להפרד מסדרה אהובה זה לא פשוט. זה לומר שלום לחברים טובים, שארחנו בבית לעתים מאוד קרובות, ולא נראה יותר.
ברגעיה הגדולים היתה \"סקראבס\" לא פחות מיצירת מופת ששילבה בצורה מושלמת בין קומדיה ודרמה. עולמו של ג\'יי די, הרופא הצעיר וחסר הבטחון שהגיע לבית החולים Sacred heart שילב בתוכו רגעים קטנים של אושר לצד רגעים גדולים של כאב ובדידות.
הפרק האחרון של הסדרה מוכיח איזו סדרה נהדרת זו היתה, כשהוא מצליח להתעלות על כל הציפיות, ולספק דברים שבכלל לא ידענו שרצינו.
אז מה צריך להיות בפינאלה טובה? להתייחס קצת לעלילות עבר, לסגור פינות סגורות בחיי הגיבור, לגלות פרטים חדשים על דמויות מרכזיות ופרידה אמיתית וכנה של הדמויות זו מזו, ומאיתנו. וזה כל מה שג\'יי די רוצה. אבל ג\'יי די רוצה כבר מזמן לחיות בסיטקום נעים עם סוף שמח, ומה לעשות, לא תמיד מקבלים מה שרוצים, ב\"סקראבס\" כמו בחיים.
הסדרה לא מנסה לעבוד עלינו. לדוגמא, כולנו יודעים שנגלה את שמו של השרת. בכל זאת, הפרק האחרון. אז ג\'יי די שואל את השרת לשמו, ואפילו מקבל תשובה (גלן מת\'יוס). למה לא גילינו עד היום? כי הוא פשוט לא שאל. כמובן שאז סייע קורא לו בשם אחר, ואנחנו מגלים שפעם נוספת, נפלנו בפח שטמן לנו השרת. בונוס מיוחד הוא פתרון האיבה בין ג\'יי.די והשרת: כן, ג\'יי די הוא שהכניס את הפני לדלת לפני שמונה שנים, וכל שנדרש הוא הודאה, והאיבה נמחקת כלא היתה.
כולנו גם יודעים שד\"ר קוקס אוהב את ג\'יי.די לא פחות מג\'יי די אוהב את ד\"ר קוקס. אבל הוא לא יהפוך עורו רק בגלל יומו האחרון של ג\'יי די. מתנת הפרידה של ג\'יי די, ספר המאגד בתוכו את כל נאומי התוכחה של קוקס היא הזדמנות לקצת נוסטלגיה. קוקס מצטט את עצמו אומר לג\'יי די שלא אכפת לו שמדובר ביומו האחרון כמתמחה, כשהוא אומר לו שלא אכפת לו שמדובר ביומו האחרון בבית החולים. אחר כך הוא מתרכך ומודה בעובדה המרה, שהוא לא יכול להביע את רגשותיו לג\'יי די, זה פשוט לא מי שהוא. פשוט לא מתאים.
רק בסוף הפרק, אחרי שהוא מנסה לעזור לחולה אחד אחרון בSacred heart לעשות את מה שטוב עבורו, אחרי שהצליח לתחמן את קוקס להגיד שלמען האמת, ג\'יי די הוא אשיות יוצאת דופן, ויותר מכך, חבר (לא באמת חשבנו שג\'יי די יעזוב בלי לשמוע את זה), אחרי שהוא מודה לקרלה על שלימדה אותו ללכת, ונפרד בפעם האלף מטורק ואליוט, הוא מתפנה לצאת מבית החולים לעד.
סצינת הסיום, בה הוא הולך במסדרון ונזכר בכל האנשים שהוא פגש בביה\"ח, מהחברות לשעבר (איימי סמארט בתור TCW – tasty coma wife, ואלכס, החברה שעזב בגלל שגנבה סמים מבית החולים בעונה הראשונה), החולה הראשונה שמתה תחת פיקוחו (קת\'רין ג\'וסטן), קית\', ארוסה לשעבר של אליוט, לוורן, החולה ההוזה מהMusical, השרת הקטן, המתמחה הלא סטרילי שהרג חולה תחת פיקוחו של ג\'יי די, ד\"ר הוץ\', מזכירה לנו בדקה וחצי את כל מה שאנחנו אוהבים ב\"סקראבס\".
