אשמח לקרוא דעותיכם, בקרוב ארשום את שלי גם.
וזה פחות או יותר מסכם את זה. כשאני מאמין, אני יכול להאמין בכל מה שאני רוצה: בתבונה האינסופית, בג'ה, בישות הבוראת, בתת-מודע הקולקטיבי, באידיאה, בטבע, באדם, באהבה, בכוכבים, ברוחות, בערפדים, והרשימה רק מתארכת.
כשאני משתייך לדת כלשהי, אני שייך לארגון בעל חוקים מוגדרים שלהם אני חייב לציית, אני כבול לאמונה מסוימת שבה אני חייב להחזיק, ונמצא תחת סמכות של איש דת או אלוהות.
את האמונה לרגש ואת הדת להגיון?
האם נכון להקביל את האמונה להתאהבות בין בני זוג, ואת הדת, את להקביל לחיי הנישואים לאחר שנגמרת ההתאהבות?
כמובן שאין דבריי לעיל גורסים חד וחלק שההתאהבות נגמרת בוודאות, וכך גם אצל דתיים שלא איבדו את זיק האמונה.
מכיוון והדת והאמונה קשורים ומצטלבים ולכן הם אינם מקבילים.
חז"ל ראו את הקשר בין עם ישראל לאלוהיו כקשר בין כלה ודודה(אהובה) ועל בסיס זה פרשו את שיר השירים אבל הקשר הוא לא הדת או האמונה אלא הדת והאמונה מצד עמ"י והמחויבות מצד אלוהים "כי לא ינטוש את עמו ישראל" "נצח ישראל לא ישקר".
הקבלה מתאימה יורת היא יסודות(אמונה) ובניין(דת) ,הבניין יתמוטט ללא יסודות(אין דת יכולה לשרוד ללא אמונה) ואין לאיש שימוש ליסודות ללא בניין(אין טעם לאמונה ללא דת שתתרגם אותה לחיי המעשה) למעט מי שרוצה לבנות בניין חדש(דת חדשה).
בכל מקרה, כל אדם הוא בעל אמונה, ולעולם אין היא חופפת במדויק לאמונתו של אחר. בשל כך, אמונה אינדיווידואלית קיימת גם לא במסגרת הדת, אלא אם אתה מגדיר את אמונתו של איש אחד גם כן כדת.
הנובעת מאמונה,גם אם מדובר רק באדם אחד.
לכן אני גם מגדיר "דת דמוקרטית" ו"דת זכויות האדם".
המשמעות המילולית של דת היא חוק(מופיעה לראשונה במגילת אסתר כ"דתי המלך" ומגיעה מהמילה "דאתא" בפרסית שמשמעותה זהה).
לא שיש בזה משהו אחר, אבל בכל-זאת, ההגדרה שלך מעט כוללת מדי. זה יהיה כמו להגיד ש"אלוהים" הוא "כל דבר שהתקיים בטבע לפני הופעת האדם, ושאיננו מבינים או יודעים בבירור על קיומו".
ולי נותר לומר: הא?
מאוד ונובעת מהגדרת המילה "דת".
פשוט כמערכת חוקים לה הפרט כפוף, לפעמים מפחד פן ינודה מהקבוצה, וכהנה דוגמאות.
אלא מערכת חוקים שרירותיים הנכפים עליו ע"י עמיתיו.
קחי לדוגמא את "זכויות האדם",לגבי אנשים מסוימים מדובר בדת מאחר וזאת מערכת חוקים המממשת את אמונתם לכל השאר זו סתם מערכת חוקים מעצבנת ושרירותית.
נגיד אמונה באמונה - כן, פשוט עד כדי כך.
האם אני צריכה עכשיו לבנות דת סביב אמונה זו?
אני רואה בדת סוג של קונפורמיזם, ז"א שעל הכל ללכת באותה דרך, ואילו אמונה באמונה יכולה להמציא טקס רלוונטי עבור כל פרט, ז"א טקסים שונים ומרובים, אינדיביואליים ולא קונפורמיים.
אדם לא יכול שלא לדעת את אשר הוא יודע ומכאן שלא יכול להאמין במה שהוא יודע שהוא המציא מאחר ואמונה היא בחלקה ראיית עולם.
מצב תיאורטתי,אני אדם שלא יסכן את חייו לעולם.
אני עומד בראש הר,מולי תהום ואחריה הפסגה השניה אליה עלי להגיע.
האם אוכל להאמין שמולי נמצא מישור ולא תהום? ע"פ גישתך (כפי שהבנתי אותה) כן.
האם אוכל להביא עצמי ללכת ב"מישור"?
ברגע שהגדרת מתודה מסוימת המשותפת לכל הגדרת קונפרמיזם,אם כולם אידנבדואליסטים הרי שמדובר בקונפרמיזם קלאסי.
בכל מקרה יש ערך רב מאוד למסורות וטקסים משותפים,הם מאפשרים קיום עילאי ורב תוכן.
שנית: אדם לא חושב שהוא המציא את האמונה, ברגע שזה תופס אותו, הוא חושב שהוא גילה את האמונה האמיתית.
בני אדם כל הזמן ממציאים לעצמם אמונות ואמונות תפלות חדשות.
אמונה היא ראיית עולם והכרעה ערכית.
