אילו התמזל מזלכם לשבת פנים אל פנים מול מרינה אברבמוביץ' במיצג מרתוני הישיבה שלה - כמה מהם נמשכו עשר שעות - במוזיאון לאמנות מודרנית (מומה) בניו יורק ב-2010, ייתכן שהייתם מגלים את עצמכם ב"האמנית נוכחת", סרט תיעודי של מאתיו אייקרס, שעולה השבוע לאקרנים בבריטניה. אנשים חייכו ובכו ובהו; וגם אברמוביץ'. "הדבר הכי קשה הוא לעשות משהו שהוא כמעט שום דבר", אומרת כרזת הסרט, בציטוט של האמנית.
אני עצמי פגשתי את אברמוביץ' בעבר, ופעם השתתפתי בסדנה שהיא הנחתה. כולנו לבשנו מעילים לבנים. הסדנה כללה צעידות אטיות, שיעורי נשימה ותרגילים תרפויטיים. בסוף הסדנה תהיתי אם מחכה לנו גם חוקן קל. בשנה שעברה, בפסטיבל הבינלאומי במנצ'סטר, צפיתי בסיפור חייה כפי שנגלל באפוס התאטרלי האקסטרווגנטי של רוברט וילסון, "חייה ומותה של מרינה אברמוביץ'", בכיכובה של האמנית עצמה, הצגה שיוצאת בימים אלה לסיבוב הופעות באירופה.
אברמוביץ' הלכה לקיצוניות באמנותה; במקרים מסוימים הלקתה וחתכה את עצמה, אך אחרים הרחיקו לכת עוד יותר. בשנות ה 60 דחקה תנועת האקציוניזם הווינאית את הגבולות, באורגיות של דם ופרות מתות וקיצוניות מינית; והיתה גם ההשתטות והעיסוק העצמי המוגזם של אמנות המיצג בקליפורניה של שנות ה-70. ב-1971 הזמין האמן האמריקאי כריס ברדן את ידידו לירות בו בזרוע; כעבור שנה, במופע "איש מת", הוא שכב בלילה מכוסה בבד ברזנט על הכביש המהיר, מואר בפצצות תאורה, והמכוניות עברו לידו בנהמה. אמנים נתלו מהתקרה על קרסי דגים ועמדו עירומים בשירותים הציבוריים המטונפים ביותר בסין. אמנים חתכו ושרפו את עצמם וקילפו מעליהם את העור בלהט שאינו נופל מזה של הקדושים והסגפנים מימי הביניים.
סבל למען האמנות הוא דבר אחד; סבל שהוא-הוא האמנות - זה דבר אחר לגמרי. כשהאמן ריאן מקנמרה ושותפו סם רוק קברו את עצמם עד צוואר בשטחי מרכז ווטרמיל למיצגים של רוברט וילסון באפסטייט ניו יורק בשנה שעברה, ושרו זה לזה דואטים של אהבה ("הלילה" מ"סיפור הפרוורים" ושירים של דולי פרטון כיכבו ברשימת השירים), צופה שלומיאל דרך עליהם במקרה ובעט בהם בראש. התקרית המתוקשרת הזאת נהפכה לחלק לא מכוון מהמיצג (שהוצג כחלק ממסיבת יום הולדתו ה-70 של וילסון), וקשה לראות בכאב שלהם דבר שאינו קומדיה.
סמואל בקט היה צוחק מזה, אפילו אם המיצג של מקנמרה רחוק מלהשתוות ל"ימים מאושרים" בביצועה של בילי וייטלו. היא לפחות לא חטפה בעיטה הגונה על מאמציה, כשהיתה שם קבורה עד צוואר בתל עפר. אמנות המיצג כבר אינה נראית כאירוע צדדי, תוספת לחוויה העיקרית של המוזיאון.
ב-18 בחודש ייפתח במוזיאון טייט מודרן בלונדון האגף "The Tanks". החלל התת-קרקעי החדש יושק בפסטיבל שיימשך 15 שבועות ויציג הופעות חיות, מיצבים ועבודות בפילם ובווידיאו; והאמן הבריטי-גרמני טינו סגל, שעבד עם סדרני המוזיאון ששרו ועם ילדים שהופיעו, הוא האמן הבא שיתקוף את אולם הטורבינות במוזיאון. הטייט מתאר את חלל המכלים במלים "גלריות המוזיאון הראשונות בעולם המוקדשות דרך קבע להצגת אמנות חיה, מיצגים, מיצבים ועבודות בפילם"; אך המוסד רק מדביק את הפער בינו לבין אמנים שכבר עוסקים בכך זמן רב. פרפורמנס, אמנות המיצג, היא העניין עכשיו; קשה למצוא יצירות אמנות מהעת האחרונה שאינן קשורות בדרך זו או אחרת לפרפורמנס.
