רציתי לדעת האם אני יכול למכור את החמץ של השכנים שלי על הצד שישכחו למכור כיון שאינם שומרי מצוו צ כל כך?
תשובה: הסתפקתי גבי מכירת חמץ, האם יכול אדם מישראל לכתוב שטר מכירת חמץ לכל היהודים בעולם, בין לאותם שלא מקיימים מכירת חמץ ובין לאותם ששכחו למכור את חמצם, ובפרט חנויות מזון שלא מכרו את חמצם שיש בזה הצלה גדולה. ומדובר שסוגרים את החנויות שלהם בפסח אלא שאינם עושים מכירת חמץ (דאם הם פותחים את החנות בפסח לא שייך מכירה בכה"ג ואכמ"ל), והספק הוא, האם כל אחד יכול למכור את חמצו של חבירו לגוי שלא מדעתו מדין זכין לאדם שלא בפניו, ובשלמא למי ששכח למכור את חמצו שייך לומר זכות היא לו, אמנם אדם שאינו שומר תורה ומצוות ואינו מעוניין כלל במכירה זו (מיהו אינו מתנגד, אלא הוא בעצמו לא יעשה זאת דלא חש לדברי חכמים), האם נאמר ג"כ שזכות היא לו, מצד אחד יש לו זכות שאינו נכשל בחמץ שעבר עליו הפסח וגם אינו מכשיל את אחרים באותו חמץ שעבר עליו הפסח, ואע"ג שאינו מעוניין בזכות זו כלל, מ"מ לאחר ימים ושנים בעולם הזה או בעולם הבא יודה לאותו שמכר את חמצו, ואף יש כאן דין של משיב אבידה, דהא אם לא ימכור זה חמצו, אסור הוא בהנאה לאחר הפסח. וכיוצא בזה מובא בשו"ע [סימן תמג' ס"ב] גבי ישראל שהפקיד אצל חבירו חמץ, והגיע יום יד' ניסן בשעה חמישית והלה עוד לא הגיע ליקח את פקדונו. צריך המופקד למכור חמצו של המפקיד, דאל"כ כשיגיע שעה שישית כבר צריך לשורפו. וביאר שם המ"ב דעבדינן הכי מדין משיב אבידה. ע"כ. מאידך יש להסתפק כיצד מתבצעת המכירה במי שאינו מעוניין בכך כלל.
ועתה ראיתי להגאון ר' חזקיהו מדיני זצ"ל בספרו שדי חמד [ח"ה סימן ט' אות ב'] שכתב באריכות בדין מכירת חמץ לאחר מדין זכין. והעלה שם שכך הנהיג בעירו, שבכלל החמץ של כל בני העיר שמוכרים על ידי בית דין, למכור גם חמצן של בני אדם המחזרים בכפרים ולא חזרו לביתם ביום י"ד, וידוע לנו שלא יחושו על חמץ שבביתם לבערו בזמן איסורו, וגם לא יחושו לחמץ שעבר עליו הפסח.
והוכיח דבריו מכמה ראיות, מהא דכתב בשו"ת תרומת הדשן [סי' קפח] גבי חלה, במשרתת שלשה עיסה עבור בעלת הבית, והלכה לחוץ קודם שהפרישה חלה, וקודם שחזרה נתחמצה העיסה כל צרכה, שאם עוד תשהה שלא תאפה, העיסה תתקלקל ובשביל כך רוצה המשרתת להפריש חלה בלי רשות בעה"ב, שרי למיעבד הכי או לא. והשיב דשפיר דמי למיעבד הכי, דכיון דמתקלקל זכות הוא לבעה"ב, וקיימא לן זכייה משום שליחות, והכי נמי המשרתת נעשית שלוחה אפילו שלא מדעתה מטעם דזכות הוא לה, ואפילו אין כאן חשש קלקול העיסה מהני וכו', אבל בהפרשת חלה בזמן הזה דהכל שוין ליטול בכזית ולשרוף, אין לומר כלל קפידא וכו'.
ודברי תרומת הדשן הובאו להלכה ברמ"א [יו"ד סימן שכח ס"ג]. והט"ז שם הוסיף, דאפילו אם העיסה לא תתקלקל ג"כ אפשר להפריש בלא דעתה, משום דזכין לו לאדם שלא בפניו. גם המג"א [או"ח סימן רמב סק"ד] כתב, דכשיש חשש שעד שהאשה תשוב העיסה תתקלקל, רשאים גם אחרים להפריש חלה. וכ"ה ע"פ הירושלמי. וכ"כ עוד לגבי חמץ בסי' תלו [ס"ק יא]. גם בשו"ת אבני נזר [או"ח סימן שמז], כתב, דמהני למכור חמץ של אחר, משום דזכות היא לו, אלא שהוסיף שם, דטוב שיבטלנו ברוב לאחר הפסח. ע"ש. וכ"פ בשו"ת פנים מאירות [ח"ב סו"ס נב], דמהני בזה מדין זכיה שהיא מטעם שליחות. וכמו שהובאו דבריו בפתחי תשובה [יו"ד סימן שכ ס"ק ו] גבי בכור שמכרה אמו של ב"ב פרה מעוברת שלו לעובד כוכבים בלתי ידיעתו, הוי מכירה, משום דזכין לאדם שלא בפניו. וזו ג"כ אחת הראיות שנשען עליהם בעל השדי חמד.
מיהו השדי חמד הביא דבספר מרכבת המשנה [הלכות גירושין פרק ו'] חולק על כל הנ"ל באומרו דלא אמרינן דין זכין לאדם אלא באופן שמקנים דבר לזוכה, ולא שמוציאים אותו ממנו. וכ"כ בקצות החושן [סימן רמג סק"ח] דזכין לאדם, אבל לא זכין מאדם. ע"כ.
ולענ"ד אין ראייה מהתם, דבמכירת חמץ יש חובה על כלל ישראל לבערו או למוכרו וכדומה, ואין זה בגדר הוצאה מרשות הבעלים כלל, דהא לאחר הפסח חוזר החמץ לרשות בעליו, ובפרט שאם נצרף את שיטת התבואת שור, האומר שכל מכירת החמץ היא בגדר ההרעמה בדרבנן, אזי שפיר דמי שניתן למכור את חמצם של אחרים שלא מדעתם.
ואע"ג שנחלקו בזה הפוסקים כמובא בשדי חמד [שם], וגם הלום ראיתי בספר מעדני מלך להגר"ז אויערבך זצ"ל שעירער על דין זה מכמה מקומות. מ"מ מה בכך אם יוסיפו בשטר המכירה שמוכרים גם לאותם ששכחו או שלא מכרו וכדומה דאם לא יועיל, לא יזיק. והנלע"ד כתבתי.
Why don’t we blow Shofar Erev Rosh Hashana?