המאמר הזה גם צוטט על ידי עמוס הראל בהארץ, ב- 10 בנובמבר 2017: "... לפני כמה שנים טעם גם האלוף גרשון הכהן, שבינתיים השתחרר מצה"ל, שבקצונה הבכירה יש יותר מידי חניכים מצטיינים ופחות מידי בנדיטים. הטענות הללו אינן נטולות משקל" (ההדגשה שלי, פ"י) (הראל, 2017).
ההיסטוריה הביטחונית של ישראל, עוד מימי היישוב העברי, אימצה לחיקה את דמות הבנדיט. הדמות המכוננת לעניין זה הוא הבריטי, מייג'ור גנרל אורד צ'ארלס וינגייט (Wingate; 1944-1903), שכונה 'הידיד', תומך נלהב בציונות, שהגיע לארץ בשליחות הצבא הבריטי בימי המרד הערבי הגדול, והקים את פלגות הלילה המיוחדות של ארגון ההגנה. וינגייט הועבר לאחר מכן לאפריקה ולאסיה, תרם רבות לבריטניה במלחמת העולם השנייה, ונהרג בהתרסקות מטוס בהודו, במהלך המלחמה.
הצבא הבריטי תרם בנדיט גם לצד הערבי: את לוטננט-קולונל תומאס אדוארד לורנס, הידוע גם בכינוי לורנס איש ערב (Lawrence; 1935-1888): שהצליח להניע את המרד הערבי נגד האימפריה העות'מנית בשנים בשנים 1916–1918. הוא שרת לצדו של האמיר פייסל (לימים מלך עיראק) כידידו הקרוב ויועצו הצבאי. לזכותו נזקפת הטקטיקה של ריתוק הכוחות הטורקים לעיר אל-מדינה ולמסילת הרכבת החיג'אזית, דבר שעזר לבריטים לכבוש את ארץ ישראל. ב-1917 הוביל לורנס את הערבים במבצע מזהיר לכיבוש עקבה. בעקבות מבצע זה היה לורנס לחוליה המקשרת בין הגנרל אלנבי, שמונה למפקד העליון של הכוחות הבריטיים במצרים, לבין צבאו של פייסל. לבריטים נסללה הדרך להמשיך את מסע הכיבוש צפונה לכיוון דמשק, עם עזרה ערבית ותוך התמוטטות מערך ההגנה הטורקי.
הכהן, אגב, אינו היחידי שעוסק בסוגיה הזו. ד"ר אורי מילשטיין, למשל, מכנה את הבנדיטים בספרו, "קריסה ולקחה" (ראו תמונת הכריכה משמאל), "האליטה הקרבית או זרוע האבירים": זרוע זו נוטלת על עצמה סיכונים למען הארגון. קוד ההתנהגות שלה הוא אחריות. אנשים אלה צומחים, במה שמכנה אורי מילשטיין, 'קו הדם': המקומות שבהם הורגים ונהרגים.
גם ארגוני ביטחון אחרים, כדוגמת המשטרה, זקוקים לבנדיטים כמו אוויר לנשימה ברגע שבו נדרשות רפורמות קיומיות; ונרתעים מהם, תמיד, כמו מאש. בדרך כלל, הם מגיעים להנהגה רק כתוצאה מ'תאונה', שבעטייה, המנגנון נכשל בסיכול מינויים.
שאול רוזוליו היה המפכ"ל החמישי של משטרת ישראל, בשנים 1972–1977. הוא קיבל את תפקידו מהסיבות הלא נכונות, אחרי פטירתו של המפכ"ל, אהרון סלע, שהספיק לכהן בתפקיד פחות מחודשיים בלבד, מה- 1 באוגוסט 1972 ועד ל- 23 בספטמבר 1972.
במהלך כהונתו יזם שאול רוזוליו שורה של רפורמות מקיפות במשטרה: בתקופתו קיבלה המשטרה את האחריות על ביטחון הפנים במדינה והוקמו בה יחידות רבות ובהן המשמר האזרחי, אגף המבצעים, מחלקת החבלה, היחידה לחקירות הונאה, הימ"מ ועוד. הוא היה זה שפתח את שורות המשטרה לקציני צה"ל ולאקדמאים (מה שכונה הגר"ש), והקפיץ, בבת אחת, את איכות הקצונה המשטרתית, באותה עת.
