ביום ג' 27.7.2010 הרסו פקחי המינהל ושוטרים את הכפר הבדואי אל-עראקיב, לפנותו לייעור. התושבים הקימוהו מחדש. מאז נערכו 136 הריסות, והקמות מחדש.
אל-עראקיב ("ערקוב" בלשון רבים, גבעה, כמו "העקוב" בעברית בפסוק "והיה העקוב למישור") הוא כפר בדואי בלתי-מוכר, 10 ק"מ מצפון לבאר-שבע, ליד העיר הבדואית רהט. המוכתר של אל-עראקיב הוא שייח' סייח אל-טורי. אבי-סבו רכש ב-1905 – עוד בתקופה העות'מאנית! – את אדמות אל-עראקיב משבט אל-עוקבי. על חלק מהשטח הקימה המשפחה בית-קברות, שבו הם קוברים את מתיהם עד היום. עם הקמת מדינת ישראל הבדואים קיבלו את אזרחות ישראל, ואף השתתפו בבחירות לכנסת ב-1951.
ב-1952 בא המושל הצבאי אל השייח' של אותם ימים, ואמר לו שצה"ל מתכוון לערוך תמרונים באזור, ועל תושבי אל-עראקיב לפנות את המקום לחצי שנה, עד לסיום התמרונים, ולטובת ביטחונם עליהם לעבור לשטח סמוך, שבו ישב שבט אל-הוזייל. באותה תקופה העבירו הממשלות את הבדואים בנגב לאזור ה"סייג" – במשולש שבין באר-שבע, דימונה וערד. מאוחר יותר ביקשו תושבי אל-עראקיב לחזור לאדמתם, אך אז נאמר להם שעליהם לשלם דמי חכירה – על האדמה שלהם! מובן שהם לא הסכימו לשלם דמי חכירה על אדמתם.
אזרחי ישראל הבדואים חיפשו עורכי-דין ופנו לבית-המשפט בתלונה על הרס בתיהם על אדמתם. בסיומו של מאבק משפטי ארוך וערעורים רבים, בית המשפט העליון קבע במאי 2015 שמדובר באדמות מדינה המיועדות לשימוש ציבורי.
בשנים האחרונות נוהגים שייח' סייח, כמה מאנשיו, ותומכים יהודים בודדים – לעמוד בכל יום ראשון בצומת רהט-להבים במשמרת מחאה. השתתפתי במשמרת עשרות פעמים.
פרשת אל-עראקיב גורמת לי להתבייש להיות ישראלי יהודי.
אכן בושה וחרפה! אני לא מצליחה להבין את הממשלות שלנו, ובוודאי לא את בתי המשפט. מזעזע!
כל 200,000 הבדואים בנגב טוענים לבעלות רק על 5% מאדמות הנגב! על זה אי אפשר להתפשר? היתה ועדת שופט בית משפט עליון בדימוס שמצאה פשרה לבעיה, השר אז בני בגין מצא פתרון – והימנמנים הנוראים שלנו, וביבי בראשם, זרקו הצידה גם את השופט וגם את בגין. אני זוכר את דברי מצנע, כשהיה ראש הועדה הקרואה בירוחם ועזר לבדואים בסביבה: בסוף הבעייה תתפוצץ לנו בפנים!
לא היכרנו את הסיפור המביש הזה. תודה לך רז שכתבת עליו, ועוד יותר שאתה מציל בפני הבדואים האומללים את הבושה היהודית. .
בית המשפט העליון דחה בשבוע שעבר ערעור שהגישו 16 מבני משפחת אל-עוקבי הטוענים לבעלות על קרקעות בנגב, בין היתר בכפר הבדואי הבלתי מוכר אל-עראקיב. בית המשפט הותיר את הקביעה לפיה יש לרשום את הבעלות על אדמות אלה על שמה של המדינה.
שלושת השופטים, המשנה לנשיאה אליקים רובינשטיין, סלים ג'ובראן ואסתר חיות, דנו באופן מעמיק בסוגיית הקרקעות בנגב, ובפרקליטות ציינו כי מדובר בפסק דין תקדימי שילווה תביעות בעלות עתידיות וכאלה המתדיינות.
אילו רק היינו מתנהגים בצורה אנושית – אילו רק היו שלטונות ישראל מתייחסים לבדואים כאל בני אדם. לא היו מזיזים אותם כחפצים ממקום למקום, מקיימים הבטחות, נותנים כבוד לזכויות רבות שנים על הקרקעות. אילו… והם לא היחידים שכך אנחנו – – יהודים בישראל – נוהגים בהם כלא בני אדם. אלא שזה לא ממש מקטין את העוולה. כל הכבוד על תמיכתך רבת השנים.
הבעיה היא מדינית ולא משפטית. אין חולקים שישראל היא מקלט ליהודי הנרדף.
אבות המדינה לא דאגו למנוע"עבד כי ימלוך".
אני, חניך השומר הצעיר מגיל 6 (פולין 1934), שמעתי לראשונה שיש כאן ערבים רק ב1950, כשהגעתי ארצה.
שיקום כפר 136 פעם, מוכיח שעם כל הכבוד לנפתלי רז, הדרך שלו לא יעילה. אולי לפני שתקימו את הכפר בפעם ה137 , כדאי ליצור חזית אחת עם בני בגין? יש לדעתי, הרבה אנשי ימין המבינים שבנפשנו הדבר.
הארץ שיכורת כוח, ומכת 1973 לא הביאה התפקחות. איש לא מוכן לקבל שעפיפון גבר על חיל האוויר החזק ביותר באזור.
הבעיה איננה השופטים, גם אז וגם היום. הבעיה היא במחוקקים. ראה בכתבה על "חוק רכישת מקרקעין"!
" רוב האדמות עליהם יושבים הקיבוצים כולל קיבוץ שובל מול רהט היו שייכים לערבים http://www.zeevgalili.com/2005/05/11316 "
קראתי בעיון את ההפניה , ומה שכתוב שם זה בדיוק להפך.
לא כתוב שם שהאדמות היו שייכות לערבים שהיו שם . כתוב ממש להפך , שלא היו שייכות לערבים ההם.
האמת היא שרוב יישובי הכפר נבנו על שטחי החקלאות של הערבים, בד"כ תמורת פיצוי. גם אדמות יהודים רבות נלקחו לצרכי ציבור תמורת פיצוי. החוק הנוהג בישראל מאפשר זאת.
איך משלבים אוכלוסיית ערביי ישראל בחיי מדינה בת זמננו? זה תהליך איתי של שינוי עיסוק, מגורים, בחירת מקצוע וכו. בעניין זה אין הבדל בין ימין לשמאל, ולא צריך לפזר שקרים. כך נבנתה המדינה. ידוע ש45% רופאים ו55% אחיות בארץ הם ערבים. החברה הערבית עוברת את השינוי. התהליך החל גם אצל החרדים.