הספר "פרצופים" של פרישמאַן נתן לי את ההזדמנות להתבונן מקרוב אל "מלאכתו" של הסופר בשבתו על האבנים. נגלה לי: אם נפלה מלה בפי עטו של פרישמן, והמלה מצאה חן בעיניו, אז יחזיק בה ולא ירפה ממנה.
בשתי השורות הראשונות של הספר הנזכר (הוצאת "ספרות"), בתוך ציור פרצופו של הדר. שלמה רובּין, מצאתי את התואר "צנוע" שלש פעמים במשפט אחד: "... ברחוב צנועה ועזובה, מת צנוע ועזוב מאדם, סופר גדול ופורה(?), חוקר צנוע"... הרחוב היא צנועה, המת צנוע והחוקר היה צנוע. כמה עניות הבטוי וכמה חוורון הצבע!
"וידיעות היו לו לאדם זה, וספרים קרא אדם זה, וכח הזכרון היה לו לאדם זה" (שם, צד 4); "הקו היסודי שבספרו הוא האמת, אמת לכשעצמה, מין אמת עד כדי פנטיזמוס" (שם, צד 7), – הרי לך שלש פעמים אמת בשורה אחת! “ולב להם ורגש להם, ומחשבה להם ושמחה להם ומכאוב, ומלחמות להם בקרב לבם, ושנות טובות להם" (שם, צד 43), – שש פעמים המלה "להם" בשורה אחת. "ככל ספר וספר שקראתי מספריו. הספר האחרון, שקראתי אז מספריו, היה הספר" (שם, צד 5), – הרי לך שש פעמים המלה "ספר" בשורה אחת! "ובכל זאת קראתי דף אחרי דף, דף אחרי דף" (שם, צד 9). "הנה זה נחרב... והנה זה גם עולם... הנה זה מתה.... והנה זה מניח....הנה זה גוסס... והנה הוא מניח... הנה זה יש לו אהבה... והנה אין זו אהבה כלל. הנה זה יש לו פואיזיה, והנה אין זו פואיזיה כלל. הנה זה בא לו..." (שם, צד 9), - י"א פעמים "הנה" בשורות אחדות.
פרישמן הוא בעל-גוזמא, מצד בחינת הלשון, במדה משונה. דוגמאות: "מספר הוא (הדר. רובּין) מלא-רוח ובטוב טעם אלפי מעשיות על-דבר פרץ סמולנסקין" (שם, צד 4); "בבחינה זו טוב היה גורלו של איש כפרידריך ניטשע אלף אלפי פעמים מגורלו" (של טולסטוי)... אלא שאיש כפרידריך ניטשע היה מזוין באלפי ידיעות שונות ומשונות" (שם, צד 24). פרישמן מכה באלפיו. דוגמאות של גוזמאות משונות כאלה, המעידות על חולשת הבטוי וחוסר הטעם הטוב, תמצאו לרוב בספר הנזכר.
דוד פרישמן מפריז במליצות תפלות וחסרות-טעם והוא חוטא בזה נגד הסגנון המדויק והיפה. הרי לכם רק דוגמאות אחדות: "כמעט שיגע איש באישון בת עינו זו (בחבת ציון), – והנה לילינבּלום עומד וחרבו שלופה בידו" (פרצופים, צד 10); "הנה השפּינוזיסטן (דר. רובּין) מכף רגלו ועד קדקדו" (שם, צד 4); "מכל רמ"ח אבריו ושס"ה גידיו (של לעווינסקי) השתפכה..." (שם, צד 12).
פרישמן מכביר ללא-צורך מלים לועזיות במקום שהעבריות מספיקות כל צרכן ואינן חסרות כלל. במאמרו על אודות דוד וולפסון הוא משתמש בארבע מלים לועזיות על שטח של שורות אחדות: "צורה אריסטוקרטית"; "אדון להסיטואַציה"; "הרושם של אנרגיה"; "על פני הפוזיציה" (שם, צד 44).
ועוד דוגמא אחת של שמוש זר ומשונה במלים לועזיות, שמשחיתות את הודה של השפה העברית וגם מעכבות את הקריאה של הקורא הפשוט והמצוי: "יש לנו עתה בעולם זה איזה "פּלוס"; נוספה פּוטנציה אחת על הפּוטנציות; אנרגיה אחת על האנרגיות" (שם, צד 23).
