רוק אנד רול מגיע בכל מיני צבעים ומינים. יתכן וזו הסוגה המוזיקלית הרחבה והענפה ביותר בהיסטורית הפופ העולמית. על הציר הארוך הזה, כמעט כל אחד יכול למצוא את עצמו. רוק רך לעדינים, בלדות רוק לרגשנים, רוק כבד ומטאל למתבגרים, רוק מתקדם למתוחכמים, וכו'. בישראל, משום מה, רוק נחשב אוטומטית למשהו איכותי יותר, וכסוגה העליונה במוזיקה הישראלית. יחד עם זאת, כדאי שנתחיל להבין שלא כל רוק הוא רוק טוב, ומשהו שעבד פעם לא בהכרח יעבוד גם היום. גם ברוק, כמו בכל סוגה מוזיקלית, צריך לעבוד קשה כדי להישאר רלוונטים ומעניינים. כנסיית השכל נורא השתדלו כשהחליטו לחבור לתזמורת ים תיכונית, אבל משום מה זה לא ממש עבד להם. סטלה מאריס, לעומתם, ויתרו מראש על הניסיון לחדש, והוסיפו לרפרטואר שיר שנשמע ארכאי למדי. המחשפות שיוצאות לדרך חדשה התחילו עם בלדת רוק מקרטעת שהתפתחה בסופו של עניין לשיר סוחף ומענג. ואלקטרה הם אולי הרוק הכי מעניין ורלוונטי שיש היום בארץ.
מסתערים על העולם: Electra – Charge!כשאומרים על שיר ישראלי באנגלית שהוא נשמע מחו"ל, זה בדרך כלל כתו תקן איכותי, להדגיש שאם זה נשמע כאילו זה בא מעבר לים, כנראה זה יותר טוב ממה שיש לנו פה. יחד עם זאת, לא לכל שיר באנגלית מגיע התואר המפוקפק. במקרה של אלקטרה, אפשר להרגיש שלמים עם האמירה ולא להסס לרגע. ניצן חורש וחבריו היו נכונים כבר באלבום הראשון שלהם, ונדמה שהם רק ממשיכים קדימה. השיר החדש הוא רוק נעורים מתפרץ, אבל עם אינטליגנציה מוזיקלית של אמנים עמוסי ניסיון. יש רק גיטרות, בס, תופים ופסנתר, ואיכשהו מתוך המינימליזם הזה, הם מצליחים לייצר עומק ועניין רב מאוד. אם נעמוד לרגע על הרלוונטיות והעדכניות של אלקטרה, המוזיקה שלהם הולכת כמעט יד ביד עם הבלק קיז, אולי השם החם ביותר ברוק העולמי, עם נגיעות של דיוויד בואי פה ושם, שהרלוונטיות שלו מעולם לא עמדה בספק, ולעולם גם לא תעמוד. בקצב הזה, אלקטרה נמצאים בדרך הבטוחה לפנתאון הרוק הישראלי, לעוד שנים ואלבומים רבים של רלוונטיות.
אלקטרה (צילום: אורית פניני) סינגל השבוע: ריף כהן – רוצה פרחיםאני מתחיל להישמע כמו תקליט שבור, וזו הופכת להיות בעיה. זה כבר סינגל שלישי לריף כהן מתוך אלבום בכורה שייצא רק לקראת החגים, וזה כבר סינגל שלישי שמאפיל על כל חבריו באותו השבוע. מאחר וזו ישראל, יש איזו סכנה שיחשדו שזו עוד כתבה מוזמנת, אבל אני נשבע שלא זה הסיפור. כהן ממשיכה למצב את עצמה רמה אחת מעל כולם, ומפתיעה בכל שיר מחדש. אחרי שני שירים בצרפתית, מגיע לראשונה ביצוע בעברית לשיר, שכמו כל שירי האלבום, נכתב על ידי אימה, פטריסיה כהן. השפה השתנתה, אבל למרבה הפלא העברית לא הצליחה להרוס את האנרגיות הצפון אפריקאיות-צרפתיות שיש במוזיקה המרעננת שלה. גרוב, כרגיל, יש פה בשפע, וחטיבת כלי המיתר הרחבה עם צלילים מיוחדים של עוד וקאנון, למשל, מעניקה מקצב יחסית איטי אם כי מזיז את הראש בלי יכולת גדולה לשלוט בשרירים. כהן היא כמו כוס קרח באמצע יולי – מרעננת, ממלאת אנרגיות ומצילת חיים. ה-IT Girl אם תרצו. אומרים שהיה פה שמח: סטלה מאריס – זכרונותעצם זה שכל שני וחמישי יש פה להקה אחרת שמתאחדת לרגל X שנים להוצאת האלבום פורץ הדרך שלהם, זה אומר משהו על עומק הספסל של המוזיקה הישראלית. מצד שני, גם יכול מאוד להיות שאנחנו מאדירים באופן מוגזם את אייקונינו המוזיקליים. הפעם הגיע תורם של סטלה מאריס שמתאחדים למופע מחווה לעצמם, לחגוג 20 שנה לאלבום הבכורה שלהם. כמיטב המסורת, הוקלט לרגל קידום האירוע שיר חדש עם השם הכי ישיר שניתן להעלות על הדעת. כי זו הרי כל המהות של מופעים מהסוג הזה, להתרפק יחד עם הקהל על ימים עברו.