אסף חפץ קיבל את תפקידו, לאחר שקודמו, רפי פלד, נאלץ לפרוש מהמשטרה לאחר 13 חודשים בלבד - מאפריל 1993 עד 1 במאי 1994 - עקב פרסומים בתקשורת על טובות הנאה שקיבל, ביניהן חבילות נופש בבתי מלון. הוא ניסה לקעקע את התרבות הארגונית במשטרה, דרך שינוי אסטרטגיית השיטור לאסטרטגיה של שיטור קהילתי. אולם, לאחר עזיבתו התמסמסה הרפורמה הקהילתית, והארגון הלך והידרדר עם השנים. הניסיון הבא לשנות את המשטרה נעשה רק בימים אלה, עשרים שנים אחרי, בתקופת רוני אלשיך.
ככל שהתרחקה מדינת ישראל ממאבקים קיומיים - משנות השמונים של המאה הקודמת ואילך - איבדו הבנדיטים את מעמדם בצה"ל, כמו בצבאות רבים של 'שלום'. יתרה מכך. בתוך המערכת הוכנסו חסמים, שמונעים את צמיחתם העתידית של בנדיטים חדשים (ספק אם רוב הבנדיטים של פעם היו עוברים ראיון פסיכולוג, ומגיעים לקורס קצינים היום, וכלל לא ברור, שהיו מסיימים אותו...).
גרשון הכהן טוען כי, את מקום הבנדיטים ממלאים בעתות שלום הפקידים והטכנאים (המגובים בעורכי דין): הם מתנהלים באופן טכני, במאמץ להתאים לכל בעיה תכנית עבודה שתטפל בה. מרגע שיצאה תכנית עבודה, היא מועברת לטיפולם של טכנאים ופקידים בדרג נמוך יותר, שיממשו אותה. הביורוקרטיה מותירה מעט מאוד מקום לראיה כוללת, בהיבט הוליסטי-הסתגלותי. כך קורה פעמים רבות בניתוח של המענה האופרטיבי, הצבאי, והביטחוני (Israel Defense, 2011). כך קרה במשך שנים, גם במשטרת ישראל.
פה יש בעיה גדולה כי בוודאי הכרחי לדעת כיצד להפעיל את הכוח, והפעלת הכוח מושתתת תמיד על רעיון פעולה בעל צורה ביצועית, שרכיביו טכניים במהותם; אבל כשאנחנו מדברים על המענה ועל הקשיים במתן המענה, אנו מדברים על היכולת להעמיד איזה שהיא נקודת שיווי משקל, המתכללת את כלל ממדי הפעולה (Israel Defense, 2011).
הסתלקותם של הבנדיטים מעמדות הכוח משפיעה גם על תפיסת המצוינות בצה"ל: על פי גרשון הכהן, מצוינות היא עניין הקשרי: נניח שאנו יוצאים למשלחת בקוטב הצפוני, וזקוקים לרופא. מי יתאים לנו? יכול להיות אחד, שהוא הטוב בעולם ברפואת עיניים או בניתוחי מוח, אבל לנו הוא לא יתאים. אנו זקוקים דווקא לרופא בחדר מיון, שלא התקבל לתחומי התמחויות היוקרתיים ביותר. הוא יודע לעשות טיפול ראשוני, לאפיין, לתת דיאגנוזה בסיסית. הוא יודע לעשות את מה שצריך במצב הנתון. במקום שבו הוא מצוי כעת יגידו שהוא בינוני. אבל, בשבילנו הוא אידאלי! (Israel Defense, 2011).
