דף זה (שעודו חלקי מאד) כולל תיאורים של אלים מרכזיים ושל דתות או תופעות חשובות שקשורות בהן. הדף צפוי להתעדכן ולקלוט ערכים חדשים בעתיד, עם התפתחות הכתיבה של עולם המערכה.
דת המדינה של האימפריה, היא דת ממלכתית שסוגדת לכוחות של האנ'מיירי, אבנים יקרות תבוניות של עוצמה טהורה שקיימות במימד אחר, אליו פתחו הכוהנות שער בפעם הראשונה בהתקפה הגדולה על 'ארמון העונג' של האל באבוס, לפני שש-מאות שנה.
לפי הדת האנ'מירית, הכוח של היהלומים הנצחיים, משתקף כמו בפריזמה שכולה כוח של קדושה וקסם נעלה, ויכול להספיג את עצמו ולהפוך כוהנות (תמיד נשים) ל"השתקפות" שלו, אשר ככל שהיא נעלה וחזקה יותר, כך היא פחות ופחות בת-תמותה ויותר ויותר התגלמות או הקרנה של הכוח הנשגב – עוצמה שהולכת ופוחתת, ככל שיורדים בסולם הדרגות.
הדת האנ'מירית, היא מאד היררכית ומאורגנת, שהכתיבה חברה ממושמעת ומעמדית מאד. הטקסים הם טקסים מדינתיים ברובם, שיש לערוך באורח ממושמע ובדייקות; היא מייחסת חשיבות עצומה לאבני-חן מכל הסוגים, ובעיקר ליהלומים; ואי לכך, העיסוק באבנים כאלו באימפריה, בעיקר בכל מה שנוגע ליצירת חפצים קסומים (ומעל הכל, יהלומי השתקפות ו'מראות' שנועדו לקבע כח של אבן חן מכושפת לכוהנת ספציפית, ולעיתים בדרגות הנמוכות גם לאביר מאחד המסדרים הנאמנים לכהונה), היה מפוקח ומוגבל מאד, והעונש על עיסוק בלתי מורשה היה לא אחת אובדן כל המעמד והרכוש ומכירה לעבדות.
בראש האימפריה, עומדות ארבע הכוהנות העליונות, חברות המועצה אשר נחשבו להשתקפויות חיות של האנ'מיירי עצמם, ולמעשה לאלות חיות – חייהן הפרטיים נשמרו בסוד כמוס – כך שקשה היה לאמת או להפריך את הטענה כי מדובר באותן ארבע כוהנות ששרדו את הקרב עם באבוס והקימו את האימפריה, או שמא הן מתו מזמן והוחלפו באחרות; כך או כך, הן בשר ודם רק למראית עין, ולמעשה הן כל-כולן השתקפות הקדושה והעוצמה של היהלום הנשגב שלהן.
דאר'תאריה (Der’tharia) – ההשתקפות הזהובה.
טיל'ארניס (Teal’arniss) – ההשתקפות הכחולה.
אונ'מירדה (On’myrdea) – ההשתקפות האפורה.
ריל'קאלאריה (Ryl’kalaria) – ההשפקות האדומה.
קשה להכחיש, כי האימפריה והכוהנות שלה החלו להתנוון בתקופה האחרונה לפני המרד וההתנפצות הגדולה, וכי כוהנות רבות בדרגים הנמוכים היו חסרות כשרון מאגי ממשי, והחזיקו בתכשיט אבן חן מכושף שבא להן בירושה (ולעיתים אפילו בדרך אחרת), בלא שבאמת ניתן היה למזג אותו בתוך הישות שלה, גם לא באורח השטחי למדי שנדרש מ'מראה עמומה' ממעמד נמוך.
