לכן נדמה לי שעצם העובדה שטראמפ נתפש כמי שתחילה "נכנס במוסלמים", בשלב הקמפיין, ועשה קולות לוחמניים וקשוחים, מאפשרת לציבורים רחבים שאינם חובבי מוסלמים להיות פתוחים יותר גם להתבטאויות היותר הלאבי-דאבי שלו ביחס לעולם המוסלמי. נדמה שרבים מהאנשים חייבים לעבור את שלב ניפוח החזה והתוקפנות לפני שאפשר מבחינתם לעכל את הפייסנות כלגיטימית. אם קפצת ישר לפייסנות לא מיצית או הפגנת את הכבוד הלאומי\העוצמה ולכן אתה פסול או אף מסוכן – כי אתה משדר חולשה. אחרי שהתנפחת אפשר לדבר פיוס – נקרא לטיפוסים הללו המתלהמים-תחילה.
אפשר להתווכח אם זו גישה נכונה או לאוו, אבל זו לבטח גישה רווחת. אפשר לטעון שזה מטופש, ילדותי, מסוכן ומיותר להתחיל בשיח לוחמני, אבל זה די עובד – לפחות במובן שזה מאפשר לגיטימציה רחבה יותר לשיח הפייסני. אולי בגלל זה הימין מוצלח יותר בלעשות שלום מהשמאל? בתוך עולם המושגים הזה הפונקציה שממלא השמאל הוא בסך הכל לחדד לקהל היעד של המתלהמים-תחילה את ההבדל שבין הפייסנים ה"מתרפסים" לאלו שבאו לפייסנות מתוך קשיחות, ולכן פייסנותם לגיטימית.
עכשיו, אם משהו עובד, ומקדם טוב משותף – פיוס או לפחות הרחבת הלגיטימציה של השיח על פיוס – אני בעד לאמץ אותו גם אם אסתטית הוא דוחה בעיני קהלים מסויימים. זה לא אומר שאני יאמץ אותו באופן אישי, כי אני לא בעד זיוף, אבל אבין את חשיבותו והצורך בו. קראו לזה הומניזם מעשי.