הימים ימי סתו 2001, שנה למנין ימי הדכאון המגנים עלי מאז אירועי אוקטובר 2000. אני נוסעת לפגוש חברים קרובים במינכן כדי להתרחק ולו לרגע, ולו במעט, ממגע ישיר עם סביבותי הטוחנים אותי עד דק ואשר נוכחותי אינה נפקדת מהן. ארבעה ימים אחרי בואי אני מאושפזת בבית חולים קטן במינכן מחמת הקאות בלתי נלאות וגוף קודח ב-41 מעלות חום. שלושה ימים אוחזת בי הטלטלה הזו. בלתי נשלטת. ביום הרביעי אני מצליחה לצעוד לקצה מסדרון המחלקה ורואה משם נכחה. לא יכולתי לעכל יותר. הייתי צריכה להקיא. הקאתי את הקונפליקט המשסע את נפשי בריבודיו הרבים ושאני חיה בו בבחירה מיום הוולדי. הקאתי את הבורות שמסביבי שאין לי ברירה אלא להשלים עם קיומה ועם קיומי לצידה מבלי שתהא לי היכולת לשנותה. הקאתי את הכאב התסכול והכעס, הקאתי את הצעקה המאולפת שלי שהותמרה למטרות ריפוי, את נפשי שבעת ההתבוננות בתועבות רבות כל כך, מסרבת להיות שחקן על פי חוקי המשחק המרושע של "מי שווה יותר", ומוצאת עצמה ניצבת חזור והתיצב בפתחי הפצעים המדממים בלי תרופות זולת מעט אהבה שנס לחה בעולם העיוורון. אני מקיאה את הלאות המצמיתה של מרחב הבחירה העלוב בין רוצח, קרבן ורוצח חף, לבין רופא אמת. כמה שליטה צריך בשביל זה. הייתי צריכה לאבד שליטה. בשארית כוחות השליטה העצמית הצלחתי לאבדה, כדי לשוב אליה עם קיבה פנויה לעכל שוב. כך וכך כתבתי ביומני היקר ב-10.10.2001.
כמעט עשר שנים חלפו מאז אוקטובר 2000. קיץ 2010 עכשו. עוד מעט הימים הנוראים, ימי חשבון הנפש. והנפש שוב מלאה להקיא. טלפון ב-6:30 בבקר פוגש אותי אחרי לילה לבן בלי שינה מחמת בחילה המרמזת על קיבה שלא יכולה לעכל עוד. הטלפון מעזרא: בואי מהר לערקיב ליד רהט, זה קרוב כל כך לשובל, יש הריסות, הנה הבולדוזר כורת את העצים, עכשו, אוי…! הטלפון נסגר בזעקת הכאב הזו.
האופל אסטרה שלנו חוצה את רהט. בתוכה ישובה אנכי הלומת בחילה ומרוטת עייפות ודני שאיננו יודעים כמה לבו שְׂבע הצינתורים יעמוד במראות. בצומת להבים ימינה. אחרי שלושה קילומטרים שביל עפר מהכביש הראשי שוב ימינה. הכניסה לערקיב. כפר בדואי קטן בין רהט ובין הכביש לבאר שבע. בטליון שוטרים מקבל את פנינו. לאן? לערקיב אני עונה. יש לנו שם חברים. השוטר עונה. שוב אני השוטר דני אני השוטר… אני כמעט מקיאה. בשארית של שליטה אנחנו מסתלקים לדרך עוקפת. אחרי הכל אנחנו מקומיים ודרכי הנגב בין רהט לשובל מוכרות לנו. מגיעים קרוב. שוב משטרה. שוב אי אפשר לעבור עד לכפר. לא חס וחלילה שצריך לחשוש שמא כוחותינו יעצרו 1500 חייל מצוידים בבולדוזרי ענק מלהרוס את הכפר, בחיפוי מסוק מעל וגדודי משטרה שלא ראיתי אפילו בהפגנות של ימי עופרת יצוקה. זו התמיכה שאסור לאפשרה, והערווה שתתגלה רחמנא לצלן.