אם אדם יודע שהמציא "אמונה" הוא יודע שמשלה עצמו ולכן לא מדובר באמונה.
אנשים ממציאים אמונות אבל עושים זאת בלא יודעין!!
בחלק מההגדרות אין בכלל הבדל בין הדת לאמונה,ע"פ גישת פרופ' לייבוביץ' ז"ל קיום מצוות הדת היא האמונה,גישתו ניזונה ממסורת ישראל ובעיקר מהרמב"ם בו ראה את מורו(אם כי טוענים שגם הושפע רבות מקאנט).
במשמעות מסוימת אמונה היא נתינת אמון,אני מאמין באדם מסוים משמע אני נותן בו אמון שיעשה כך או אחרת(או שיהיה או שהנו).
הדעה שלי היא שאמונה היא ראיית עולם (בניגוד לדעת הפרופ' שטען כי האמונה היא עניין שלבחירה והכרעה ערכית) ומכך עולה שלאדם המאמין אין ברירה אלא לפעול ע"פ אמונתו(לדוגמא-אני מאמין שמולי נמצא קיר בטון,מן הסתם לא ארוץ קדימה ).
בסיפור יציאת מצרים כתוב "ויאמינו בה' ובמשה עבדו" כלומר חשוב היה לציין שלא האמינו רק בה' אלא גם במשה עבדו כלומר נתנו אמון בתורת משה(ולכן עד היום היהדות נקראת תורת משה\דת משה\דת משה וישראל) ומכך שנתנו בה אמון והאמינו בה' האמינו שתורת משה היא התורה שקיומה הוא המענה המתבקש לאמונה בה',דבר נוסף הוא שהדת היא המאפשרת לתרגם את האמונה למישור המעשי.
(סיפור יפה ומפורסם מהגמרא על חשיבותה של תורת משה ויחודה כמבטאת מציאות ה' נקרא "תנורו של עכנאי" בו מבינים חכמים כי אין להקשיב לבת קול ושאר ביטויים מטאפיזים מאחר וכבר קיבלנו את תורת משה בסיני,בכל מקרה חכמים לא פוסקים הלכה מהתגלות אלא ע"פ כללי פסיקה מאוד נוקשים,בכך הם מקיימים הבטחה אחרת מהתורה שאומרת שאלוהים לא יסור מהחוקים שקבע"לא סר מחוקותיו אשר קבע" לא ברור אם מדובר רק על חוקי הטבע או גם על החוקים שקבע לאדם בכל מקרה יש כאן השוואה של התורה לטבע והתפתחותה להתפתחותו ).
מכאן יוצא שהדת היא דרך למימוש האמונה,הדרך בה"א הידיעה.
אם נחזור למונח הסגידה,הסגידה משמעה הערצה קרי אדם שם על עצמו עריץ מבחירה מסוימת,ראיית עולם היא המקור לבחירה ומכאן נוסע שאדם בעל ראיית עולם הוא מאמין ומכאן שסוגד למושא אמונתו.
"הדת היא דרך למימוש האמונה"
לא שכתבת לשווא חלילה ותודה על השיתוף בדעתך, בהרחבה.
והמשפט המתמצת הזה מדגיש את ההבדל בין דת לאמונה.
קראתי באחד הספרים של הקורס שעומד להתחיל בחודש הבא, שאחד הדברים שמבדיל את הפילוסופיה מתחומי ידע אחרים, הוא הידיעה המודעת.
הכוונה בידיעה מודעת היא שהאין הפילוסופיה ידיעה בהיסח הדעת, ידיעה בלתי מנוסחת, כמו שלמשל: ידיעת הדרך מבית הספר הביתה, או ידיעת הרכיבה על אופניים.
והשאלה שלי היא: האם ישנם אנשים שמתפלספים מבלי להיות מודעים? ז"א, האם הם פשוט משגרים סיסמאות מבלי להיות באמת מודעים למשמעותן?
וגם, האם יכול להיות פילוסוף שאיננו מסוגל לבטא את הידיעה המודעת שלו, אבל הוא כן מסוגל לפתח אותה בינו לבין עצמו?
שהוא לא לגמרי לא אנלוגי למונח "ריבוע ריבועי".
אולי נכון יותר לדבר על "חשיבה מודעת",חשיבה מובחנת ומסודרת,דבר דבור על אופניו?
אין תחום ידע מקצועי או אקדמי שלא פועל בצורה מאורגנת במהותו ושניתן לומר עליו שהוא מחושב בהיסח הדעת.
אם נקח לדוגמא תחומים כמו מתמטיקה,הנדסה,פיזיקה,כלכלה,רפואה אז אלו תחומים שכל מחשבה וכל פעולה בהחלט צריכה להיות חשיבה מודעת.
הגדולה של התחומים האלו היא שהם יצרו שפה יצוגית המאפשרת רמה גבוהה של מודעות לנושאים הרלבנטים.
דווקא פילוסופיה נראית לי הרבה פעמים כתחום שבו ככל שמערפלים את הכוונות והמטרות כך זוכים להצלחה רבה יותר.
חשיבה מודעת - גם טוב, מבחינתי משרת את אותה המטרה בדיון זה.
"דווקא פילוסופיה נראית לי הרבה פעמים כתחום שבו ככל שמערפלים את הכוונות והמטרות כך זוכים להצלחה רבה יותר."