"כל זה אינו אלא כעין אינטרמיצו טרגי-קומי" (שם, צד 35). אינטרמיצו טרגי-קומי! – כמה יופי בעברית כזו!
מה שהיה ברצוני להעיר הוא זה: ה"פרצופים" של פרישמן אינם, בעצמו של דבר, פרצופים כלל. בבוא המחבר לתאר את אחד הסופרים או עסקני הכלל, אין הוא מסתכל כלל בנפשו, אין הוא תופס את העצמיות המיוחדה של המתואר ואינו נותן לנו שרטוטים אמתים מצורתו של אותו הסופר או העסקן. רודף הוא פרישמן אחרי איזה פרט קטן, לפעמים גם בלתי אופיי, או אחרי תנועה והעויה ידועה, לפעמים גם בלתי חשובה כלל, ושוכח ועוזב את אישיותו של ה"פּרצוף". אם יש לו לפרישמן איזו המצאה ספרותית, איזו מעשיה או בדיחותא יפה, אז הוא מבקש לו "פרצוף" לתלות עליו אחת מאלה או כולן יחד.
אולם הדברים, שפרישמן מספר על אדות עצמו, והמאורעות שהוא מעלה בזכרונו, תוך כדי ציור ה"פרצוף", אין להם כל חשיבות מיוחדה.
פרישמן מעיד על רובּין כדברים האלה: "ישיבה של שעה אחת בחברתו של האיש הזה, בכדי לשמוע לשיחתו, הלא נותנת לאדם ים של ידיעות" (מגוזמאותיו של פרישמן!), – ולא פירש לנו פרישמן, איזו ידיעות היה מקבל השומע את שיחתו של רובּין.
פרישמן מספר לנו על אדות רובין: "מתשעים ימי שני חייו עבד האיש ההוא שמונים שנה", – עוד הפעם גוזמא פרישמנית, או, בכל אופן, לא דייק בלשונו. האם בהיות רובּין בן עשר כבר החל עבודתו הספרותית?
ידעתי את הדר. שלמה רובּין בשנות מגורו בעיר ווינה, בראשית שנות התשעים של המאה העברה. הייתי מבקרו לפעמים לא רחוקות בביתו, וגם הוא היה בא אל ביתי ושוהה שעות אחדות בשיחתו על-דבר ספרים וסופרים. אולם מהדר. רובּין, שהכרתי אני מקרוב, לא מצאתי בציורו של דוד פרישמן, בספרו "פרצופים" אף שרטוט אחד.
כאשר יצאה לאור, בשנת תרט"ז, החוברת הראשונה מספרי שפינוזה, בתרגומו העברי ובהסברתו של הדר. רובּין, התעורר עליו החכם שד"ל, על אשר ערב את לבו לפרסם דעות של כפירה ברבים. שד"ל ראה בשפינוזה את הכופר הגדול ואת האויב המסוכן לעיקרי היהדות. מלחמתו של שד"ל נגד שפינוזה ונגד רובּין, שהחל לתרגם את ספריו ולהפיץ את דעותיו ברבים, – מלחמתו זאת נמשכה כעשר שנים ומלאה פני מכתבי-עתים שונים בשפות שונות. על תוכחתו הנמרצה ועל דבריו החריפים של שד"ל, שהיה מלא רוח קנאות נלהבה, יצא רובּין להשיב בספרו "תשובה נצחת". רובּין השתדל להוכיח בספרו הנזכר, כאשר עשה בספרו האשכנזי "שפּינאָזאַ אונד מיימאָנידעס" (שזכה בשבילו לשם התואר "דוקטור"), כי שפינוזה שאב את הפילוסופיה שלו ממקורות עברים, ההולכים ונמשכים עד הרמב"ם ועד בכלל.
פעמים רבות נדמה לי, בדברי עם הדר. רובּין, שבעצם הדבר איננו כרוך אחרי שום שיטה פילוסופית ואיננו מגין על שום דעה. אם נגעתי בשיחתי אתו באחת החקירות של חכמת ישראל, הן בנוגע לתקופת כתבי הקודש והן בנוגע להספרות המאוחרת, היה רובּין מביע על-פה מראי-מקומות מספרים עתיקים וחדשים, מביא דעות, המתנגדות וסותרות זו לזו, מבלי שיכריע ביניהן. בשום דבר וענין לא היה רובּין "קובע מסמרות".