לא ברור מה עלה בגורל ארבע ההשתקפויות עם ההתנפצות הגדולה, אבל נראה שההשתקפות הזהובה נהרגה בוודאות, ביחד עם יריבתה השנואה, מנהיגת המורדים; אם כי רבים סוברים שגם יתרת המועצה נמחקה – ואם ההשתקפויות עצמן לא נהרגו בהתנפצות עצמה, יתכן שהן דעכו במהירות לאחריה, ומאות השנים שחיו (לפי המסורת) השיגו אותן מהר מאד, מה שיכול להוות רמז אפל מאד לגבי פגיעה בעצם היכולת לשקף את הכוחות של האנ'מירי לאחר ההתנפצות.
כך או אחרת, גורל הכוהנות הזהובות היה הגרוע מכולן, לא רק של הגבירה העליונה של היהלום הנשגב, אלא של כל או כמעט כל מי שהיתה שייכת לה – ומסופר שהן הורעלו מבפנים, וגם אלו ששרדו את ההתנפצות גססו והתעוותו באיטיות, ואחת אחר השניה איבדו את האנושיות והתעוותו למפלצות מעוותות, רעבתניות ומיוסרות, חלקן עם כוחות שנראות כמו לעג אכזרי לכוחותיהן המקוריים.
"האבא בעל הקרניים"
אבי הבריאה והטבע, האל הגדול והעתיק של הפאר'ליל, מתואר כאנושואיד ענקי עם חלק גוף תחתון של אייל או חיה דומה וחלק גוף עליון של גבר שרירי ומזוקן עם זקן ארוך וסבוך בצבע ירוק כהה, כאשר הן פרוות האייל והן חלק הגוף העליון מלאים בסיבי צמחים משתרגים בעלי צורה של גפן; לעיתים, העלים והגבעולים משתרגים גם בזקן, מלווים שם באשכולות של פרי דמוי ענבים.
הדת העתיקה של הפאל'רירל, היא דת של חוואים וציידים, בלי שמץ של הטקסים העדינים והמחושבים או ההיררכיה המורכבת של הדת האנמירית, הכוהנים מעטים יותר, נודדים לחלופין ומתבודדים לחלופין ביער, בין תקופות של הגות והתאחדות עם הטבע לתקופות קצרות ומסוכנות של טירוף קדוש; ובהעדרם, לכל זקן משפחה יש סמכויות דתיות מסויימות, בעיקר בכל הנוגע למשפחה המורחבת שלו עצמו, עליה הוא שולט שלטון מוחלט, לפי 'רצון האבא'.
הפולחן של 'האבא הגדול בעל הקרניים', או בקיצור 'האבא', הוא מאד יצרי ואקסטטי, מעורב לא אחת בריקודים פראיים ושתיה לשוכרה, ולעיתים מגיע אל סף או מעבר לסף של שכרון חושים, כאשר מפורסמות הצעקות הפראיות ומלאות הרגש של המאמינים, שקוראים לאל הגדול וזועקים "אבא! אבא! אבא!".
בניגוד חריף לדת האנמירית, שמונהגת בידי כוהנות, ורואה את הנשמה הנשית כבעלת יתרון וכוח משיכה והתמזגות גדול יותר עם הקסם הנשגב, הרי שהדת העתיקה, ובעקבותיה החברה המסורתית של הפאר'ליל, בעיקר אך לא רק במישורים של הצפון, היא פטריארכלית במובהק, ומעמדן של הנשים נמוך ביותר, ומסור באורח מוחלט לרצונם של זקן המשפחה.
המיתוס המכונן בעניין זה, מספר על הדרך שבה "האבא הגדול" הכניע ושעבד למרותו את הנימפות ההפכפכות, קלות-הדעת (ולפי הנרמז, הפרה אותן, בתהליך שהסתיים ביצירת בני-אדם וגזעים נוספים), וכי המאבק הזה נמשך בצורה כזו או אחרת עד היום, ולא רק בקיום של דריאדות אפלות ומופקרות שהפרו את הבטחתן ושבו להתמרד כנגד 'האבא', אלא גם בהבנה כי רבות מתכונותיהן של הנימפות שדורשות מישטור ושליטה 'אבהית', התגלגלו אל הנשים בנות-האנוש.
