בהתאם להוראת סעיף 4 ולהגדרות שבסעיף 1 לחוק זכות יוצרים, דיסק מוסיקלי זוכה להגנת זכות יוצרים; זכות זו נפרדת מהזכויות של המשוררים והמלחינים, קרי זכות היוצרים בהקלטה של חברת ההקלטות אשר הפיקה את הדיסק; "תקליטים זוכים בישראל להגנת זכות יוצרים כיצירה עצמאית נוסף על ההגנה הנתונה ליצירה המוסיקלית המוקלטת. לכן כשאדם רוצה לעשות 'העתקה' או 'ביצוע פומבי' בתקליט, עליו להידרש לא רק להסכמת בעלי זכות היוצרים במילים ובלחנים, אלא גם להסכמת בעלי זכות היוצרים בהקלטה" (תמיר אפורי, חוק זכות יוצרים, תשע"ב – 2012, עמ' 100).
בהתאם להוראות סעיפים 4, 8(ג) ו- 9 לחוק, ככל ודיסק מוסיקלי מתפרסם בו-זמנית בישראל ובמדינות אחרות, רואים את הדיסק המוסיקלי ככזה שפורסם לראשונה בישראל באופן שמקיים את ההתניה שבסעיף 8(ג) לחוק והופך את הדיסק לבר הגנה בישראל; בנוסף, דיסקים מוסיקליים אשר הופקו במדינות זרות, זוכים להגנה בישראל אם נחתמה אמנה בין ישראל למדינה הזרה שבה הופק הדיסק המוסיקלי.
התקבלה טענתו של ב"כ התובעת, כי מאחר וישראל ומצרים חברות באמנות בינלאומיות אשר מעניקות הגנה הדדית לזכויות יוצרים (אמנת ברן, הסכם טריפס ואמנת ג'נבה), דיסקים מוסיקליים אשר הופקו במצרים זוכים להגנה בישראל כאילו יוצרו בישראל.
נפסק כי הדיסקים (הטבעות המקור) שהופקו על ידי החברות המצריות פורסמו בו-זמנית בישראל ובמדינות אחרות ולכן יש להתייחס אליהם כאילו פורסמו לראשונה בישראל וזאת מכוח הוראת סעיף 2(2) לחוק לפיו: "יצירה שפורסמה לראשונה בישראל ובמדינות אחרות בו-זמנית – יראו אותה כאילו פורסמה לראשונה בישראל".
על כן נפסק כי לחברות המצריות קיימת זכות יוצרים בדיסקים לפי הוראות החוק משהתקיים לגביהם הן התנאי הקבוע בסעיף 8(ג) לחוק (הדיסקים פורסמו לראשונה בישראל) והן זכות יוצרים לפי אמנה בין-לאומית בהתאם לסעיף 9 לחוק; בהינתן החזקה הקבועה בסעיף 64(4) לפיה, "מופיע על תקליט בדרך המקובלת שמו של אדם כמפיק התקליט, חזקה כי אותו אדם הוא בעל זכות היוצרים בתקליט...", ומאחר וסימניהן המסחריים של שתי החברות המצריות (א/71) מופיעים על הדיסקים המקוריים ועטיפותיהם (א/52 עד א/66), יוצא כי החברות המצריות הן בעלות זכות היוצרים בדיסקים המקוריים וכפועל יוצא מכך הן הבעלים הראשון של זכות היוצרים בדיסקים בהתאם להוראות סעיף 33(2) לחוק לפיו: "המפיק של תקליט הוא הבעלים של זכות היוצרים בתקליט".
נפסק כי "החברות המצריות העניקו לתובעת רישיון ייחודי באופן שהפך את אמאד לבעלת הזכויות והזכות הבלעדית והיחידית בכל הקשור במתן הרשאה או איסור הטבעה, העתקה, שיווק והעמדה לרשות הציבור של התקליטים שבבעלות החברות המצריות. אמאד הפכה להיות בעלת הזכות הבלעדית והיחידית בכל הקשור בהגנה על זכות היוצרים של החברות המצריות וההגבלה היחידה שנקבעה בהסכם בין אמאד לבין החברות המצריות היא הגבלה גיאוגרפית שתחמה את תוקף ההסכם לגבולות מדינת ישראל כולל הרשות הפלשתינית. הקשר בין אמאד לחברות המצריות נמשך מאז 15.4.07 עד עצם היום הזה".
התובעת לא הסתפקה רק בהגשת הסכם ההרשאה והגישה יפויי כוח מטעם החברות המצריות המסמיכות את ב"כ התובעת להגיש תביעות בגין הפרת זכויות היוצרים שלהן בתחומי מדינת ישראל והגדה המערבית, בשמן ולטובתן של אותן חברות.
(ד) בסעיף זה, "רישיון ייחודי" – רישיון המעניק לבעליו זכות ייחודית לעשות פעולה מהפעולות המפורטות בסעיף 11, כפי שנקבע בו, ומגביל את בעל זכות היוצרים מלעשות ומלהרשות לאחר לעשות פעולה כאמור".
במקרה זה, על יסוד התיעוד הנ"ל (ההסכם/ההרשאה ויפויי הכוח) ועל יסוד העדויות נפסק כי קיים חוזה בכתב להעברת זכות היוצרים של החברות המצריות בדיסקים עסקינן לתובעת וכן למתן רישיון ייחודי לגביהם, בהתאם להוראות סעיפים 37 ו- 11 לחוק, לרבות הענקת זכות לתובעת להגיש תביעות דוגמת התביעה דנן; בנוסף, התובעת זכאית להגיש את התביעה בהיותה בעלת רישיון ייחודי וזאת בהתאם להוראות סעיף 54(א) לחוק לפיו: "(א) תובענה בשל הפרת זכות יוצרים רשאי להגיש בעל זכות היוצרים, ואם ניתן לגביה רישיון ייחודי כהגדרתו בסעיף 37(ד) – גם בעל הרישיון".
