אלוהים”.
קראוס ועמיתיו יוצאים בחירוף נגד הטענה שאתאיסטים אינם מאמינים שיש משמעות ותכלית. הם מסברים את אוזני שומעיהם בסיפורים על תשוקה עמוקה לחיפוש אחר ידע ואמת שנובעת מחיים שמוקדשים למדע, בשעה שהם עומדים נחרצות על כך שאין להם צורך באלוהים כדי להאמין בתכלית או משמעות. אבל בכנות, הם יכולים רק לומר שהבררה הטבעית העניקה לנו את המאפיין הגנטי הזה כדי לסייע לנו לשרוד. אז דבר כל כך נפלא, כל כך חיוני לחיים, כל כך הכרחי לבריאות המנטלית והרגשית שלנו, איננו יותר מאשר תוצר של עבר חסר משמעות, סיבה או תכלית. אני מסופק אם מישהו מהחבר’ה האלה יוזמן אי פעם לשאת את נאום העידוד בפתיחת משחק האליפות בפוטבול אמריקני או בכדורגל.
“קודם כול הנחת המוצא והטענה שהכול הוא כימי או תוצאה של תגובה כימית, היא קביעה בלתי ניתנת להוכחה כשלעצמה. שנית, זוהי איננה טענה שעולה בקנה אחד עם העובדות הנראות בעולם הסובב אותנו. אכן נדרשת מידה ניכרת של תחינה מיוחדת לפני שמישהו יכול בכנות להגיע למסקנה שדת היא איננה יותר מאשר תגובה כימית, שיופי איננו יותר מאשר תגובה כימית, כך גם לגבי רשע והתפיסה שאלוהים בנמצא. מעבר לכך ההשלכות ההגיוניות של תפיסה שכזו הן הרסניות. אנחנו מוצאים את עצמנו עם התפיסה המגוחכת של האדם כאלוהים – התגובה הכימית המפותחת ביותר.
האם האדם איננו יותר מאשר איזו תגובה כימית מאוד מפותחת? האם נכון הדבר גם לגבי רגשות של אהבה, נאמנות ומסירות? האתאיזם מצמצם את כל החיים לתהליך טבעי”.
כאנושות, זה מותיר אותנו במקום טראגי שכן אנחנו נואשים למצוא משמעות כשאין כזו בנמצא. פרנסיס שייפר הסביר את המצב המביך הזה באמצעות תיאור בית בין שתי קומות שבו מתגורר האדם המודרני. בקומה התחתונה הוא חי בעולם שמונע רק מהיגיון אנושי וכוחות טבעיים שבהם אלוהים לא קיים. אבל הוא איננו יכול לחיות שם כל הזמן אז הוא עושה צעד באמונה וקופץ אל הקומה השנייה שם נמצאים משמעות ותכלית, אבל אין כל בסיס הגיוני לקפיצה הזו. האקזיסטנציאליזם, לדבריו של שייפר, הוא כמו יתד ש”תקוע אי שם באוויר”.
כשאנחנו אלה שמעניקים לחיים שלנו את המשמעות והתכלית נחיה כך עד שהדברים שבהם אנחנו בוטחים ועליהם אנחנו נשענים יאבדו מחוסנם ויתמוטטו. נקראנו לא לעבוד אל אחר על פני אלוהי האמת משום שכל דבר אחר שנישנען עליו פרט לאלוהים, יאכזב אותנו. אלוהים רוצה בטובתנו, לא בחורבננו. כפי שאמר ג’ון לנוקס לריצ’ארד דוקינס, “אלים מעשה ידי אדם הם אשליה”.
אלוהים ברא אותך לתכלית וסיבה. אלה טבועות עמוק בתוך המרקם הגנטי שלך כמו גם בכל מולקולה חיה. כפי שאמר אלוהים לנביא ירמיהו, “בְּטֶרֶם אצורך (אֶצָּרְךָ) בַבֶּטֶן יְדַעְתִּיךָ, וּבְטֶרֶם תֵּצֵא מֵרֶחֶם הִקְדַּשְׁתִּיךָ. נָבִיא לַגּוֹיִם, נְתַתִּיךָ” (ירמיהו א 5).