בדיוק על זה רציתי לדבר: אני מרגישה לפעמים שאנשים מתדיינים ומתווכחים ומתפלספים כאשר אין לדבריהם עוגן והכל נראה כבועויות פורחות ללא קו מנחה.
ומאידך, אני מכירה אנשים שלדעתי הם פילוסופים, אבל הם לא ייכנסו לדיונים פילוסופים, אלא רק עם עצמם, בגלל שהם לא רוצים להיתקל בפטפטת סרק.
כשהייתי ילדה קטנה, לפני בית ספר, אני זוכרת שלקחתי את המילה "גנון" (לא בעברית) ואמרתי אותה לעצמי פעם אחר פעם שוב ושוב, ופתאום לא הבנתי את המילה, והיא נשמעה לי זרה כאילו באה משפה אחרת.
בתור ילדה קטנה חשבתי שיש משהו מיוחד במילה ספציפית זו, אבל מאוחר יותר גיליתי בעצמי שכל מילה אשר אומר אותה פעם אחר פעם, תראה לי פתאום זרה, מוזרה, לא מוכרת.
האם לדעתך תרגיל סמלי זה העלה את המודעות שלי או טשטש אותה?
למילה גנון,הוצאת אותה מהקשרה ומשמעותה.
מצד אחד פגעת במודעות שלך,נסוגת מהבנה וידיעה של מושג כלשהוא למצב שבו הוא מערכת צלילים חסרת הקשר.
מצד שני המושג עכשיו פנוי לבחינה המנותקת מההקשר הרגשי שלך.
לא יודע לומר,לדעתי התרגיל הזה טשטש קצת את המודעות.
היא מתרחשת לדעתי בגדול כשהדיונים הופכים לדיוני סרק שלא מובילים לשום מקום.
כמו התפלספות ללא כיוון, תוך כדי שימוש במונחים של משכילים שכביכול מראים על הבנה וידע עמוקים, אבל מבלי להיות מודע למה שמשתתף בדיון אומר באמת.
ואולי אז הדיונים עושים רושם "שמערפלים את הכוונות והמטרות".
לכן כתבתי שאפשר להתפלסף מבלי להבין מה הפרט אומר, ואפשר להגיע לרמת הבנה גבוהה מאד, מבלי להיות מסוגל לנסח בקלות, את ההבנות, המסקנות וההשגות.
אני אגב, משתייכת לקבוצה השניה.
התיאוריה אומרת שאנשים ובמיוחד "משכילים"(שלא נאמר אנשים מהסוג שלא אזכיר את שמו*) מעדיפים להשתמש בשפה מהסוג הזה מכיוון וממתג אותם כשייכים לאותה קבוצה מוערכת(משכילים,נאורים,מאלו שכבר ראו את האור)מצד אחד ומרחיק מהם את ה"בלתי ראויים" מצד שני ע"י יצירת מחסום שפה.
מיותר לציין שאני מסכים איתך שהרבה פעמים גם מי שמשתמש בשפה הזאת לא מבין אותה ולראיה הם לא יודעים לתרגם את המושגים האלו לעברית ולפעמים אפילו ממציאים מילים בעברית רק כי לא הכירו את המינוח העברי הנכון,זה אולי נראה כמו התקטננות אבל יש לזה חשיבות מכיוון והכרת המינוח העברי הנכון מראה על הבנת המושג ואילו המצאת מילה (כמו "משמוע")מראה על חוסר הבנת המושג והמונח החדש משמש יותר כמעין מילה נרדפת למושג הלועזי ולא עומד בזכות עצמו ע"י שיקוף הרעיון ששוקף במונח הלועזי.
המשלים שלו לפחות היו באורך סביר.
ולא את הלינק הקודם, שקצת סיבך אותי עם העברית.
"אומן ההיסוס והאווירה המקפיאה, נביא הסיטואציה המצמררת, משתעשעש באבסורד ומוליכו בבטחה כלאחר יד, לידי פרדוקס מובהק."
האם זה לקוח מהספר "המשפט"?
קראתי אותו מזמן ואני כבר לא זוכרת בבטחה.
איזו עברית! אני לא מאמינה שהסתדרתי איתה בתור עולה חדשה.
המשל אמנם מופיע בספר המשפט בפרק 9.
אבל הוא נכתב מחוץ לספר, והוסף אח"כ ע"י קפקא עצמו.
היתרון של המשל בתוך הספר הוא ששם יש לו גם פרשנות.
החוק הרחיק את האדם ממנו ולא נתן לו להנות ממנו, באמצעות החוק.
לא היתה פירצה דרכה יכל האדם להיכנס, אלא רק אילו נעזר באדם שמכיר את החוק לפחות כמו השומר על הסף.
אבל הזדמנות כזאת לא ניתנה לו!
נראה לנו שאנו מוגנים באמצעות החוק אבל יש מקרים בהם זה רק נדמה לנו.
לפי המשל הזה, נראה שאין סיכוי. מישהו רואה כאן סיכוי לחדור לחוק?
במשך כל חייו במקום להכנס לשער ולהסתכן, האדם מפחד הסכנה יושב ומחכה מחוץ לשער.