הדת העתיקה של 'האבא בעל הקרניים' נראתה לאנמירים ולכוהנות שלהם, שלא בכדי, פרימיטיבית, בזויה ומזיקה; ובימי שלטון האימפריה בצפון ובמחוזות אחרים בהם חיו הפאר'ליל, הדת העתיקה וכוהניה נרדפו בלא רחמים – וכעת, היא קמה מחדש, תחת הנביא הכריזמטי גאהלארד פרון, להשיב לשרידי האימפריה והדת האנמירית מכה אחת אפיים.
אגדות עתיקות מרבות לספר על הזוועה, גלי הפריצות, הנהנתנות וגסיסת הנפש שליוו את שלטונו של אל העונג, כאשר העז להתגשם בגוף אנושי ולשלוט שלטון ישיר בסלנטיר ובמישורים סביבה. הסיפורים מתארים כי התגלגל לגוף של נער יפיפה וחלק לחלוטין, ערום לחלוטין, עם תלתלים זהובים ארוכים, גדול פי שניים מאדם רגיל ובעל גוף מושלם – מלבד העיניים השחורות והריקות כמו תהום אין סופית.
זאת, הגם שלפי מסורות כאלו ואחרות, בעיקר של "פיות האפר", יש לו גם צורות אחרות, מחמיאות הרבה פחות. כך או אחרת, בהתאם למסורת האנמירית, הרי מאז שגופו הנאה נופץ ונשרף, וישותו נמלטה, מוכה וחסרת גוף, בחזרה 'אל העולם האפל שהשריץ אותה', הוא אינו מסוגל עוד לקחת צורה מוחשית או להתהלך בקרב בני תמותה.
עם זאת, כתות אפלות של חסידי באבוס היו ונותרו לאורך כל ימי האימפריה, הגם שנרדפו במלוא העוצמה, והוסיפו להטיף לתורתו, המקדשת את העונג ואת העוצמה הבלתי מתפשרת של היצר הטהור, אותו יש להשביע בכל מחיר.
בניגוד לדתות האחרות, מאמיני באבוס אינם מכירים בהמשכיות הנשמה האנושית או בחיים של ממש אחרי המוות; נהפוך הוא, עם המוות הנפש מתפוגגת לערפל, שמתמוסס אל תוך 'הריק הגדול של החשק', וממנו יכולים כוהנים של באבוס להצמיח פרחי עונג מכושפים, שמשמשים במשתאות הפריצות ובטקסים האקסטטיים האפלים שנערכו – בעבר מסביב לבאבוס עצמו, וכיום בסתר על-ידי מאמיניו. לכן, על בן-התמותה לדשן את נשמתו בכמה שיותר עינוגים מכל הסוגים במהלך חייו, כדי להתמוסס עם מותו לדשן עונג מיסטי עשיר וסמיך יותר.
Void shells, void howlers: מסופר כי בימי שלטונו של באבוס, ההשתתפות בטקסים המזעזעים שנערכו סביבו, והאנרגיה שקרנה ממנו, גרמה לרבים מחסידיו לאבד את נשמותיהם בעודם בחיים ולהפוך ל"קליפות עונג"; הם הפכו ליפים יותר, צעירים לזמן ארוך יותר, לכאורה מאושרים יותר, אבל בתוכם פעם ריק שהלך ותפח, הלך ודרש הזנה פראית ודחופה יותר.
חלק מהם, לפי המסורת האנמירית, התגלגלו מאוחר יותר, לאחר מותם, לסוג של שדי-ריק או רוחות רעבות מיללות, כלואות באפלה ושקועות ביסורים וברצון להתפרץ ולזלול, בתקוות שב לשבוע או לחזור לצורה מוחשית – אלו משרתים מסוכנים ביותר של באבוס, שכוהנים רמי-דרג שלו יכולים לזמן לשירותם.