"כאשר הסתיימה ההרשמה לחוק בתאריך 31 בדצמבר 1990, פנו אלי אנשים וביקשו את עזרתי. הם טענו כי אין זה הוגן שדווקא הם, שעבדו בגטו לודג' מגיל ארבע-עשרה וקיבלו על כך תשלום מהיודנראט, אינם זכאים לפנסיה. החלטתי לצאת למאבק עבור אותם אנשים. התמקדתי בגטו לודג', שהיה ידוע בהעסקת יהודים בתשלום. מי שעבד בגטו זה היה זכאי לקבל פנסיה, שכן הגרמנים, שנהנו מהתוצרת בגטו, היו למעשה המעבידים וחובתם הייתה להפריש סכומים לביטוח הלאומי הגרמני בעבור העובדים.
אנשי המקצוע שעימם התייעצתי בנוגע לסיכויים לקבלת הפיצויים לעגו לי. בקשתי נראתה מוגזמת, לאור העובדה שאותם אנשים כבר קיבלו פנסיה מגרמניה בגין נזקי הבריאות מהם סבלו כעובדי כפייה. הפנסיה ניתנה על סמך ההנחה שלא קיבלו תמורה עבור עבודתם. והנה פתאום אני מבקשת פנסיה נוספת, מהביטוח הלאומי הגרמני, על כך שהניצולים עבדו מרצונם וקיבלו שכר. רבים אמרו לי שהשתגעתי או שאני מנסה בכוח להוציא כסף מאנשים. "מדוע את מפיחה תקוות שווא באנשים? הרי ברור לך שהעניין הזה לא ילך," לעגה לי חברה טובה.
אבל אני התעקשתי. פרסמתי שקופיות בטלוויזיה ומודעות בעיתונים, בהן קראתי לכל מי שעבד בגטו לודג' לבוא ולהירשם, כמובן על תנאי. התגובה לפרסום הצדיקה את תחושות הבטן שלי בנוגע לנחיצות התיקון לחוק: מאות אנשים הגיעו. העברתי את הבקשות לגרמניה, אך הן נדחו בזו אחרי זו. הביטוח הגרמני הזדעק, ושיגר אלי בשנת 1992 מכתב עוקצני: "הועבר אלינו מאמר אשר התפרסם בעיתונות הישראלית, לפיו את מנסה להשיג לקוחות, אשר חיו בשטחים המזרחיים המסופחים, ובמיוחד בגטו לודג', וגויסו לעבודות כפייה," כתב לי ד"ר לוהמן, מנהל מחלקת הביטוח. "מבלי להיכנס לאופן ניהול העבודה שלך, ברצוננו להודיעך על עמדתנו באשר לקביעת המצב המשפטי הביטוחי, על מנת למנוע תקוות שווא אצל הלקוחות שלך.
"הגיוס לעבודה של דיירי הגטו היהודים לא נעשה מרצונם החופשי, כי אם במסגרת יחסי כפייה ציבוריים וחוקיים. כאן לא חלים יחסי עובד-מעביד. מדובר יותר בעבודות כפייה, אשר חובת הביטוח לא חלה עליהן… לא תיתכן גם הוספת התקופה כתקופת תעסוקה הואיל והעסקה במסגרת יחסי כפייה ציבוריים חוקיים לא היתה חייבת בביטוח."
מכתבו של לוהמן היה נוקב ואף מעליב מעט, אולם למרות, ואולי בגלל, נחרצותו הגרמנית, החלטתי להגיש ערעור על כל החלטות הדחייה של הבקשות. הערעורים נידונו בבתי המשפט בגרמניה במשך שנים ואני עקבתי אחריהם מקרוב. בשלב מסוים ביקש ממני הביטוח הלאומי הגרמני להמתין עם התיקים עד למתן פסק דין לדוגמה אשר יהווה את הבסיס לחקיקה. הבנתי שניצחתי.
בשנת 1997 התבשרתי שהחוק אושר בבית הנבחרים, הבונדסטאג. מאות הנרשמים וגם זכאים אחרים נהנו מהתיקון. מאוחר יותר החוק אף שופר, וקבע כי מי שעבד בגטו מגיל עשר יהיה זכאי לקבלת פנסיה".
פורסם בקטגוריה מאמרים ופרשנויות, עם התגים בונדסטאג, ביטוח גרמני, גטו לודג', ד"ר להמן, יודנראט, עבודה בכפיה. אפשר להגיע לכאן עם קישור ישיר.