וכך בסוף חייו אומר לו השומר, שהשער נועד רק בשבילו, וכעת, הוא סוגר אותו.
מה הוא מוליד אצלך? הכפרי פחד להסתכן ובכך סיים את חייו בהמתנה ופספס את ההזדמנות היחידה שהיתה לו.
אז עלינו להעיז.
להעיז לעשות מה? כי נראה שבאמצעות החוק, הוא לא יכול להיכנס.
כוח פיזי? שינוי חוק? אם שינוי חוק, איך?
שינוי חוק, זה באמת מה שקרה עם הזמן, אם כי עדיין מצב כזה אפשרי. אבל ישנוי החוק הגיע עם מהפכות.
מהפכות -> שימוש בכוח פיזי.
השער פתוח לרווחה ולמרות זאת הכפרי לא נכנס, בגלל החשש מהשומר, כמובן שלא חשש מבוסס אלא חשש ממה שהוא שמע.
עלינו להעיז, ליזום, להיות נחושים, להתגבר על ההיסוסים.
ישנן פרשנויות שאומרות שהכוונה במשל הזה למילה "חוק" היא למילה "תורה".
אני לא מסתכל דווקא על "החוק" בתור הדבר שצריך להכנס אליו אלא כל דבר בחיים.
מדי פעם כשאני עומד בפני רצון להתעצל או לוותר על משהו, אני נזכר בתמונה של האיש שיושב ליד השער הפתוח הזוהר, כבר אינו יכול לקום ולעשות כלום, ואז בא השומר ואומר לו שהוא סוגר את הפתח.
זה נותן לי השראה יותר מכל דבר בזמן האחרון.
להעיז ולא להסס, ליזום.
סתם תהיתי מה באמת עושים בפועל במצב המתואר.
רק מהפכה ואלימות יכולים לעזור לצערי.
לא צריך פה מהפכה ואלימות, השער פתוח!
אין פה באמת סכנה, יש רק סכנה מדומה, בראש של האדם.
לזה התכוון המשורר.
חוק הוא אינו דבר מוחשי, ואיננו יכולים להיכנס או לחדור אליו. מכאן ברור שהמילה "חוק" במשל אינה מדברת על חוק במובן שאנו מכירים אותו. זה לא law. מה דעתכם?
בטוח זה מטאפורי ויכול להתאים להרבה מצבים או תחומים.
Ja Tomer כתב על זה בשרשור זה, ואני מסכימה איתו.
ובכל זאת, הרבה פעמים החוק מאפשר פרצות כאלה!
ראשית, סילחו לי על המילה הבומבסטית.
והכוונה בגדול היא: האדם במרכז.
ובתאור רחב יותר: הכוונה בגישה אנתרופוצנטרית היא דגש על האדם, על טובתו, רווחתו, הצרכים שלו וההשפעות עליו, וזו גישה ששמה את האדם ואת צרכיו בראש ההירכיה.
האם גישת כולנו היא כזאת?
האם צורת החיים שלנו משקפת גישה אנתרופוצנטרית?
האם אתם רואים אפשרות של גישה אחרת, מלבד גישת רוב הדתות, בהן האל במרכז?
ומאידך, מישהו יכול להעיד על עצמו שאינו נוקט בגישה כזו?
דפוסי האישיות המובנים בתוכנו הם מעין עדשה המקרינה מתוכנו את רגשות האושר או האי האושר בהתאם לדפוס הרלוונטי. בעת העתיקה חי יווני בשם מיטרודורוס מכיאוס, אדם שאין כמעט הזוכרים אותו כיום, שאמר במילותינו אנו: קיים אושר סמוי בתוכנו אשר על אף שאיננו מודעים לו, גדולתו רבה לעין שיעור מכל "אושר" חיצוני הנרכש בכסף או בשווה כסף.
אחד מכתביו של שופנאוור מתאר שני אנשים השטים לאורך נהר הריין. האחד טרוד בעסקיו ועצבני עד מאד, עומד ככל הנראה בפני פשיטת רגל וכל רכושו יעבור אל מלתעותיהם המורעבות של הבנקים והנושים. לפיכך, עבורו, אין הנהר היפה והמרהיב הזה אלא קו אפור, קודר וחדגוני שתחילתו מכאוב וסופו עוד יותר מכאוב.
אבל, לצערנו הרב, שופנאוור ציין, כאמור, כי עולמם של מרבית בני אדם הוא מקום עלוב ומדכא והאושר הנכסף כמעט שלא ניתן להשגה. יתרה מזאת, למרות כל הקלישאות כולן, רובנו בודדים וסומים באפלה. אנו נולדים בודדים ומתים בודדים. כאשר אנו מנסים להתחבר לאחרים כעדת קיפודים בעת קרה, הקוצים החדים העוטפים אותנו דוקרים אותנו ואנו מתרחקים בשאט נפש מחברינו. אולם כיוון שקר לנו שוב אנו מתקרבים שוב ושוב נדקרים, וכך מתנהל מסלול חיינו. למרות הכל יש להתמיד ולחפש את הגרעין האמיתי של האושר המצוי בתוכנו. לא נמצא זאת בכתיבתם של אחרים (כולל כתב ידו של שופנהאואר בעצמו), לא בסדרות טלויזיוניות וכנראה גם לא בספרי מופת.