חוץ מזה, למי אכפת מסוגות? שיתופי הפעולה בין האמנים, הרקדנים והמלחינים שהפכו את ניו יורק למרכז כה חיוני בשנות ה-60 לא היו סתם כתם על מסך המכ"ם של ההיסטוריה. דורות צעירים יותר של אמנים התחנכו על ברכי החירויות וההזדמנויות שאמצעים אמנותיים שונים, ודיסציפלינות שונות, איפשרו להם.
פריחת המיצגים במוזיאונים קשורה מאוד הן לאמנות עצמה והן לתפקיד המשתנה של המוסדות האלה, וכן לדרישות קהל שרוצה להרגיש מחוזק, מעורב ומשתתף. הצופים של היום דורשים תפקיד, אם הם ממציאים מיצגים משלהם במוזיאון (המיצבים של אולפור אליסון ושל איי וייויי בטייט מודרן הזמינו התנהגות לא צפויה של הקהל), ואם הם דורשים בקול להשתתף בסדנאות בהנחיית אמנים כגון בית הספר המתמשך "Wide Open" (פתוח לרווחה) של גלריה היוורד. אנחנו רוצים להיות אקטיביים ולא צופים פסיביים. ייתכן שזו רק אופנה חולפת, אבל אני חושד שלא.
טיילו בכל "מיצב אופף" (immersive installation), ותרגישו כמו שחקנים. כשמשוטטים במיצב של אלמגרין ודרגסט (http://arttube.boijmans.nl/en/video/the-one-the-many), או בבתים רדופי הרוחות של גרגור שניידר, או במופע של אנרי סאלה, לא תמיד בטוחים אם כמה מהאנשים שאתם פוגשים הם סוכנים שתולים בתשלום. זה לא אומר שכבר אי אפשר ללכת ולהתבונן בציור או בפסל; זה כן אומר שלעתים קרובות אנחנו מוצאים את עצמנו מוקפים בחפצים שהם עצמם שיירים של מיצב מסוג כלשהו. זה נכון בנוגע לציור של ג'קסון פולוק כשם שזה נכון בנוגע לפיסות הסבל הקטנות והחומות בוויטרינות של יוזף בויס (שהיו לעתים קרובות שרידים ממיצגיו המוקדמים). זה נכון בנוגע לאביזרים ולבמות שנותרו בגלריה אחרי מיצג של ספרטקוס צ'טווינד, ובנוגע לתפאורות מוקטנות לסרטים שיצר פול מקארתי, שאנחנו משוטטים ביניהם ומחפשים סיפור.
מיצגים יכולים להיות מסתוריים וקסומים, מטרידים ומרתקים. המיצגים של טינו סגל, או אלה של שרון הייס מעוררים בנו מחשבה; המיצגים התוקפניים של הייס מחקים לפעמים הפגנות פוליטיות, במעין שילוב של תיאטרון ומחאה. צמדי השורות המתחרזים ומחזות הווידיאו של מרי רייד קלי, בתחפושות ובאיפור המטופשים שלהם, הם מיצגים לא פחות מאשר סיפורים בפילם. במקום כלשהו שם יש אמת. אמנים חוזרים לפעמים אל התיאטרלי ואל הפרפורמנס, אל המחול ואל כתיבת המחזות בזמן שהם מנסים לעשות דברים אחרים.
אפשר לדבר על כוריאוגרפיה של אובייקטים ושל חללים לא פחות מאשר על אנשים בעבודה של מרטין קריד, ואפילו התורים והתקבצויות הקהל המשתתף במיצג של רומן אונדק נהפכים למעין מחול בפשטותם המוחלטת: אנשים יוצרים תור, או ממלאים חדר ואחר כך יוצאים ממנו.
לפני כמה שבועות, בתערוכת דוקומנטה בקאסל, הוקסמתי והוטרדתי מהצפייה בכוריאוגרף הבלגי ג'רום בל, שהדריך קבוצה של שחקנים - שכולם מאותגרים מנטלית בדרך זו או אחרת ¬ והורה להם לצעוד לקדמת הבמה, בזה אחר זה, ולעמוד שם בשקט במשך דקה. הזמן התמתח והתכווץ, הן אצל הצופים והן אצל השחקנים. בהמשך, בין שאר הבקשות, בל ביקש מכל אחד מהם לספר על המוגבלות שלו כמיטב יכולתו. אחר כך הם שרו, הם רקדו, הם אמרו מה דעתם על היצירה של בל.
האם זה היה תאטרון, אמנות, "פריק שואו" או משהו אחר? זה היה תרגיל בנוכחות מציאותית, של קושי ושל אמפתיה, של פוקוס ושל משך זמן. זה היה נוגע ללב. טקסים פרטיים ואירועים ציבוריים, קתרזיס ועימות הם עמודי התווך של האמנות כמיצג. היצירה היא תחילתו של דיאלוג, לא סופו. היא משהו שאנחנו חולקים. כולנו פרפורמרים, גם כשאנחנו משחקים בלהיות צופים.