הבנות בגן. אני חופשייה לכמה שעות בבוקר. כאסיר שיצא אל החופש אני פוסעת לעבר מחוזות שיזכירו לי כי בחוץ יש עוד חיים. ומה אם לא תל אביב העיר שבכל שעה נתונה תזכיר לי זאת?
אני מחליטה כל עוד את לא עובדת, אין לך בוס על הראש (לפחות בשעות הבוקר כשהבוסיות שלך מעבידות מישהו אחר) את יכולה לחזור ולדמיין שאת שוב ילדה... אז אני מחליטה לפסוע למחוזות ילדותי, אותה ילדות בה השארתי את תיק בית הספר בבית ונסעתי בקו 18 לכיוון מרכז תל אביב.
במסע הזה אני בעקבות ספר. בשעות האלו של הבוקר עדיין ניתן למצוא חנייה בכחול-לבן ממש בלב העיר הלבנה. שם אני מחנה את האוטו, מפעילה את החנייה הסלולרית ומניחה לרגלי להוליך אותי לעבר אותם חנויות ספרים שליוו אותי שנים אחורה, מחנות הספרים של סטימצקי על רחוב אלנבי, בדיוק בנקודה שרוטשילד נפגש עם הרחוב האקלקטי ביותר בעיר.
משם לאורך רחוב אלנבי לחנויות הספרים הקטנות יותר, האינטימיות שתמיד היו מלאות בהפתעות מספר מהדורה לפני -ראשונה של "נרקיס וגולדמונד" להסה ועד לספרון שרים קטן שליווה את ילדותי ולאחר נעוריי, ורד מוסנסון, מעניין מה קורה איתה היום?
אני מגיעה לחנות הספרים לוטוס, שם תמיד יש מבצעים ב-30 ₪ לספרים חדשים, לא צריך לחכות לשבוע הספר. בין המדפים אני מוצאת את הביוגרפיה של "סטלין" ולוקחת. אין ספק שביוגרפיה טובה תתאים לי למלא את היום.
רחוב אלנבי שוקק חיים על אף השעה המוקדמת. בצד הזה של הרחוב החנויות כבר פתוחות ומחכות לקונים. בין שמלות ערב מנצנצות והלבשה תחתונה ב - 3 ₪, אני קונה קפה בכוס take away, הרחוב הוא כספר פתוח בפני, אך הספר בתיק נותר סגור למול מראות העיר. ממש בפינה שלפני בית הכנסת הגדול אני פוגשת את הקבצנית שמסתובבת שם כבר קרוב לעשרים שנה, אני זוכרת איך הייתי פורטת כסף כדי שאוכל להביא לה ברגע שארד מהאוטובוס. היא עוברת מולי, ניכר בפניה כי הזדקנה, אני מסתכלת ותוהה אם היא בכלל זוכרת אותי, היא ממלמלת משהו לעצמה, אני נותנת לה מטבע, היא מביטה , וממשיכה ללכת. נעלמת בין המוני האנשים. זו עיר שבה גם להולמסים יש פינה, מההומלסית בבית הכנסת הגדול ועד להומלסית בסנטר. היא נעצרת ליד המוכר בקונדיטוריה שמעביר לה שקית נייר מלאה בקוראסונים.
אני ממשיכה לחנות הספרים הלפר. בכניסה לבית, החנות נפרסת כבר מבחוץ, מאות ספרים על מדפים מברזל, ובפנים אותו מוכר שזה שנים עומד שם, פעם בהיותי נערה נכנסתי לחנות, הוא מיהר לסגור והסביר לי שהוא בדרך לעתלית שם מחכה לו משלוח גדול של ספרים, בתור נערה חשבתי על אותם ספרים שיעשו דרכם מבית, מעזבון של משפחה, איש בודד? אישה? לעבר תל אביב. מה התחושה של ספר שמעבירים אותו ממקום למקום? וכעת הוא פה, עומד באותה צורה, בין כל אותם דפים, ספרים, בלגן מאורגן שכזה. מחייך ועונה לטלפון במבטאו האנגלי.
אני פונה לעבר מנהרות הספרים המסודרות לפי נושאים, לפי אותיות, לפי שפות ונעלמת שם. מחפשת ספר ילדים לבנותיי, שכה אהבתי בילדותי, ואני שוכחת את שם המחברת, ספר על שני חתולים שמשחקים עם גליל צמר, אני יוצאת לדבר עם המוכר, אך הוא נעלם. אני בחנות לבד. עם כל הספרים האלה, עולם שלם בתוך רחוב אחד, אי שם, בעיר אחת. אני יוצאת מהחנות, מנסה לחשוב איך קוראים לסופרת והשם ברח לי. כדקה אחרי שאני יוצאת מהחנות הרחוב שואב אותי שוב. ברחוב הזה ניתן למצוא הכל, מטפט צבעוני ועד למושב ססגוני לאסלה ונעליים, וקלטות, ודברים לבית ועוד ועוד, ולא ניתן לפספס דבר, אני לא צריכה כלום, אבל רוצה לראות מה יש להציע. ומכל פינה בוקעת מוזיקה שונה שמתמזגת עם קולות האוטובוסים, המוניות, המכוניות, האנשים וקולות העיר.