יתרה מכך - במידה וקצה קצהו של אושר מתגשם, מיד מתייצבים עשרות, מאות, אלפי מאווים שאינם באים על סיפוקם, אליהם מתווספות, כמובן, כל אותן הדאגות המטרידות את מנוחתו של האדם. והיה ואפילו נצליח ונפתור את מירב דאגותינו, עדיין אין הדבר אומר כי סיפקנו את מאווינו לאושר. ודומה הדבר לאותו תמנון קדמוני שכורתים לו זרוע אחת ובמקומה צצות שלושים זרועות חדשות. גם אם נמצא "אושר" אושרנו פג כעלה נידף בסופו של יום, וחיי הנצח, כאמור, ניתנו רק לאלים בפסגות האולימפוס.
נראה אם כך, כי על כל חלום שלנו שמתגשם רבים הם החלומות שאינם ניתנים להשגה. וגם אותו חלום אושר שמתגשם משול ע"י שופנהאואר לנדבה הנזרקת לקבצן לצורך קיום זמני ומותנה בלבד. ברגע בו יתפוגג האושר הרגעי נמשיך הלאה בקיומינו הסובל, היות שבמהותינו אנו תסבוכת בלתי פתורה של תשוקות ומאווים העולים אחד על השני ומכסים אחד את השני ברפש דביק עד בלי קץ.
אבל אף אם נתאר מצב היפותטי ובו אדם מסוים הצליח להכניע את כל הדאגות ומרבית מאוויו התגשמו: הוא חכם , עשיר, בריא, צעיר וכמעט שיש לו הכל, דוגמת נפוליאון וגדולי המליארדרים הצעירים של ימינו אנו. אנשים אלו היו והינם מושא לקנאה ולהתייחסות מצידה של רוב האנושות . הלא מרביתנו רוצים להיות עשירים כביל גייטס, מפורסמים כנפוליאון וחכמים כשייקספיר או באך - אך מדוע אותם אנשים, קיסרים ועשירים כקורח, אינם מאושרים (וזאת ע"פ כתביהם ושיחותיהם) ?
יתרה מזאת, נראה כי השיעמום פוגע ביתר חוזקה בברי הדעת הנבונים וביוצרים המקוריים הסובלים ממנו סבל רב. ויתכן (או אפילו ברור לי) שמכך מגיע אותו דחף שלהם ליצור את יצירותיהם המיוחדות, התורמות נדבכים חשובים לתרבות האנושית.
לדעתי, אף לפני הופעת השיעמום המטריד קיימת אם כל הדאגות שאין אדם חי היכול להתעלם ממנה ושאליה כמעט ולא התייחס שופנאוור - יהיה אשר יהיה ונהיה באשר נהיה, תמיד מודעים אנו לקיומו של "איש הסירה", המעבירנו מצד אחר לצד השני של הנהר (FERRY MAN).
יתכן אפוא שהאידאה הדמוקרטית הנשגבת ביותר הינה קיצו של כל בן אנוש. איש לא נמלט מחרבו, בין אם מלכת אנגליה, מיליארדר סעודי או קבצן חסר בית ברחוב בכלכותא. כולנו כלואים בתא הנידונים למוות וכולנו יודעים שגורלנו נחרץ כבר ברגע שנולדנו אך מטעמים שונים חלקנו זוכים בארכה או חנינה זמנית, כפי שנאמר: "עד 120". אך בסופו של עניין, תמיד יוצא לפועל גזר הדין.
ג. ויש כאלו, ההדוניסטים, האומרים: "לעזאזל הכל, החיים קצרים. הבה נהנה ככל האפשר בבחינת "אחרי המבול".
הקטגוריה השלישית, הקשה ביותר להשגה, מושגת באמצעות ראיה טהורה כלפי אובייקט כלשהו. כאשר אנו מצליחים להתנתק מצורכי הרצון כפי שציינו קודם (הפגת דאגות והפסקת סיפוק מאווים שונים, בעיקר בעיניני החומר) מתקרבים אנו לדרגה גבוהה זו הקרויה לעיתים גאונות, אותן יצירות קלאסיות המעורכות בכל הדורות ונובעות מכך שאינן מעוגנות בחיי השעה הרגעיים של דור זה או אחר. יוצרים מסוג זה גם אינם זקוקים לחיבוקו ההרסני של בני דורם, וחלקם אף נמשך אל הגאונות היצירתית האובייקטיבית עד כי הם מאבדים את הדרכים הנורמטיביות והם חגים כפרפרים סביב הנורה של עצמם, סובלים ומתענים ומאבדים עמם לדעת או נכלאים במוסדות שונים. זהו אפוא "האושר" העילאי ובמידה שהדבר נראה לכם נסו וקחו זאת.
ורק שופנהאואר ז"ל עדיין מחייך מתוך כתביו, מניד ראשו המכוער ואומר: "והרי אמרתי לכם".
האם תוצאה של פליאה כמו שאריסטו ואפלטון טענו או שמה מקורה חרדה?
לדעתי מדובר בחרדה מהלא נודע.
זה נכון שלדעת, הרבה פעמים מרגיע.
ואני לא מדברת על המקרים שעדיף לא לדעת.
אני חושבת שזו פונקציה שאחד המרכיבים שלה הוא גיל ו/או נסיון חיים.