הדר. רובּין נחשב בעיני חכמי ישראל שבווינה, – ביניהם הדר. אהרן יעלינק, הרב משה גידימן, א. ה. ווייס, מאיר איש-שלום, המלומד שמואל מודלינגר, המחבר של "אריסטו" בעברית, ואברהם עפּשטיין, בעל "אלדד הדני", – כמשכיל גליצאי, כמלקט שבלים בודדות בספרויותיהם או כמתרגם ספרים לועזיים לעברית קשה, נלעגה ובלתי מדויקה כלל, מבלי אשר חונן ברוח בקורת ומבלי שידע מה היא חקירה מדעית. רובּין ידע את השקפתם של חכמי ישראל בווינה עליו, אך לא שם לבו לזה. אחת היתה לו מה שחושבים עליו אחרים. הוא לא בקש את קרבתו של שום איש בווינה. אם לא באו אליו החכמים והסופרים שבווינה לבקרו בביתו, לא סר גם הוא אל ביתם.
רובּין לא היה צריך בשנות זקנתו לעזרתו ולחסדיו של שום איש, ולא היה תלוי בדעת אחרים. הוא אכל, אם גם במסכנות, מפירותיו של הכסף, אשר צבר בשנות עבודתו בתור מורה בבתי עשירים ידועים (הוא היה מורה גם בבית העשיר יעקב פּוליקוב בטגנרוג, ברוסיה). הספרים הרבים, שמסרם לדפוס, לא הביאו לו מעולם שום שכר סופרים. את כל ספריו, אשר הדפיס ב"השחר" של פרץ סמולנסקין, נתן במתנה גמורה להמו"ל.
שיחתו של רובּין היתה מצויה ושכיחה, בלי שמץ של התפעלות ובלי הברקת שביבי רוח. וכל מה שהיה מספר, היה מסיח לפי תומו, ונכרים היו דברי אמת. ובספרו על דבר אחרים, אם היו קרוביו וידידיו או היו אנשים זרים לו לגמרי, לא היה מגזם ומפריז על מדתם של הדברים והמאורעות, שהוא מוסר לבן-שיחתו, לא היה צובע את הפרטים ואינו מבליט את אישיותו עצמו. א. ה. ווייס, בעל ה"דור דור ודורשיו", כשהיה מספר על אדות חכמי ישראל מבני דורו, שהיה לו עמהם משא ומתן, היה מבטלם כקליפת השום ומותח על דבריהם וספריהם בקורת קשה, לפעמים גם בקורת עמוקה וחריפה מאוד, שרבות היו יכולים ללמוד ממנה. הדר. א. יעלינק, כשהיה מדבר על חבריו ועל גדולי הדור, היה משתמש באירוניה שנונה, אולם גם שיחת חולין שלו היתה מלאה חריפות, בקיאות, חידודים, ופניני-מחשבה יקרות. הדר. רובּין היה מספר ומוסר את הידוע לו על אדות בני-דורו, שהיה קרוב להם, בסגנון יבש ומדויק, מבלי צל של שנאה או קנאה, מבלי פניות ונטיות.
בכתבי, לפני יותר מעשרים שנה, את תולדותיו של פרץ סמולנסקין, נשענתי בכמה דברים, בנוגע להוצאת "השחר" ולתכונתו של עורכו, על ספוריו ועל עדותו של הדר. רובּין. נוכחתי, כי זה האחרון מוסר כל עובדה ועובדה מחיי אחרים בדיוק ומבלי כל כונה זרה. זכרונו היה חזק, ביחוד בנוגע לזמנם ומקומם של המאורעות, ואם לא ידע, או לא זכר, איזה דבר בכל פרטיו ובבירור גמור, לא העלים זאת מאזני השומעים. במקרה כזה היה מבקש לבל יסמכו עליו ועל דבריו.
