הקולונל קרא לי ולחץ את ידי. "כתמורה למאמציך כאן, תקבל חופשה של חודש ימים", אמר, "אם כמובן אתה מסכים..."
- "כן המפקד!" עניתי, "שתהיה בריא.."
כשהגעתי ליחידה היה הקולונל שם. הצגתי בפניו את המלצות המוכתרים וראיתי שהוא כועס. הוא התעקש לברר מי הוא זה שאישר לי את החופשה והצגתי בפניו את האישור שהיה בידי. "אבל מי הוא זה שאישר? לתושבי המזרח לא אושרו חופשים!" התעקש... "כבודו אישר" עניתי וראיתי שזעמו הולך וגובר. כשחיפש בתחתית האישור וזיהה את חתימת ידו, נעתקו המילים מפיו.
- "במה מדובר?" הסתקרנתי.
- הוא שלף מכיסו את הפקודה. "יש ארבע מאות וחמישים מחויבי מס שרכושם נלקח על ידי השלטונות והם נשלחו לעבודות באשקלה. מביאים אותם לכאן אלינו לעבודה במקוש ומעדר". "כפי שאתה יודע אלו", סיפר לי ללא היסוס, "לא מוסלמים והם עשירים כהוגן. אם נעשה להם קצת.. הטבות, אולי נוכל לסחוט קצת כסף!".
היינו צריכים להתארגן על מנת להיות מוכנים לביצוע הפקודה הזו וכולם הושפעו ממנה. הכנו מקום לאוהלים, הגדלנו את המטבח, סידרנו מיטות, שמיכות וכן הלאה, עד שסיימנו וחיכינו לאותם עובדי כפייה שיגיעו. באותה תקופה הנשיא אינונו היה בועידה בקהיר1. כשהגיע לשם, התאספה הפגנה על ידי כל מי שלא היה מוסלמי, צעקו לעברו צעקות גנאי וכינו אותו רוצח אכזרי. האשימו אותו בלקיחת כספם של אותם מסכנים ושליחתם לעבודות כפיה ללא הצדקה ובאכזריות, רק משום שלא היו מוסלמים.
לאחר שחזר אינונו לטורקיה, הורה לראש הממשלה סאראצ'אורלו לשחרר את כל חייבי המס מחובותיהם ולהעניק להם חנינה. כך, כל החייבים ב"ורליק ורגיסי" שוחררו לביתם2.
בזמן ההוא תקפה אותי מחלה ואני נפלתי למשכב. חברי לא שלחו אותי לבית החולים והעדיפו לטפל בי בעצמם ואכן, על ידי טיפולים המסור החלמתי. שבתי לעבודה והייתי מוציא מדי יום שלוש מאות אנשים לעבוד ובסופו של יום מקבל את העבודה לביקורת ובדיקה. עם הזמן הצטרפו אנשים חדשים ליחידה וביניהם היה אחד שהכרתי מקרוב. הוא היה מדבר את השפה שאני יודע3, אך היכרותי איתו הייתה באמצעות אשת אחיו, הוא מצידו לא הכירני וכשהגיע מאיסטנבול אני הייתי עוד חולה.