עושה נסיון, סופרת מילים.
ההקצבה, גג 700 מילים.
על הקשר בין גוף ונפש אני כותבת כבר 15 שנה בערך, עוד לפני האשפוז הפסיכיאטרי הראשון שלי.
כחולה כרונית אני יודעת שהגוף והנפש מחוברים במעגל אינסופי, כשהאחד לא במיטבו הוא מפיל את השני.
שנים למדתי איך לזהות את הקשר, לדייק לי ולסביבה שלי מי הכוכב הראשי ומי דורש טיפול קודם- הגוף או הנפש.
לפני שמונה וחצי שנים כשהנפש היתה מרוסקת- נגרם לגוף נזק בלתי הפיך.
אף איש מקצוע לא הקשיב ולא התיחס.
וכך נשלחתי להתמודד בבית עם נפש מרוסקת שמתחננת לעזרה ולחיים, ועם גוף חולה שמתרחק בכל יום מהחלמה ושיקום.
בבתי החולים התמקדו במה שנראה להם חשוב, וכל תלונה שלי מעבר לא זכתה ליחס. הגעתי למצב של זיהום בחמישה מוקדים שונים, להקאה בלתי פוסקת, על סף עילפון תמידי ורק אז כדי לצאת ידי חובה נעשתה בדיקה אחת שזיכתה אותי באנטיביוטיקה שיועדה לעדר פילים.
72 שעות אחר כך כבר יכלתי לדבר, אבל לא היה עם מי.
על שאר הנזק אף אחד לא הסתכל עד שנה לאחר מכן, וזה כבר היה בלתי הפיך, נרחב ומשנה חיים.
ואני חיה עם זה.
הנפש השבורה שלי שברה את הגוף ,הנפש המתחברת לאיטה היא זו שתדביק אותו חזרה.
אבל לשם כך אני חייבת לקבל את עזרת הממסד הרפואי, ששם לי מקלות בגלגלים בכך שהוא מסרב לראות מעבר להגדרות ולסיכומים היבשים.
שנתיים שאני סובלת מבעיה קשה וחמורה במערכת העיכול, אחרי שבתור נערה אובחנתי כבעלת מעי רגיז, ולמדתי לנהל אותו ואת חיי בצורה אידאלית עד שנעלם כלא היה.
שנתיים בהן עשיתי כל בדיקה אפשרית, התחננתי לתורים, רדפתי אחרי התחייבויות, תזמנתי הגעת תוצאות- שנתיים עד שבדיקה אחת חזרה לא תקינה, בדיקה שעל פניה היתה אמורה לתת לי תשובה ופיתרון , עם טיפול של עשרה ימי אנטיביוטיקה וזהו, סוף לסבל.
וכמה הכל השתנה כשרופא הגסטרו לבש מבט עגום ומרחם ואמר שהבדיקה הזו היא רק התחלה, שלדעתו יש חולי הרבה יותר עמוק במערכת ולכן הוא מבקשת שאפנה לחוות דעת שניה אצל קולגה שלו, סגן מנהל מחלקה עם התמחות יחודית ב”תנועתיות מעי” כדי שאפשר יהיה להמשיך בירור ואבחנה, להתחיל טיפול כולל ומקיף אצל צוות רב תחומי.
גם למומחה הזה הייתי אמורה לחכות, אבל אני זו הרי אני, לא מחכה חצי שנה, לא מוכנה להמשיך את הסבל ואת העדר איכות החיים – שכן כל תסמיני המחלה הולכים ומחמירים.
מכירים את “כגודל הצפייה כך גודל האכזבה”, ואת “ציפיות יש רק לכריות”?
יש עוד קלישאות, אני בטוחה.
וזה מה שחיכה לי אצל המומחה התותח הזה השבוע.
איבדתי כל סיכוי.
הרופא הודיע לי שיש לי המון בעיות רגשיות ושזו הבעיה היחידה שלי.
שהקשר בין המוח למעי ישיר וזה הכל, אני צריכה פסיכולוגית טובה, אולי דיאטנית של בית חולים אם הקופה תאשר וזהו.
הוא לא קרא את המכתב שכתב לו הקולגה שהפנה אותי.
הוא לא תשאל אותי באשר לרקע שלי או להיסטוריה שלי.
הוא צחק לי בפרצוף כשאמרתי לו שחלק מהאבחנות כבר לא רלוונטיות ולא קיימות כלל.
הוא סתם לי את הפה ב”אני מדבר עכשיו”.
אחרי שהדפיס לי מכתב, בעודי אוספת את הניירת שהוא לא קרא שאלתי בניסיון אחרון האם הוא באמת חושב שאין קשר לפגיעה עיצבית אחרת שאובחנה אצלי סופית בחודש האחרון.
ואז הצלחתי גם להשחיל קצת מההיסטוריה שלי והוא לא ידע איך להתמודד הלאה עם חולה שיודעת היטב מהו הגוף, מהי הנפש וכמה הם מחוברים אצלה, וכמה רחוק היא תלך, לא תרוץ- לקבל את הטיפול הרפואי שמגיע לה.
אז הוא התעקש שאני חייבת לדבר עם הפסיכולוגית שעובדת איתו, לחכות שלושה חודשים וכן בכל זאת לקחת טיפול תרופתי לבעיה ששלחה אותי אליו ורק בעוד שלושה חודשים, בתור הבא אליו, אולי יהיה לי עם לדבר.
מתויגת, מסומנת, מושתקת.
ברגע שיש לי איזשהן אבחנות פסיכיאטריות כל שאר המכלול שהוא אני נמחק.
אחרי ביקור כזה אצל רופא כזה- הנפש שלי היתה מרוסקת לגמרי כמה ימים.
לא ידעתי את נפשי, לא מצאתי מנוח, ואכן, הגוף הצטרף לבכי ולתסכול.
עכשיו הנפש שלי שוב קצת יותר מודבקת, הבטן עדיין פחות.
ואני אמשיך לצעוד לאט לאט בדרך שלי עד שאקבל את ההפנייה לרופא שידע לראות את כולי, להקשיב לי ולתת לי את מה שמגיע לי.
גוף ונפש, ב693 מילים.