עבר הרבה זמן מאז שיתפו פעולה בהרכב המקורי והמלא, והחלודה מורגשת. היום, הקונצים האלה של התופים האגרסיביים והאיטיים, הבס העמוק והחשמלית המייללת כבר לא ממש עובדים, זה מרגיש פשוט מידי, ארכאי משהו. המוזיקה הישראלית עברה דרך ארוכה ב-20 השנים האחרונות, ומעבר ללהיזכר מה היו האנרגיות בימים ההם, אין ערך מוסף משמעותי לשיר הזה. אם בא לכם להיזכר ברוק שנות ה-80 וה-90, השיר החדש ישתלב נכון ברצף ולא תוכלו להבדיל אותו מחומרים אחרים של הלהקה. זה גם אומר שאין לחברים שום כוונה להמשיך הלאה ולצאת לדרך חדשה ביחד. הם מתאספים בשביל להתענג לרבע שעה על מה שהיה פעם, וזה הכל.
על פניו, זו אמורה להיות נוסחה מנצחת. בצבא אומרים שאמור זה שם של דג, כלומר ציפיות לחוד ומציאות לחוד. בסופו של עניין, השיר הזה די משעמם. עובר מעל הראש ולא משאיר חותם. הקשבתי לו מספר לא קטן של פעמים ברצף, וכמה דקות אחרי אני נשבע שאני לא מצליח להעלות במוחי אפילו את הפזמון. הביצוע עצמו הוא לא הבעיה, גם לא התזמורת שעושה את עבודתה נאמנה. הבעיה נעוצה בשיר עצמו, בלחן, במילים, שמשתלבים לכדי תוצר שלם לא מעניין בעליל, בוודאי פחות מוצלח כמעט מכל מה שעשתה הלהקה עד היום. ניתן לזהות שמדובר בכנסיית השכל, יש להם סאונד מאוד אינדיקטיבי שקיים גם בשיר החדש, אבל זה לגמרי לא מספיק בשביל לייצר שיר טוב.
במהלך החזרות למופע המחווה, כך מספרות בנות הלהקה, נכתב השיר "לגעת בשמיים" בעידודה של קורין אלאל שהשתתפה בכתיבת השיר והפיקה אותו. כשהתחלתי להקשיב בציפייה לקבל משהו חדש ומעניין, מעט התאכזבתי מההתחלה של השיר שהזכירה לי בלדת רוק פשטנית ורדודה, שכל מהותה היא לסחוט רגשות. אבל ככל שהשיר התפתח, השתחרר אצלי משהו והצלחתי להתמסר אליו ולהנות ממנו יותר ויותר. הביצוע בנוי ככה שהוא מגיע לשיא בפזמון שחוזר שוב ושוב ומייצר את האפקט המוצלח ביותר שיכול פזמון רוק חוזר לעשות – להיחקק בזכרון. למרות הפתיחה המגמגמת, הביצוע הקולי החזק של מלי שלום בהחלט עושה את העבודה, בשילוב עם שיר בעל מבנה מתפתח שלוחץ על הכפתורים הנכונים בבטן. כאמור, צומת דרכים. כולי תקווה שזהו הצעד הראשון מיני רבים, בדרך ללהקת רוק נשית יציבה במוזיקה הישראלית.