בפנינו תביעת גירושין הדדית. הצדדים פרודים כבר כחמישה חודשים. הכתובה בסך 540,000 ש"ח. בבית המשפט מתנהל הליך רכושי הדדי, כולל איזון משאבים, מונה אקטואר, יש תביעה לפירוק שיתוף, וקבוע דיון למועד קרוב.
על ראובן שנשא אישה ושהה עמה יותר משנתיים, ונודע לו שהיא נכפית והוציאה מביתו, והיא תובעת ממנו שאר כסות ועונה, והוא משיב שהדבר ידוע שאין הדעת סובלתה להסתופף אצלה, גם סכנה יש בדבר. וחפץ לגרשה וליתן לה כל אשר לו, ועני הוא ואינו משיג [ליתן לה כתובתה]. אמת הוא שחכמי הגמרא אמרו בין שנולדו בו מומין גדולים בין שנולדו בו מומין קטנים כופין אותו להוציא […] במה שהאיש כופין אותו להוציא אף האישה כופין אותה לקבל גט. ואם תמאן לקבל – ימנע ממנה שאר כסות ועונה, ואינה יכולה לומר אין רצוני לקבל גט עד שייתן לי כתובתי, דזו אינה טענה, כיון דמן הדין חייבת לקבל גט כאשר הוכחתי – נמצא פריעת חוב כתובתה הוי כשאר חוב שהיה מחויב לה, והנמצא אתו ייתן והמותר כאשר תשיג ידו.
ואפילו אין לו לשלם לה הכתובה. אין דין זה מוסכם, דהא הרשב"א סי' אלף רנ"ד כתב שאין אדם רשאי לגרש אשתו אם אין לו לפרוע כתובתה, ומה שכתב הרא"ש בתשובה (כלל מ"ב) כיון דמן הדין היא חייבת לקבל גט נמצא פריעת חוב כתובתה הוי כשאר חוב וכו' באשר תשיג ידו, אפשר לומר דלא כתב כן הרא"ש אלא במקום שחייבת לקבל גט, שבא בטענת מום גדול וכיוצא, אבל במוציא לרצונו – אפשר דמודה להרשב"א.
וכן נראה מדברי הרא"ש (כלל מ"ב הביאה הב"י בסוף סי' קי"ז) שכתב וז"ל ואינה יכולה לומר אין רצוני לקבל גט עד שיתן לי כתובתי דזו אינה טענה כיון שמן הדין היא חייבת לקבל גט (כלומר לפי שהיא נכפית וסכנה יש בדבר) נמצא פריעת חוב כתובתה הוי כשאר חוב שהיה מחוייב עכ"ל משמע דלפי שמן הדין היא חייבת לקבל גט אינה יכולה לומר אין רצוני לקבל גט עד שיתן לי כתובתי הא לאו הכי – מצי למיטען הכי.
בתשובת הרשב"א (סימן אלף רנ"ד) כתב שאין אדם רשאי לגרש את אשתו אם אין לו לשלם כתובתה, והביא ראיה מדתנא לקתה חייב לרפאותה ואם אמר הרי גיטך וכתובתך וכו' טעמא דמסלק הכתובה אבל אם אינו מסלק הכתובה אינו יכול לגרש. ובחלקת מחוקק כתב, מתשובה זו מבואר לא כפסק רמ"א ויש לומר הרב רמ"א איירי כשיכול לגרש על פי הדין היינו דשונא אותה וזיווג שני איירי אז יכול לגרש אותה אפילו אין לו כתובה, ואף הרשב"א מודה בזה, אלא שם איירי היכא דאין ראוי לגרש, כמו בלקתה, דאין ראוי לגרש כמו שכתוב בסימן ע"ט בזה קאמר אם אין לו הכתובה אין רשאי לגרש, וכן בזיווג שני אם אין שונא אותה אז אין ראוי לגרש ואם אין לו הכתובה אין רשאי לגרש, ובתשובת הרא"ש מבואר כמו שכתב הרב רמ"א דהא כתב אפילו אחר תקנות רבינו גרשום יכול לגרש כשהיא בעלת נכפה, כי בזה לא תיקן רבינו גרשום אפילו אין לו לסלק הכתובה, שמע מינה היכא דרשאי לגרש – אינה יכולה לעכב בשביל פירעון הכתובה וכן פסק הריב"ש.
דעתו של העין יצחק דהא דאסר הרשב"א לסדר גט קודם לסילוק הכתובה הוא מטעם שאם לא ננהג כך, תתבטל המטרה של תקנת כתובה שתקנו חז"ל "כדי שלא תהא קלה בעיניו להוציא", ומכוח זה חידש שלדעת הרשב"א יהיה חילוק בין עיקר כתובה לבין תוספת כתובה, שהרי רק תקנת עיקר הכתובה היתה "שלא תהא קלה בעיניו להוציאה" ואם אפשר יהיה להוציאה גם ללא תשלום דמי הכתובה בודאי תהא קלה בעיניו להוציאה, אך "תוספת כתובה" אינה בכלל התקנה הנ"ל (ועניינה – עיין כתובות משנה נד: ופסק השו"ע אבן העזר נה' סעיף ו'), ואם כן אין מניעה לעכב גביית "תוספת כתובה" עד אחר סידור הגט. ועיין שם באות טו שהוכיח זאת שעל דין זה לא נאמר הכלל "תנאי (תוספת) כתובה ככתובה".
ב. אם יעמיד הבעל ערבויות כנגד חוב הכתובה בדמות עיקולים על נכסיו או ערבים אישיים על החוב – רק לטעם השלישי אפשר לסדר לאלתר את הגט, שהרי כל החשש היה שאם לא ישלם כעת שמא לא יוכל לשלם אחר כך, ואם כן, כאשר ישנם עיקולים או ערבויות מתאימים המניחים את דעת בית הדין, חשש זה הסתלק. אולם לשאר הטעמים, לכאורה נראה שהדין והתקנה לא באו על פתרונם, שהרי ללא תשלום בפועל אין כאן חלף מזונותיה ואין כאן תקנת חינא, ויתכן שאף הטעם "שלא תהא קלה בעיניו להוציאה" גם כן לא מתקיים, כי ודאי שיותר קל להביא ערב או לשעבד חפץ מאשר לשלם כסף ממש, אולם עדיין יתכן שגם לטעם זה מתקיים הטעם (בהתאם לאמור בשו"ע אבן העזר סימן סו סעיפים א-ב) וצריך עיון.