למשל ניקולא טסלה עשה ניסויים וחקר, עוד בגיל צעיר מאד, חמש אם אני זוכרת נכון. קשה לי להאמין שזה היה מתוך חרדה.
מה גורם לו לבצבץ החוצה ביתר שאת או מעל לממוצע בסביבה, תלוי באותה פונקציה עליה כתבתי מעלה.
והחרדה, היא תוצאה של גיל ונסיון חיים.
אני עושה את זה כי אני יכול.
אתה יודע שאתה מסוגל, יכול, אז אתה עושה.
זהו כלי שיש לנו, ולרוב, מאד מפריע אם הוא לא בשימוש.
אני לחלוטין לא מסכים עם האמירה הזו.
כל אדם מבוגר חווה חרדות קיומיות?
נסיון חיים זה ביטוי לחלוטין לא אמפירי וגם אליו קשה לי לקשר חרדות.
חרדה איך שאני תופס את זה היא שילוב בין מבנה אישיות, סיטואציות סוציולוגיות, תפיסה סובייקטיבית ובעיקר מודעות.
זוהי החרדה מבחינתי המובילה לחפירה בפילוסופיה.
שכל אדם מבוגר יחווה חרדות קיומיות.
המילה אמפירי אומרת בעצם "מבוסס על נסיון", לכן אני לא מבינה למה נסיון חיים איננו אמפירי.
כנראה שאנחנו לא מתכוונים לאותה משמעות כשאנחנו אומרים "חרדה".
כפי שאני רואה את החרדה, היא קיימת בכולנו, השאלה היא אם היא מתעוררת, וכאן נכנסים: מבנה האישיות, סיטואציות ותפיסות שתיארת.
הסתכלתי הרבה על בעלי חיים.
הם לא רושמים את תהיותיהם ולא דנים בהן.
קשה לי לדמיין שבעלי החיים תוהים, חוקרים, זוכרים, משתמשים במסקנות להבא.
אז קודם על פילוסופיה היא מאפיין אנושי.
בעבודה לא מאמינים לי שאני לא רואה האח הגדול.
אני אפילו לא יודעת איך זה נראה. רק התמונה של זוכה שיפרה שהתפרסמה בדף אג'נדה ראשי, ראיתי.
כמו שמתמטיקה או פיזיקה או אמנות הם לא מאפיינים אנושיים אלא תחומים בחשיבה ובתרבות האנושית.
אם מחפשים מאפיין אנושי המתקשר לכל הנידונים לעיל הרי המאפיין הוא חשיבה עילאית,מופשטת ולא אינסטקטיבית.
פילוסופיה היא תחום בחשיבה האנושית השאלה היא איזה תחום ומה תכליתו.
הניסוח שלך יותר מדויק: תחומים בחשיבה ובתרבות האנושית.
אגב, לא כולם יסכימו איתנו. ויש משהו בגישה של: אתה לא יכול לדעת מה קורה בראש בעל החיים האחר, אתה רק עושה האנשה.
לגבי חשיבה עילאית... הממ. למה להאליל?
מופשטת ולא אינסטינקטיבית - מקובל ולדעתי נכון.
אבל עילאי? כאילו "מעל" משהו אחר?
ובקשר למשפט האחרון: איזה תחום בחשיבה האנושית - האם זה חשוב להגדיר עד כדי כך?
אההה, שאלה עתיקה.
האם אתה חושב שלכל דבר יש תכלית, או חייבת להיות תכלית?
שאינה נצרכת דווקא לצרכים בסיסיים אלא מהווה את השלב הבא בחשיבה.
לדעתי חשוב להגדיר מהי הפילוסופיה ע"מ שאפשר יהיה לעסוק בה.
לא לכל דבר חייבת להיות תכלית אבל רצוי מאוד שלכל דבר שעוסקים בו תהיה תכלית.
והאמת שגם דורש הדגמה של התשובה לקואן הזן הידוע "כיצד נשמעת מחיאת כף ביד אחת".
פירושו מאפיין שבטים מזרח גרמניים מהמאות ה-3 וה-4 לספירה.
למצוא את מהות ומשמעות האדם והחיים זה משהו שמטריד יצורים חושבים. לאחר כל מיני אמונות שנדחפות לנו בצורה אגרסיבית למוח, כמו דת וחוקים ושטויות אחרות, אנחנו מתחילים לפתח חשיבה ששואלת שאלות שנשארות פתוחות.
האם יש משמעות לחיי?
מה אני בעצם?
אני למשל, בכל פעם שאני קולט שבאמת הבנתי משהו מתחום השאלות האלו, אני מרגיש חי בצורה אמיתית לחלוטין. מין הבזק של הבנה.
אני חושב שהפילוסופיה נוצרת ממוחו הקודח של האדם שמחפש תשובות ברורות לשאלות קשות.
והתשובה היא "למה מה?".
הדתות השונות מנסות לענות לשאלות שהגדרת או לפחות למצוא שאלות שמייתרות אותן.
כן, הבנתי כמה דברים, כמובן שאין לי את התשובה המלאה ואפילו לא חצי ממנה, אבל יש לי חלקים מהפאזל.
