בעוד מאה שנים, כשכלכלן אלמוני יעביר סקירה על ההיסטוריה הכלכלית של ישראל ויגיע לעשורים הראשונים של המאה ה-21, הנושא הראשון שיזכיר לא יהיה יוקר המחיה או העלייה במחירי הדירות; הנושא יהיה תגליות הגז הטבעי. שוויו של הגז הטבעי שהתגלה עד כה הוא יותר מ-100 מיליארד דולר בערכים מהוונים, ותגליות הגז כבר תרמו למשק מבחינת השפעתן על דירוג האשראי של ישראל והריבית שהממשלה משלמת על חובותיה. אך עם הכסף מגיעה גם האחריות - החלטות המדיניות שמתקבלות כיום בנושא ישפיעו עשרות שנים אל תוך העתיד.
בשבועות האחרונים התקשורת עוסקת בהרחבה בנושא מונופול הגז, ונושא חשוב נדחק לשוליים: ההחלטה בנוגע ליצוא הגז. אם נייצא את הגז בקצב גבוה, הוא ייגמר מהר וישראל תחזור להיות יבואנית גז - אך נוכל להשקיע את התקבולים בנושאים חשובים כגון חינוך ותשתיות. לעומת זאת, אם לא נייצא את הגז מהר הוא יספיק ליותר זמן לשימוש מקומי, אך זו בחירה מסוכנת כי איננו יודעים מה יהיו מחירי הגז וצורכי האנרגיה העתידיים.
ב-2012 פירסמה ועדת צמח את מסקנותיה, והממשלה אימצה מדיניות הקרובה להן. ואולם לפי מחקר של עדי פוזנר ויהושוע הופר, שנערך במסגרת מכון אהרון למדיניות כלכלית, חברי הוועדה לא פירשו את חישוביהם נכון והתעלמו מחלק מהפרמטרים, אך חמור מכך - הם לא חישבו נכון את הסיכון משמירת הגז באדמה לעתיד הרחוק.
זהו ויכוח טכני וסבוך, אבל ההשלכות שלו קריטיות. ועדת צמח הניחה כי שיעור ההיוון להשקעה בגז טבעי הוא 3% - שער הריבית שישראל משלמת על חובותיה. ואולם שמירת הגז הטבעי באדמה היא עניין מסוכן הרבה יותר מרכישת אג"ח של ישראל. איננו יודעים אילו התפתחויות טכנולוגיות יתרחשו בשוק האנרגיה, מה תהיה רמת היעילות של מקורות אנרגיה מתחדשים ומה יהיו מחירי הגז הטבעי בעוד 30 שנה. הופר ופוזנר משתמשים בשיעור היוון נכון יותר של 8%, המבוסס על סל מניות חברות אנרגיה, והתוצאה המתקבלת היא שנדרש לייצא כמות גדולה יותר מהגז הטבעי כבר היום. לשמור את הגז באדמה זה פשוט מסוכן מדי, וחברי ועדת צמח לא חישבו נכון את הסיכון.
בנובמבר הציג פוזנר את מסקנותיו בשולחן עגול בנושא, שבו נכחו חברים בוועדת צמח, פעילי סביבה, מומחים ובכירים בחברות האנרגיה. לנוכחים היו השגות בנוגע לחלק מהנחותיהם של פוזנר והופר, אך לא היתה להם תגובה רצינית לשאלה החשובה ביותר - שיעור ההיוון המתאים לרמת הסיכון של שמירת הגז באדמה. גם לאחר עדכון המחקר בהתאם להערותיהם התוצאה נשארה זהה: נדרש לייצא יותר, ומהר.
ההפרשים בין המדיניות שמציעים פוזנר והופר למדיניות הנוכחית נמדדים בעשרות מיליארדי דולרים שיגיעו לציבור הרחב דרך אחזקותיו בחברות הגז ודרך המיסוי על רווחיהן. זהו סכום שיכול להיתרגם להשקעה בתשתיות, בחינוך ובבריאות. כל שנה של עיכוב עולה לנו מיליארדי דולרים. זהו כסף ציבורי שנשרף בכל דקה שעוברת ללא יצוא בגלל סחבת ביורוקרטית, פופוליזם וטעויות. הגז הטבעי הוא מתנה נפלאה, חבל לזרוק לפח חלק משמעותי ממנה.