בהציור "משה ליב לילינבּלום" מספר לנו דוד פרישמן עוד הפעם לא על לילינבלום הסופר והאדם, הלוחם הלאומי והציוני, כי-אם על אדות פרישמן "הילד הצעיר מאד". בפרצופו הרוחני של מ. ל. לילינבּלום משרטט פרישמן רק קו מובהק אחד, והוא ה"פנטיזם" (הקנאיות) שלו, אולם את דיוקנו בכללו אין אנו רואים.
דוגמא קטנה: "הן היה (לווינסקי) האיש חכם ויודע את העולם, לבעבור ידע תמיד את אשר לפניו". מה זאת? – לא כרקטריסטיקה, לא ציור, אף לא קו ושרטוט של איזה פרצוף, כי-אם הסכמה של בעל-בית הגון, של חנוני או סוחר על סופר ומשכיל עברי: "הוא היה חכם ויודע את העולם וידע תמיר את אשר לפניו". תעודה זו, אשר נתן פרישמן ללווינסקי, היא תעודת-עניות לכותב הפרצופים בעצמו.
הפרצוף של הברון "דוד גינצבּורג" אינו אלא שיחה פיליטונית קלה. ויש להתפלא מדוע קראה בשם "פרצוף". מה נאמר לצייר, הבא לתאר על הבד פני איש והוא נותן לנו רק קוים מסולסלים אחדים, שאין בהם אף צל פני איש, אף סימן של פרצוף?
בפרצופו של "אליעזר בן-יהודה" אנו מוצאים רק את קו העקשנות המיוחדה לסופרנו זה. פרישמן מעיד על בן-יהודה, "כי האיש היה "כוח",– ותו לא. "האיש היה כוח" – הגם זאת עברית? הגם זאת כרקטריסטיקה של אדם-לוחם כביר ושל סופר המיוחד במינו? במה היה כחו המיוחד ובמה מצטיינת אישיות זו? – זאת לא הגיד לנו פרישמן. ובכלל מקפח המחבר את ערכו ומהותו של בן-יהודה. פטרו במלים שטחיות אחדות. וגם לזה קרא "פרצוף".
בהפרצוף "מנדלי מוכר ספרים" מספר הסופר פרישמן דברים רבים ושונים על אדות העלם דוד פרישמן, ולבסוף הוא אומר, – אני מדייק בלשוני ואומר "אומר" ולא "מצייר", – דברים אחדים על אדות מנדלי. הוא אומר: "כי ראוי היה אדם זה (מנדלי) להיות אחד הציירים היותר גדולים. אין לך תנועה ואין לך העויה, אין לך פנים ואין לך צורה, שיהיו נסתרים מנגד עיניו. מצייר הוא את כל פרט ופרט ואינו שוכח אפילו את הזבוב על-גבי חוטמו של המצויר". מוטב היה, שפרישמן לא היה אומר את הדברים הסתמיים והבּנליים האלה, מאשר אמרם, כי גם באמרם לא הגיד כלום. ובכתבנו את הכרקטריסטיקה של מנדלי, הלא יש להגיד דבר-מה!
הציור "יהודה ליב קנטור" יפה ומענין. ואם פרישמן מספר גם בציור זה יותר על אדות עצמו מאשר על אדות קנטור, הנה יש לו, במדה ידועה, רשות ספרותית לזה, יען כי הוא, פרישמן, עבד במחיצה אחת עם בעל "היום", ויען כי הדברים כשהם לעצמם יש להם ערך ידוע בנוגע לתולדות ספרות העתונית שלנו.
בפרצופה של "עליזא אורזשקא" אין אנו רואים שום סימן של פרצוף ואף לא קו אחד מתכונתה בתור אדם ובתור סופרת, רק הודיה ושבח ותהלה להאשה המצוינה הזאת: "אנחנו היהודים לא נשכח לעולם את אשר עשתה האשה הזאת בשבילנו". פרזה זו הוא שונה פעמים.
הציור "דוד וולפסון" הוא היותר טוב והיותר ראוי לשם זה בין כל הפרצופים אשר נתן לנו פרישמן, אך גם ציורו האמור אינו אלא מלאכה בינונית.
 תרגום מלת-התואר האשכנזית "גייסטפאָל" לעברית בשם "מלא-רוח" הוא תרגום בלי רוח. – ר.ב.