בהתחלה חשבתי בצורה אקזיסטנציאליסטית, כמו קפקא, שאין משמעות לכלום והכל המצאות, הכל לא חשוב והדבר היחיד שנכון וידוע בצורה חד משמעית הוא המוות.
יש עדיין דברים שהם מעבר לזה ואינם שטותיים.
ע"פ הבדיחה הישנה "למה יהודי עונה בשאלה על שאלה?"(והתשובה "למה לא?").
מיותר לומר שאני לא ממש מסכים איתך בענייני דת ובאופן כללי המצאות של בני אדם.
מישהו ראה את הסרט Happiness?
אני מודה שלא היה לי קל לראות אותו, ואני לא מאלה שאוהבים לענות את עצמם בסרטים קשים, אבל איכשהו הסרט הזה רק השאיר בו טוב. הוא עזר לי לנקות, בצורה בונה, אשליות מטופשות.
אני ממליצה עליו בחום, נוכל לאחר מכן לדבר עליו. אם אתם לוקחים אותו לצפיה, אקח אותו גם, כך שהחומר יהיה טרי בראשי.
יצא למישהו לראות?
ישנם אספקטים פסיכולוגיים ביהייביוריסטים מרתקים בסרט!
וזה לא אחד המצבים שהזכרנו עד כה.
מדובר בחלומות, ואני לא כוללת חלומות מיניים.
לא פעם יצא לי לחלום משהו ולהרגיש כל כך מאושרת, אם זה היה נוף, או מיקס של צבעים, או מצב.
משום מה קרה משהו בחלום שגרם ל"אני" להיפתח בבטחה ללא פחדים וללא חששות וחשדות.
זה אמנם קצר, אם לוקחים בחשבון שחלומות אורכים כמה שניות. אבל זה נתן תחושה של משהו מתארך, משהו לשאוף אליו, משהו להיזכר בו במשך היום ולחייך בשלווה.
קריאה בחומר יונגיאני.
פרויד אני עוד יודעת משהו, אבל לא יונג.
ולגבי ההגדרה שהנני יונגיאנית/פרואידיאנית - לא אוכל לענות על זה, מכיוון שאני לא יודעת בוודאות מה זה אומר.
משהו שלא נוכל להוכיח, אבל נוכל להביע התייחסות מתוך שימוש תדיר.
מלים כגון נשמה, נפש, רוח - לא נוכל להוכיח מהן בדיוק.
חלק יתייחסו להסבר שלהם באמצעות רגשות, חלק באמצעות אמונה, חלק כהשערה.
אנשים ריאליים ואנליטיים מאד, יגידו שאין דבר כזה, אבל ימשיכו להשתמש במלים אלה!
האם האופי בנפש או בנשמה?
את כל אלו למרות שנדמה שניתן להוכיח לדעתי אין לנו את הסמכות השיפוטית האמיתית למסגרן במסגרות.
אבל מילים הן לא משהו שאפשר להוכיח(ולכן לא נוכל להוכיח אותן) אלא תיאןר,אי אפשר להוכיח שצבע מסוים הוא "בצבוצי" אלא אם כן מגדירים קודם איזה צבע מתאים למלה "בצבוצי".
נפש-התוכנה של הגוף.
נשמה-ניצוץ החיים שבנו,השבב המטאפורי מאלוהים אמיתי שנמצא בכל אדם,לטוב ולרע.
רוח-כשמדובר באדם יחיד זאת הנשמה כשמדובר בקבוצה או באיש רוח אז זאת הנשמה של הקבוצה.
אופי-לא בנפש ולא בנשמה אלא הסך שלהם ועוד,הדבר המאפיין את האדם מבחינות שאינן גופניות גרידא.
אהבה - אנו מתאהבים במי שגורם לנו לאהוב את עצמנו יותר.
אינדיבידואל - המייחד את הפרט.
סובייקט - אני ללא קיום ועם קיום בדואליות בלתי אפשרית.
בחירה - אין! דטרמיניסט.
שגעון - נורמה.
נורמה - שגעון.
אינטלקט - נרקסיסזם לשמו?!
אמנות - השפה הטוטאלית.
פוליטיקה - ביב שופכין שאנו שותים את מימיו.
קיום - המיתוס של סיזיפוס.
חיים - השלב לפני המוות.
תבונה - הוכחה לחוסר תבונה אצל רוב ההולכים על שתיים.
רשות - קיימת אך הכל ידוע.
כתבת: אופי-לא בנפש ולא בנשמה אלא הסך שלהם ועוד, הדבר המאפיין את האדם מבחינות שאינן גופניות גרידא.
בטח שמעת לא פעם אנשים אומרים: אדם זה הוא גלגול נשמה של איינשטיין (או דה וינצ'י או כדומה).
מה לדעתך הם מתכוונים? החוכמה שלהם עברה לגלגול המדובר? האופי שלהם? היכולות שלהם? כל זה? אם הכל, אז בעצם הנשמה היא שכוללת את האופי, היכולות, וכו' - לא?
נראה לי ששניהם ביחד עושים את ה"אדם".
אני אומר שאופי הוא לא דבר פנימי אלא הדרך שבה אדם מאופין,האופי שלי הוא מה שאחרים רואים בי.
1. תמיד יהיה רוב של אנשים שיסכימו עם הגדרה אופי ייחודית לאדם מסוים - האם זה לא אומר שהאופי הזה הוא חלק מהאדם המדובר?