אני חוצה את הכביש לחנות הספרים (ואולי יותר נכון בוטקה הספרים) שבצידו השני של הרחוב, שנים עומד לו שם דוכן שמתפוצץ בספרים, מצאתי שם את הספר הראשון שקראתי של תומאס מאן, "בית בודנבורג", ושם ניתן למצוא אנציקלופדיות ומגזינים ישנים לרוב. אני חותכת מאלנבי למדרחוב, היום יום שלישי וברחוב דוכנים על דוכנים של אמנים המציגים את יצירותיהם למכירה: מזוזות, תמונות, ציורים, בובות, תכשיטים ועוד ועוד.
בקצה המדרחוב, כשהרחוב נפגש עם השוק, עמדה חנות ספרים. זו הייתה חנות קטנה ומטריפה. גדושה בספרים וצמודה ל"מנזר", הפאב שפקדתי יותר מדי פעמים עד שבגרתי. אותו פאב שמר על צביונו עד היום, ללא יומרות, ללא פוזות. נקי מגינונים, וכל כך תל אביב בשבילי. אני מביטה בחנות הנדל"ן או מה שזה לא יהיה שנפתחה על חורבות חנות הספרים הקטנה שלי וממשיכה בראש מורכן לעבר רחוב המלך ג'ורג'.
פונה לחנות הקטנה הנחבאת ברחוב ממש למול השוק לתדהמתי מוצאת את "נתיבי השיר" של צ'טווין, שחיפשתי כל כך הרבה זמן שאפילו ביקשתי מ"מגלה ספרים" שימצא לי אותו, וכך שוכב לו בין עשרות ספרים כאילו מחכה לי שאגיע. ספר בעשרה שקלים שחיכיתי לו עשר שנים.
ככל שהזמן עובר אני מבינה שלא אספיק להכנס לכל חנויות הספרים שרציתי והנה אני כבר במלך ג'ורג' ולא המשכתי לחנות באלנבי, שם מול קפה נוגה, החנות שלא יודעת אפילו שהיא חנות ספרים, היא חלק מקיוסק והספרים מונחים בה על הריצפה ליד העיתונים והמגזינים, וחנות הספרים ההיא בבן יהודה, שאינני יודעת אפילו אם עוד קיימת.
ואני כבר ממשיכה לכיוון חנות הספרים הבא, אך חייבת לעצור לקפה ונכנסת לסמטה אלמונית, ומגלה כי "הנסיך הקטן", אותה חנות-בית-קפה-מפגש תרבותי-עולם ומלואו, נסגרה. אני מתיישבת אצל סוניה ממול. בחצר של סוניה הקפה מעט משכיח את כאב הפרדה מ"הנסיך הקטן", אך לא את הכאב שעלי לחזור הביתה ועוד לא הספקתי לעבור בחצי מחנויות הספרים שרציתי.
לא בפולק ולא בחנות הספרים שלעולם איני זוכרת את שמה, שם בקצה של הרחוב ממש במקום שנושק לכיכר מסריק ובוודאי שלא אגיע היום ל"תולעת ספרים" לאכול את עוגת התפוזים המדהימה שלהם ולפתוח אחד מהספרים שקראתי.
אני יוצאת מסוניה וחותכת דרך רחוב שינקין לרחוב יבנה שלא אתפתה להסתובב עוד בעיר, אך שם לפתע, ליד פח זבל גדול, על יוחנן הסנדלר מוצאת ערמת ספרים ובגדים. רוב הספרים כתובים בשפה שנראית לי כגרמנית, אך מתוכם אני מוצאת גם כמה ספרים בעברית ביניהם "מיטאור" של בנימין תמוז, אני חוטפת אותו שלא יילקח. העיר הזו היא כספר פתוח, לא צריך הרבה כדי לצאת אליה ולמצוא סיפור פתוח. עיר שבה יש כבוד למוסדות קיימים ולמוסדות שנסגרו והותירו בי זכרונות חיים.
אני חושבת על צ'טווין בתל אביב, מעניין איזה ספר מסע היה כותב על העיר שנפרשת וכותבת את עצמה כל רגע נתון כספר פתוח שדפיו מתמלאים ומתמלאים ולא נגמרים.