ובסופו של המסדרון, החיים האמיתיים. אלו שמחכים באמת, ואלו שג\'יי די מפנטז עליהם כבר שמונה שנים. חיי נישואין עם אליוט, ילדים, חגים עם טורק וקרלה, והילדים, וקוקס וג\'ורדן, וכולם מתחבקים ושמחים, באמת ובתמים. כל מה שג\'יי די רוצה הוא שהפנטזיה שלו תתממש, ולו פעם אחת. כל מה שאנחנו רוצים, כשאנחנו משאירים את הסדרה מאחור, הוא להאמין שכך יהיה.
אבל הרגע שמסמל את הסדרה בצורה הטובה ביותר דווקא קורה איפשהו באמצע, כשג\'יי די חושב על הסיום שהוא רוצה, וחושב על סיומי סדרות בסיטקומים. הוא רואה את עצמו מכבה אחריו את האור של Sacred heart (רפרנס לפינאלה של צ\'ירס), ולאחר מכן נכבה כל האור בכל בית החולים, מה שגורם לפאניקה כוללת, שהופכת לרגע קומי אדיר. כי ככה זה ב\"סקראבס\", למה להיות רציניים וליפול לקלישאות, כשאפשר לעשות את זה כמו שזה בחיים, צובט בלב, אבל מיד אחר כך ממשיכים הלאה?
אחרי 168 פרקים, סקראבס כפי שאנו מכירים אותה, אינה עוד.
הפרק היה פשוט נפלא. אין לי מלים לתאר עד כמה הפרק ריגש אותי, הצחיק אותי וחימם לי את הלב. ובכך, הוא שיקף, למעשה, את מה שהסדרה המופלאה הזאת עשתה לי במשך (כמעט) כל השנים ולמה אני אוהב אותה בכל לבי.
הדקות האחרונות של הפרק היו פשוט מושלמות: השואודאון עם השרת היה כתוב באופן גאוני ממש: גם סגרו מעגל עם הפני בדלת וגם מצאו פתרון מושלם לעניין השם שלו (אז שמענו שם שנשמע רגיל לגמרי, אבל בעצם אנחנו יכולים לבחור כל שם שבא לנו), הסצינה המעולה עם קוקס ומה הוא חושב באמת על ג\'יי די גם בזכות הדרך שבה ג\'יי די עובד עליו כדי לשמוע, גם בזכות המשחק המדהים של ג\'ון סי מקגינלי ובעיקר מפני שזו הייתה הדרך הכי יפה לסגור את סיפור מערכת היחסים המרתקת ביניהם ולאפשר לקוקס להיפתח בלי לפגוע באינטגריטי של הדמות.
ואז באה הסצינה המרהיבה במסדרון עם כל הדמויות מהעבר, שהמיסה אותי לגמרי. איזה כיף לראות את כל השחקנים באים לעשות כבוד אחרון לסדרה הזאת. ואגב, איימס, פספסת כמה שומת מעניינים ברשימה: דן דוריאן, קרייזי ג\'יל, רקס, ד\"ר וון, ד\"ר מיקהד, השומר עם היד עם הוו, קולונל דוקטור וסנופ דוג אטנדינג!
ואם זה לא הספיק, באה הסצינה שבה ג\'יי די רואה את העתיד בפנטסיה שלו (אמרנו שהבחור חי בסרט)? עם בחירת שיר מושלמת (\"The book of Love\") ועשתה את העבודה גם בדמע וגם בצחוק (למשל: התגובה של ג\'יי די כשהוא מגלה שהבן שלו והבת של טרק מתחתנים).
ולמי שלא שם לב - כשג\'יי די אומר שהוא לא יודע מי יוכל לעזור לו להגשים את הפנטסיות שלו, \"איש התחזוקה\" שזורק לו מילה בסוף הוא, כמובן, לא אחר מאשר ביל לורנס, האיש היחיד שיכול להחליט אם להגשים אותן. נהדר.