2. עצם זה שאנשים אחרים רואים את האופי של אחרים, האם אין זה דבר פנימי של המתבוננים?
והסיבה היא שהתשובה לשאלה הראושנה טמונה בשאלה השניה,לפחות בצורה חלקית.
2.אין ספק שהדרך שבה אחרים רואים אדם מסוים מעידה חלקית עליהם,עם זאת אני חושב שזה לא תלוי רק בהם,אדם מתנהג בצורה מסוימת ולכן סביר שאנשים יקלטו את צורת ההתנהגות שלו אם כי יפרשו אותה מתוך עולמם שלהם,זה קצת כמו שקבוצת אנשים תראה שדה פרחים,חלק יסתכלו על הפרחים היפים,חלק על הנבולים,חלק יאהבו וחלק לא יאהבו אבל כולם יראו שדה פרחים ויחוו שיש כאן שדה פרחים.
1.מכיוון ויש דמיון בין בני האדם רוב האנשים יראו דברים בצורה דומה ולכן גם יגיעו לפרשנות דומה בנוגע לאופיו של אדם.
אני לא חושב שהאופי הוא חלק מהאדם,אני חושב שהסיבות שמובילות ליצירת המאפיינים הנתפסים כאופי הן הסיבות פנימיות(נפשיות,רוחניות) והשילוב עם נסיבות חיצוניות(תנאי סביבה,ארועים).
אני חושב שאופי הוא כמו קו מגמה בגרף.
לגבי 1 - אני גם חושבת כמוך, שאופי הוא שילוב של תנאי סביבה וארועים וכו'. ז"א שהחימר (האדם ואופיו) עוצב על ידי הנסיון שלו בחיים, ניסיון שהוא ייחודי לכל אחד ואחד.
וכאן בא הויכוח הגדול: האם טאבולה ראסה או לא, במקרה שלנו מה שחרוט על הלוח הוא נטיות - האם הוא הגיע לעולם עם נטיות מסוימות או לא. כי נגיד שבא עם נטיות מסוימות, אז הוא גם משך אליו ארועים מסוימים. ואם הוא בא חלק מהבחינה הזו, אז כל יצור אנושי אחר שהיינו שמים במקומו היה מתעצב (מהמילה עיצוב) לו אופי זהה.
הנטיות הן הלוח,גודלו ותכונותיו(צורה,צבע,שבירות,משיכות וכן הלאה) והאירועים הם מה שנכתב עליו כאשר האירועים הקודמים בעצם משנים הלוח,כל ארוע פוגש לוח אחר.(כמו שהיהדות טוענת שאדם לפני תפילה הוא לא אותו האדם אחרי התפילה).
אתה אומר שללוח יש תכונות - גודל, צורה, צבע וכו' - אבל אם יש לו תכונות, אז הוא לא "ראסה", הווי אומר, איננו חלק.
פשוט אנשים משתמשים, או אומרים שאינם משתמשתים במלים "נפש" ו"נשמה", והייתי רוצה לבדוק אתכם, למה האנחנו מתכוונים?
לכן הבאתי את הדוגמאות קודם.
חפרתי שבפורום אחר בו כתבתי הודעה בנושא זה, נושא שעלה אצלי אחרי שקראתי חומר של דיקארט, בו הוא אומר שלבעלי החיים אין נפש. אבל כשהוא כתב את זה, נראה לי שלא היה הבדל, מבחינת התפיסה של האנשים, בין נפש לנשמה, ונראה לי, שיותר מתאים להיום לתרגם את המילה כ"נשמה" ולא נפש.
"בואו נעשה את הדברים פשוטים: אכן יש בלבול בשפה בין המושגים נפש לנשמה.
נפש זה המיכל של המחשבות, הרגשות והרצונות, באנגלית Mind‏.
נשמה זו גם נפש אבל עם קונוטציות של "גלגולי נשמות" ועוד קונוטציות דתיות או מאגיות.
אכן כפי שאמר המגיב שלפניי, דיקארט מבלבל בין המושגים."
חולה נפש, הפרעה נפשית - חולה נשמה? הפרעה נשמתית?
נפח את נשמתו - נפח נפשו?
מוסיקת נשמה - מוסיקת נפש/מוסיקה נפשית?
שיחת נפש - שיחות נשמה, אם יש דבר כזה, זה משהו אחר, לא?
ידיד נפש - שדווקא באנגלית מתרגמים soul mate‏, הווי אומר נשמה, ולא נפש.
האם אני מחדדת קצת יותר את כיוון השאלה שלי?
לפחות לשני הפורומים היקרים לי.
והחדשות הן שניתן להעלות מאמרים לקהילות!
אני פונה לכל הכותבים כאן: זו ההזדמנות לתת ביטוי לקול הייחודי של כל אחד מאיתנו.
אתם יכולים לשלוח אלי במייל ל-fmonica בג'ימייל, או לכתוב כאן כהודעה ואני אעביר למאמרים.
אני עדיין לא יודעת אם ניתן להוסיף תמונות לגוף המאמר, בכל מקרה, חשבו גם על תמונה מתאימה. אם לא מצאתם, תשאירו את זה לי.
אני חושבת שזהו עוד צעד לבניית פורטל ייחודי.