בשעה שניצבנו שם, אל מול אל-ערקיב, כבר כמעט הושלמה המלאכה. כפר שלם נרמס, נטחן, נמחק, להוציא את ביתו של ג'ומעה שעדיין לא. לא יכולנו להצטרף לעזרא ולכל מי שבאו בלילה והצליחו להגיע לכפר. עמדנו כך, רואים את המראות, חסרי אונים, מקיאים. לידנו חנה טנדר. דלת מושב הנהג פתוחה. במושב הנהג יושב איש. שלום אמרנו. אתה מערקיב? אני מערקיב ענה. לא הייתי בבית כשהכל התחיל. עכשו אין לאן לחזור. רק שאינני יודע לאן הלכה המשפחה. לא מצליח לראות מכאן, רק יודע שהבית איננו עוד. העברית שלו כמו שלנו. גם התעודה של הזהות. רק שבמשחק "מי שווה יותר" הוא זה ששווה פחות. בדואי מסריח במדינה של אדונים. על מי אני יכול לכעוס? הוא אומר – על השוטרים? יש לי מביניהם חברים אישיים. אם יסרבו לבצע את המשימה יפטרו אותם ולא יהיה להם מה לאכול.
זה מלמעלה הוא אומר. זה ליברמן. הוא הורס בנחישות את מה שהתחילו אחרים לפניו. איזו מדינה שפויה עושה מאמצים לגדל מתוכה שונאים? אנחנו שקיבלנו עלינו אזרחות מלאה, איננו שווים בפני החוק. אפילו לשרת בצבא לא עוזר לנו. כך הוא ממשיך ואומר, בעדינות ובשיקול דעת שאינני יודעת עדיין אם יש בו משהו שמרגיע אותי או מקומם, עד שאני קולטת שהאיש כבר בשלב שמעבר ליאוש. השקט הזה המדבר ממנו מוכר לי היטב. זה השקט של רופאי אמת כשמחריבים להם את הקליניקה. התבונה הכואבת של אלו שכבר ויתרו פעם מבחירה על האפשרות להשיב בשפת הרוע. ולא רק משום שהם מעטים.
הדבר שמטריד אותי באמת זה לא האוכל ואפילו לא המזרון לשינה, הוא אומר. אפילו לא קורת הגג. אנחנו נבנה שוב, למרות שהיקף כזה של הרס עוד לא ראיתי כאן. אבל מה שמטריד אותי באמת זה מה אומר לִיְלָדַי כשישאלו אותי: אבא, למה? מה אומר להם? אולי תוכלו לעזור לי?
עמדנו לצידו. מולנו הבולדוזרים משלימים פינות. הפינה הצפונית עדיין בנויה לתלפיות. עוד לא נגעו בה. בית הקברות, הוא מסביר לנו. סבתא שלי קבורה שם. נולדה פה, באדמה הזו לפני 115 שנה. מה אומר לילדי שישאלו: אבא, למה? איך ארפא להם את המראות? אצל ילד הן נחרתות יותר עמוק מאשר אצלנו המבוגרים. הילדים ילכו עם זה כל החיים ויצטרכו להיות שווים פחות ואזרחים טובים. אתם יודעים, הצעירים היום כבר לא רוצים להיות שווים פחות ואזרחים טובים. מה אומר לילדי? לנכדי? השאלה נשאלת שוב ושוב ואנחנו שותקים. רק מכילים את הכאב הזועק משווי המשקל הבשל של האיש הזה, סולימאן, רק עוטפים בכאב דומם את כאבו המדמם ואת הכאב שלנו שדִמוּמוֹ כלוא בין קירות חוסר אונים משתק הנע במרחב הצר שבין בחילה לחסימת עורקים, שכבר כתב עליו נאזים חיכמת את אנגינה פקטוריס שלו, וגדי אלגזי את הניתוח הפוליטי שלו.
אינני יודעת אם אוכל להגיע לערקיב לעזור בבניה מחדש מחמת ההריסה הבאה. זו שכאן – בגבולות הכיבוש הישן היכן שהתעודות זהות, וזו ששם – בכיבוש החדש איפה שאין בכלל תעודה לזהות. למרות שגם כאן וגם שם, כמו בכל מקום בחלד, זהוֹת המיות הלב, זהה הדם פועם אדם בלי התעודות של משחק ה"מי שווה יותר".