חוץ מזה, היו הרבה רגעים נפלאים משל עצמם בפרק: טרק וג\'יי די עושים \"איייייייגל\" אחד אחרון (והקטע עם האנשים שנדהמים לגלות ששני אלה רופאים. מתבקש, לא?), הסצינה המקסימה של ג\'יי די וקרלה, סיפור החולה שהשתלב יפה עם העלילה של ג\'יי די, ד\"ר קלסו מקבל את כל האהבה, קרלה ואליטו מתחרמנות מול הבנים ועוד ועוד ועוד.
אני מקווה להעלות בקרוב כתבה על \"סקראבס\" ועל המשמעות שלה עבורי, בלי ספק אחת הסדרות הבודדות שאני יכול לומר שאני אוהב אהבת אמת, ואמשיך לאהוב גם בעתיד.
אז למרות שהכל כבר נכתב לפני אני אוסיף גם תגובה משלי.
סקראבס היא אחת הסדרות היותר מלאות לב ונשמה שיצא לי לראות בחיים. היו עליות ומורדות באיכות הצחוקים והדרמה אבל תמיד תמיד כיף לחזור ולראות פרקים משמונה העונות הנפלאות האלו. אחת הסדרות שאני ארצה לראות בשידורים חוזרים עד אין קץ.
אה כן, ודמעתי כמו ילדה קטנה בסוף.
הפרק הזה גרם לי לבכות. ממש ככה. וזה לא קורה לעתים קרובות. אבל הפרק הזה היה סיום מעולה לעונה ממש מעולה שהגיעה אחרי 3 או 4 עונות חלשות-בינוניות, והעונה הכל כך מרגשת הזאת נתנה סיום הולם לסדרה שלמרות שהייתה לא אחידה ברמתה, הצליחה ליצור את הרגעים הכי מרגשים שהיו אי פעם במסגרת סיטקום. סקראבס הייתה הדבר הכי רחוק מסיטקום מסורתי, וזה לא משהו שמדבר לכל אחד, אבל אלה שכן מצאו את עצמם בתוכה, כמוני, הרוויחו בענק.
יש הרבה דברים שראוי לכתוב על הפרק האחרון ועל הסדרה בכלל, אבל הסיכום שלי למה שעשה את הסוף לכל כך טוב ומרגש מרוכז בדבר אחד: הכתיבה. ולא רק בפרק האחרון, אלא בכל העונה, הכתיבה הייתה פשוט מעולה, וכל מה שנותר לקאסט היה להגיד את השורות. המון כבוד להיל לורנס ולשאר הכותבים. כתיבה ברמה כזאת בסדרה אמריקאית היא דבר נדיר, וחבל שזה כך.
ורק עוד מלה אחת על שמו של השרת: אני הבנתי את הסצינה הזאת אחרת לגמרי. בשיחה עם JD, השרת אומר לו שאף אחד לא רוצה לדעת מה השם של המנקה. שזו פשוט עובדה בשטח, וההוכחה היא שאחרי שהוא אומר לו את השם הוא שואל אותו מה הוא אמר לפני רגע ו-JD לא מצליח להיזכר. רגע אחרי זה מגיע מישהו - שימו לב שהוא גם מצוות הניקיון - ואומר לו \"היי...\" (לא קלטתי את השם) והשרת פשוט עונה לו ב\"היי\" בלי למצמץ, כבנאדם נורמלי. מה שאני הבנתי, זה שלא קוראים לו גלן, הוא פשוט המציא איזה שם כדי להוכיח ל-JD את הנקודה, וזה בכלל לא משנה מה JD חושב (בעיקר עכשיו, כשהוא עוזב את הבי\"ח). האנשים שיודעים איך קוראים לשרת באמת הם האנשים שנמצאים ב\"רמה\" שלו, אנשי צוות הניקיון והתחזוקה, אלה שלא מתנשאים מעליו כמו הרופאים והאחיות, שהיוו את כל הדמויות העיקריות בסדרה (כמעט. חוץ מטד ואישתו של קוקס).