נזכר שחלם להיות כוב רוק. רועי רבינוביץ', הקולקטיב, במופע ההשקה | צילום: יובל אראל זז הצידה רוב הזמן, אבל ביצע את הלהיט הכי חם. רועי ריק, הקולקטיב | צילום: יובל אראל אם הייתי מתבקש לכתוב את דעתי על האלבום האחרון של להקת הקולקטיב, שנקרא "פנגיאה", אז כנראה והייתי מסויג. כי לצד מספר רצועות נפלאות יש גם כמה שהן לכל היותר בינוניות. על כל מספר עליות חדות מגיעות נפילות תמוהות. לפרקים האלבום מרגיש כמעט חסר כיוון, ככזה שהיה דורש אולי עריכה קפדנית יותר בכל הנוגע לבחירת החומרים הסופית. כמעט מדגדג לומר שהיה לו, כמו שאומרים להרבה ילדים, פוטנציאל גדול. אלא שבניגוד להרבה מהילדים האלה, שלהם אומרים את מה שאומרים רק בגלל שהמורים רוצים להיות נחמדים, ל"קולקטיב" יש באמת הרבה פוטנציאל. אני יודע את זה, כי הם השאירו שובל שלו על הבמה ב"בארבי" כשירדו ממנה אמש, לאחר שהתפוצצו מול אלף מעריצים נלהבים.
מזמן כבר לא ראיתי את הבארבי מלא כל כך. ראיתי אותו שמח יותר לאחרונה, בהופעת יום ההולדת של פורטיס וראיתי אותו נפעם יותר כשפיט דורהטי ניסה להתאבד על במתו, אבל כל כך מלא אני לא זוכר אותו בשנים האחרונות. וזה לא בכדי. לא רק את השם חברי "הקולקטיב" שאלו מאנשי התנועה הסוציאליסטית, אלא גם את ערכי העבודה שלהם. שבעת החבר׳ה שמרכיבים את הדבוקה הם לא רק מוזיקאים מוכשרים, אלא אנשי עבודה מסורים. כבר שנים שהם מלחינים ומקליטים ומפיקים ומופיעים. כל הפעולות האלה תורגמו אמש כאמור ל"בארבי" עמוס עד אפס מקום בקהל, שהגיע לאירוע ההשקה של האלבום החדש, אשר כבר זכה להשמעות ברדיו ולהייפ נאה.
נגנים גדולים. יוסי מזרחי | צילום: יובל אראל הנאה מהנגינה | צילום: יובל אראל הפער בין כמה שמדברים על "הקולקטיב", לעומת איכות המוזיקה באלבום עצמו שריר וקיים, אך נעלם כאמור ברגע שהם עולים על הבמה. הסיבה לכך היא שפתאום עידן רבינוביץ׳ נזכר שהוא כוכב רוק ולא רק בורג במכונה. הרעיון של שיוויון והאמונה שכולם תורמים במידה שווה ולכן זכאים לאותה מידה של ביטוי במוזיקה, הוא ראוי לכל הדעות, אבל זו לא מוסיקה קלאסית, אלא רוק ופאנק וג׳אז ועוד שלל ז׳אנרים שבהם הפוזה היא מרכיב מרכזי כל כך. "חיכיתי כל כך הרבה זמן לומר את זה, אז פשוט אומר - מה העניינים בארבי?", צעק רבינוביץ', ונזכר שפעם מול המראה חשב על כך שהוא רוצה להיות כוכב ולא לחלוק תמיד את אור הזרוקרים. אמש זה מה שהוא עשה. הוא השתולל, הוא שיחק עם הקול שלו, הוא גיוון את ההגשה שלו, הוא עשה רוק כמו שרוק אמור להיות: בועט, גאה, מלוכלך.
זה אותו הלכלוך והאומץ שהיו חסרים לי מעט, אבל באמת שרק מעט, באלבומם של "הקולקטיב". החלוקה השיוויונית בין רבינוביץ׳ לרועי ריק גורמת לתחושה מוזרה ולא אחידה ברמתה באלבום. בהופעה כל זה נעלם. ריק לקח צעד אחורה, ניגן במפוחית, ניגן בבנג׳ו, שר בעוצמה נמוכה פי כמה מחברו למיקרופון ובגדול פשוט נתן לרבינוביץ׳ להוביל.
ביצועי ההופעה טובים מהאלבום | צילום: יובל אראל חילקו סטיקלייטים לקהל באווירה של מסיבה | צילום: יובל אראל אבל בדיוק כמו שצריך את הכוכב שיקח על עצמו את הזריקה כששעון ההתקפה עומד להיגמר, עדיין אי אפשר לנצח בלי שאר שחקני הקבוצה. גם שאר הנגנים של "הקולקטיב" הגיעו אמש במלוא כוחם. "פנגיאה" הייתה יבשת-העל שממנה נוצרו כל היבשות שאנו מכירים כיום בכדור הארץ. היא התפרקה ונתנה לאסיה להיות אסיה ולאירופה להיות אירופה. על אותו המשקל - אמש בבארבי הורגשו קטעי הסולו, הורגשה ההנאה מהנגינה, הורגשה הפוזה הרצויה של כוכבי רוק.
וכן, "הקולקטיב" הם כוכבי רוק. כשהם התקדמו והרימו ידיים הקהל עשה כמוהם, כשהם ביקשו מהקהל לקפוץ האנשים קפצו, כששרו אז שרו עמם, כשהם הרימו את הקצב האנשים הרימו את רגליהם מהקרקע וקפצו עמם. זה היה רוק כפי שרוק אמור להיות: כיפי, מאולתר, מאתגר ומאוד מאוד מהנה. מספיק מהנה בשביל שבכלל לא נציין את הבעיות הטכניות בסאונד. ואכן היו כאלה, אבל שוב - אין אפילו צורך לציינם מעבר לכך. "הקולקטיב" לא נתנו לשום דבר להפריע להם אמש.
צריך לומר שגם כשההופעה נרגעה, הרמה לא ירדה בצורה ברורה. כשהקצב הואט וריק הוביל את ההרכב בביצוע ל-"Happiest of All Memorial Days" היו שם כמה רגעים של יופי קטן ומושלם, אבל גם אותם הרגעים החווירו ברגע שהחברים החליטו לחזור ולעשות שמח: הם חילקו מקלות זוהרים לכל הנוכחים, כיבו את האורות, הכניסו מספר קטעים אלקטרוניים, שילבו אלתורים, קפצו בעצמם באקסטזה שתורגמה מיד לשמחה גדולה אצל הקהל, ונוצרה אווירה מסיבתית שהשאירה טעם של עוד ושל פוטנציאל גדול. לא רק לעוד הופעה, שתהיה בקרוב לאור הביקוש העצום, אלא לאלבום הבא, שבתקווה יעשה את קפיצת המדרגה ממוזיקה טובה מאוד למעולה.