הפרוייקט האחרון של הוצאת עבודה עברית, שחרתה על דגלה החייאת ושימור נכסי צאן הברזל של המוזיקה הישראלית, הוא חוויה רגשית ואינטלקטואלית מהמעלה הראשונה.
הרכב מוזיקאים, סופר-סטארים בכשרונם, התאגד לכדי אנסמבל ורקם לחנים חדשים לשירים של חנוך לוין – יוני רכטר, שלומי שבן, אלי מגן,איתמר רוטשילד, קרולינה, נועם ענבר ועוד. אסף תלמודי אחראי על ההפקה המוזיקלית, התזמור, הניצוח, והעיבוד הכולל. המשתתפים לקחו לעצמם חופש אומנותי נרחב, ומלבד ההלחנה והעיבוד, הם בחרו טקסטים מיצירות שונות – שירים ומחזות שונים, או קטעים שונים מאותו מחזה, והרכיבו לכדי שירים חדשים.
נראה ששלומי שבן הפנים את השיעור שלימד אותו יוסי בנאי: הטקסטים של לוין קשים מנשוא, אך שבן מפליא ללהטט על הקלידים לחנים קלילים כביכול. כזכור לכולנו משעורי התנ”ך בחטיבת הביניים – הנגדה לשם הדגשה היא אמצעי אומנותי אפקטיבי ביותר. לחנים עליזים או מנחמים הם כמו שטיח אדום שנפרש ומפתה אותנו, המאזינים, להקשיב לשיר עד שהמילים נקלטות ומשמעותן האיומה מחלחלת עמוק עמוק. הנה דוגמא: “פנים של ילד באגם/ לא משתקפים – הפנים עצמם/ נגרפים בזרם בהילוך איטי/ עננים למעלה בשלווה שטים…” בביצוע ג’אז עדין-מתוק של קרולינה (לחן: אסף תלמודי) או “בין שדך הימני לשדך השמאלי/ זוחלת טיפת זיעה שלי/ ואני כה עייף ואין חשק לחיות”, שהלחין שלומי שבן באופן פשוט וחזרתי, כמו שיר ילדים כמעט, אבל הביצוע המשותף של כל חברי האנסמבל הגברים, השרים בזה אחר זה “ואני כה עייף ואין חשק לחיות”, הופך את העייפות, הבדידות והייאוש לנחלת הגברים כולם מאז ועד עולם, וללא פתרון.
מוסיף ומספר שלומי שבן: “התפיסה הרווחת של חנוך לוין ככותב הנהנה להתפלש בייאוש הגדול ולפרוט אותו לפרוטות הקטנות והקטנוניות ביותר התרחקה מאיתנו ככל שהעמקנו בפרוייקט זה, שזכה לשם החיבה המקסים – “הקבס ה-16″. ככל שהצטברו הטקסטים (שנבחרו ע”י כל אחד מאתנו מבלי לדעת מה בחרו האחרים) הצטיירה תמונה מפתיעה. את מקום הגרוטסקה, הייאוש וחוסר האונים הצפויים תפסה עדינות רבה מאוד ורכות לב נדירה. אני יודע שזה עבר אל אופן העבודה, ומקווה שזה עבר אל המוסיקה”.
אכן כן. הטקסטים של לוין, שלאורך חייו עסק בלהיטות במוות, ורק במותו חדל, קשים ומייאשים. ואף על פי כן האלבום מוצף עדנה וחמלה. אחד השירים היפים יותר באלבום הוא “זו שעה נפלאה” בביצועו של אלי מגן (לחן: שלומי שבן). אלי מגן הוא זמר נהדר, ומיטיב להעביר את הרגישות והעדינות במילות השיר הזה. מגן אף מיטיב לתאר בחוברת המצורפת לדיסק, איך גם בשיר הנפלא הזה קיים המאבק התמידי בין הכמיהה לחיים ולאהבה ובין ההכרה בניצחונו הבטוח של המוות.
החוברת המצורפת לדיסק מכילה מאמרים וקטעי כתיבה של אנשים המעורבים בפרוייקט ואחרים המספרים על חנוך לוין ועבודתו, ועל הנגיעה שלו ושל יצירתו בחייהם. החוברת והדיסק גם יחד הופכים את “היספיקו החיים”, כאמור, לפרוייקט מסחרי עם עומק אינטלקטואלי, שהצליח, לפחות במקרה שלי, לעורר עניין מחודש ביצירתו של חנוך לוין. בכל האזנה מתגלה עוד רובד, עוד ניואנס במילים, בלחן או בעיבוד. ועם כל התגלות כזו מתקרבת האומנות ונוגעת בחיים עצמם, של כולנו, כאן ועכשיו, ובכל מקום ובכל זמן.