במשך שבעים ושתיים שנה ומאה ושנים עשר יום זרקתי לפח את החיים שלי. אחר כך הבנתי שהגיע הרגע להשתמש בניסיון שרכשתי בתחום כדי ליהנות ברצינות.
צ'זרה אנוניצאטה הוא אלמן איטלקי בן 77 שחי בנפולי ומתחיל לספור את חייו לאחור, הוא כבר הגיע לגיל שבו הולכים לישון מוקדם וקמים בארבע בבוקר וזה בדיוק השעות הקריטיות האלה שבהן תוהים על החיים ומה שעוד נותר מהם, מבחינתו אין כבר למה לצפות ולמה לשאוף, זה מה יש ועם זה ננצח.
צ'זרה הוא ציניקן ונרגן, שיפוטי, רגזן, בוטה, אגואיסט ורודף נשים, הוא אנטיפת וסוציופאת בעל הרגלים משונים ואובססיות לדברים מסוימים.
ולצערו הוא נולד וחי בנאפולי ושם הוא לא יכול להתבודד ולהיות אנטי חברתי במקום שניזון מרכילות וכולם חייבים לדעת הכל על כולם.
לצ'זרה יש בת נשואה לא באושר בשם סוובה ובן בשם דנטה שצ'זרה חושד שהוא הומוסקסואל, שני ילדיו לא משתפים אותו בחייהם הפרטיים והאמת שזה לא ממש אכפת לו והוא מעדיף לא לדעת ולא להתערב, צ'זרה הוא איש של פתרונות ולא איש שיכול להכיל קיטורים של אחרים ולכן הוא מעדיף לשתוק ולהתעלם.
צ'זרה הוא לא אבא חם ומחבק וקשה לו לגשת לילדיו, להפתח בפניהם ולספר להם על חייו.
בנוסף לדרמות שאופפות את חיי הילדים שלו, צ'זרה גם נאלץ להתמודד עם אלואנורה, השכנה שלו שגרה בדלת לידו ונקראת בפיו גם "אשת החתולים", אלאונורה הפכה את הבית שלה למעון לחתולים עזובים וצ'זרה לא מסוגל לסבול את הצחנה שיוצאת מהדירה שלה בכל פעם שהוא עובר דרכה לכיוון הדירה שלו והתיאורים המפורטים והציניים שלו לגביה הצחיקו אותי מאד.
כשזוג צעיר עובר להתגורר בדירה לידו, צ'זרה מאד סקרן לגבי האישה ששמה אמה והוא תוהה מה גרם להם לעבור לגור בבניין שכולו מכון גריאטרי של דיירים קשישים וחטטניים.
צ'זרה מגלה שאמה היא אישה מוכה והיא מוצאת אצלו אוזן קשבת ומספרת לו דברים שאפילו ילדיו נמנעים מלספר לו, הוא מוצא את עצמו מתלבט האם לעזור לה או להמשיך בחיי הרוטינה שלו ולהתעלם כמו שהוא נוהג לעשות כל חייו כשדברים הופכים להיות מסובכים.
בחיים צריך לדעת להתפשר והזיקנה, היא פשרה מתמשכת.
מבחינת הדמויות בעלילה, פחות התחברתי לסוובה, היא היתה חסרת חוש הומור, מאד שיפוטית ומומרמרת וגם לא אהבתי את היחס שלה כלפי אביה, נכון שהוא לא היה אבא מושלם אבל הוא עדיין היה אבא שלה ועשה כמיטב יכולתו...דנטה לעומתה היה מקסים ושובה לב.
מאד אהבתי את דמותו של צ'זרה, למרות שהוא ניסה להציג דמות של זקן מרושע, עדיין הוא היה פשוט מצחיק ומשעשע בעיני, אהבתי את הכנות שלו והדרך שלו ללכת עם האמת המכוערת עד הסוף.
הספר כולו הוא בעצם יומן חיים של צ'זרה שטומן בחובו את ההווה שלו, העבר עם כל החרטות ועתיד לוטה בערפל שבגילו המופלג הוא כבר בקושי רואה אותו באופק.
"הפיתוי להיות מאושרים" זה ספר מצחיק עצוב על החיים בגיל השלישי, הבדידות העמוקה שאנשים בגיל הזה חשים וכיצד כל אחד לוקח אותה למקום שלו ולהתמכרויות שלו וגם ספר על בחירות ועל ההשלכות שיש להן כאשר אתה לא שלם עם הבחירות שעשית בחיים שלך ובעיקר ספר שמדבר על משפחה וכמו שאומר המשפט הידוע, משפחה לא בוחרים ולטוב או לרע המשפחה שלנו היא חלק בלתי נפרד מאיתנו וממה שאנחנו.
צחקתי ובכיתי בספר הזה, התרגשתי מאד ואני ממליצה לרוץ ולקרוא אותו.