"העושה ביצירה פעולה מהפעולות המפורטות בסעיף 11, או מרשה לאחר לעשות פעולה כאמור, בלא רשות של בעל זכות היוצרים, מפר את זכות היוצרים, אלא אם כן עשיית הפעולה מותרת לפי הוראות פרק ד'".
סעיף 11 לחוק מגדיר את זכות היוצרים ביצירה, בין היתר, בתור זכות בלעדית לעשות ביצירה העתקה (כאמור בסעיף 12 לחוק), או העמדת היצירה לרשות הציבור (כאמור בסעיף 15 לחוק); סעיף 12 לחוק מגדיר העתקה של יצירה כעשיית עותק של היצירה בכל צורה מוחשית.
(5) ייבוא לישראל שלא לשימוש עצמי כהגדרתו בסעיף 129 לפקודת המכס".
סעיף 48 לחוק נועד להטיל אחריות גם על מי שעוסק במסחר בעותקים מפרים של יצירה (תמיר אפורי, שם, עמ' 382).
א. האם מדובר ב"עותק מפר של היצירה" – האם הדיסקים של החברות המצריות שנמכרו בחנויותיהם של הנתבעים הם בבחינת עותק מפר של הטבעת המקור.
ג. האם ביצעו הנתבעים אחת מהפעולות המפורטות בס"ק 1 – 5 של סעיף 48 לחוק, קרי האם מכרו, החזיקו והציגו לציבור בדרך מסחרית את הדיסקים המפרים.
נפסק כי על יסוד עדויותיהם האמינות של שליחי התובעת, נקבע כי הנתבעים מכרו להם דיסקים של שירים בערבית.
על כן נפסק כי הנתבעים עשו את הפעולות המפורטות בס"ק 1, 2 ו- 4 של סעיף 48 לחוק, היינו, מכרו בחנויותיהם (לרבות הצעה או העמדה למכירה), החזיקו למטרה מסחרית והציגו לציבור בדרך מסחרית דיסקים מוסיקליים של החברות המצריות.
האם מדובר בדיסקים שהם בבחינת עותק מפר?
נפסק כי לחברות המצריות זכות יוצרים בדיסקים לפי הוראות החוק וכן קבעתי כי הנתבעים מוכרים בחנויותיהם עותקים של אותם דיסקים. האם מדובר ב"עותקים מפרים" כהגדרת "עותק מפר" בסעיף 1 לחוק?
נפסק כי כל הדיסקים שנקנו מחנויותיהם של הנתבעים הם שכפול (העתקה) של הטבעת המקור של החברות המצריות.
"על הסוחרים בעותקים של יצירות לנהוג בזהירות ובסבירות, שאם לא כן ייחשבו למי ש'היה עליו לדעת'" (תמיר אפורי, שם, עמ' 384). במקרה עסקינן הנתבעים ידעו או היה עליהם לדעת, כי הם מוכרים דיסקים מפרים ולכל הפחות עצמו את עיניהם מלברר את העניין והעדיפו להמשיך ולמכור את הדיסקים, כך שאין המדובר במפרים תמימים. יודגש, כי בהתאם להלכה הפסוקה, עצימת עיניים בנסיבות כמתואר לעיל כמוה כידיעה על הפרה עקיפה של זכות היוצרים (ראו: ת.א. (ת"א) 2320/02 lnfogrames lnc. ואח' נ' ש.י.י צעצועים בע"מ [פורסם בנבו]).
נפסק כי במקרה עסקינן מתקיימים כל יסודותיו של סעיף 48 לחוק וכי הנתבעים חטאו בהפרה עקיפה של זכויות היוצרים של החברות המצריות והתובעת בדיסקים, דבר המהווה עוולה אזרחית (בהתאם להוראות סעיף 52 לחוק), המזכה את התובעת לסעד בדרך של צו מניעה (סעיף 53 לחוק) ופיצויים בלא הוכחת נזק (סעיף 56 לחוק).
"56(א) הופרה זכות יוצרים או זכות מוסרית, רשאי בית המשפט, על פי בקשת התובע, לפסוק לתובע, בשל כל הפרה, פיצויים בלא הוכחת נזק בסכום שלא יעלה על 100,000 שקלים חדשים.
(ד) השר רשאי, בצו, לשנות את הסכום הקבוע בסעיף קטן (א)".
בכתבי התביעה עתרה התובעת לחיוב הנתבעים בתשלום פיצויים סטטוטוריים בסך 60,000 ₪ (ולא בסך 100,000 ₪ כנטען בסיכומיה); בהינתן השיקולים המפורטים בסעיף 56 לחוק וכאשר מדובר בהפרה עסקית רחבת היקף, ממנה הפיקו הנתבעים רווחים כספיים והם אף לא טרחו להפסיקה בעקבות הגשת התביעה, מחד גיסא, בנתבעים שאין עיסוקם היחיד במכירת דיסקים מפרים כאשר עניין זה היה רק חלק מחנויותיהם, מאידך גיסא, ועת לא הוברר לגבי כל נתבע ונתבע כמות הדיסקים המפרים שהוא מחזיק בחנותו ופרק הזמן שלאורכו בוצעו ההפרות (כדי שניתן לקבל אינדיקציה לכאורית אודות הרווחים שיכול להפיק), נפסק פיצויים בדרך של אומדנא בסך 10,000 ₪ לגבי כל אחד מהנתבעים.