פועלים רבים ממתינים להסעות במגרש החנייה ב"מרחב התפר ". רובם עובדים בחריש. פונה אלי פועל צעיר שברשותו אישור לעבודה בישראל מן הסוג שעליו מצויין: "למרות מניעת משטרה". תוקף המניעה כבר פג אך הוא חושש לבקש אישור נקי שמא יאריכו את תוקפה של המניעה כפי שעשו לחברו. הוא אומר שלסוג האישור הזה יש גם משמעות כלכלית: הוא מרוויח כ-200 שקל פחות ליום עבודה כי אינו מועסק דרך לשכת עבודה (?). אני מקווה שתמי תוכל לתת לו לפחות עצה טובה ואני הבטחתי לשמור על קשר.
6:15 במגרש החנייה בצד הפלסטיני התור כל-כך ארוך שהוא מתפצל בסופו לשניים. ע', הסדרן המתנדב, אומר שהבוקר המעבר איטי, הקרוסלה נעולה לפרקי זמן ממושכים מתמיד ובאמת ניכרת לידה עצבנות שכמוה מזמן לא ראינו כאן.
המחסום פתוח ואנשים ומכוניות עוברים מצד לצד. אחד הפועלים שמגיע מהגדה ניגש אלי ומודיע שבמחסום יש, ציטוט: "חיילים בדואים זבל". מספר שאתמול, שבת, הפשיטו בחור אחד לגמרי, אפילו התחתונים, ואמרו לו לצאת עירום מחוץ לחדר הבידוק. הוא סרב, כמובן. "הנה הוא, בחור טוב. היום עבר בלי בעיות". דיברתי עם הקצין האחראי, סגן, שטען שלא יכול להיות: "אם היה קורה דבר כזה הייתי יודע, זה היה עושה הרבה רעש" וסיפר לי על עוד מיני עלילות שהעלילו על חייליו המצויינים. ב-7:45 מגיע ילד עצוב עם ילקוט מכיוון הגדה. חוזר הביתה לדהר אל-מאלח. שני פועלים עצובים חוזרים לגדה: הקבלן בחריש הודיע להם שלא הגיע חומר. הלך יום עבודה. אני לוקחת טרמפיסט. הוא חי עם אשתו וילדיו באום-ריחן (מרחב התפר) ועכשיו חוזר מבית אמו בעאנין, אצלה הוא לן פעמיים בשבוע "אני אוהב אותה הרבה-הרבה". אפילו בימים שמחסום עאנין פתוח הוא אינו מורשה לעבור בו כי כבר איננו תושב המקום. וכך במקום 8 ק"מ הוא נוסע 27 ק"מ, סביב-סביב. בימים שלפני הגדר היה קופץ לביקור תוך עשר דקות. עבד שנים בבניין בנתניה. עכשיו גומרים בניין של 7 קומות באום אל פחם ואח"כ יעבוד בחריש.