דוגמה אחרת שהביא הכהן: יש שני בוגרי תיכון, אחד שהציונים שלו הם 100 במתמטיקה ו- 0 בספרות ובספורט; והשני שקיבל 75 בכל המקצועות. מי יותר טוב? אין לי ספק מי אדם יותר שלם. אם אני צריך למצוא ‘האקר’ למחשבים, כנראה שאקח את זה שקיבל 100 במתמטיקה, אבל אם אני צריך מישהו שינהל לי את הדוכן בשוק או שיטפל לי בילדים, אז כנראה אבחר בשני, שמקבל 75 בכל, אבל יידע לעשות את העבודה כמו שצריך (Israel Defense, 2011).
החינוך למצוינות בימינו - טוען הכהן - מוביל במידה רבה לגישה הטכנית. לכאורה, לכל דבר יש את המומחה שלו, ואם מתעוררת בעיה בתחום כלשהו, יפנו אותה אל המומחה הרלוונטי.
"צריך למצוא את האיזון בין כושר מימוש לכושר של יצירה, זאת אומרת, שאם יש אדם עם כישרון יצירתי אך הוא אינו מביא אותו לידי ביטוי, זה לא שווה כלום. וגם הפוך - אם יש כושר מימוש אדיר אך בלי לבחון אם משימה מסוימת רלוונטית לצורת הפעולה הקיימת, אזי בסוף נכנסים עם הראש בקיר (Israel Defense, 2011).
איך יוצרים את החיבור הנכון? שאלה טובה ואין תשובות מוחלטות. אבל אין ספק שקל לחסום את האיזון הזה, דרך התכניות שמממשות תחומי מצוינות, כשאנשים רוצים להגיע לתחומי מצוינות ועושים הכול כדי להגיע אליה. למשל: להיות טייס טוב, זה סוג של התכווננות לערוץ התפתחות, שבסופו אתה משקיע יותר ויותר בהישג, שהתפוקה שלו הולכת ופוחתת (Israel Defense, 2011).
לעומת זאת, ההערכה לקצינים קשורה בין היתר ליכולת ההסתגלות שלהם. המקצוע הצבאי ברמות הנמוכות מחייב מומחיות, ואילו ברמות הגבוהות הוא מחייב הוליסטיות" (Israel Defense, 2011).
גרשון הכהן גורס כי בעידן שלנו דווקא לערבים קל מאיתנו, כיוון שתרבותם מסייעת להם להסתכל על המציאות בעין מסתגלת. כך למשל, לנשיא מצרים, אנואר סאדאת, (ראו תמונה למטה עם הנרי קיסינג'ר) שחתם על הסכם שלום עם ישראל בשנת 1979, הייתה הסתכלות הסתגלותית מצויינת. הוא בא ואמר: ‘הנה הדיאגנוזה שלנו - אנחנו לא יכולים להילחם עם הישראלים בסיני מכיוון שאנחנו מוגבלים בשני תחומים משמעותיים, האחד הוא העליונות האווירית והשני העליונות בתחום התמרון - אז הסתכלות טכנית אומרת, בואו נראה איך אנחנו משתפרים בשני המימדים האלה’, אבל ההסתכלות ההסתגלותית הובילה אותו לכיוון אחר לגמרי (Israel Defense, 2011).
גם ארגון כמו חיזבאללה - שמבחינה מקצועית צבאית הוא מהפכה בעולם המלחמה - הוא אבטיפוס של זיהוי המגבלות והפיכתן לסוג של יתרון: כך, בלי חיל אוויר ובלי צוללות, הם הצליחו להפוך לאיום אסטרטרגי על מדינת ישראל. איך עושים את זה? הגישה שלהם הוליסטית. הם מצליחים לשלב את תפיסת הפעלת האש שלהם בתוך מערכת הוליסטית, שבה יש גם התאמה מלאה למרקם הפוליטי שבו תוכו הם מתפקדים, בתוך לבנון, וגם הבנת משחק הלגיטימציה (Israel Defense, 2011).
אפילו החמאס מפגין יכולת הסתגלות בימינו, מול הקשיים הבלתי אפשריים שבהם הוא נתקל, ועדכני להיות, מצליח לשמור בידיו את העוצמה ברצועת עזה, במצב שאובייקטיבית הוא כמעט אבוד מבחינתו (Israel Defense, 2011).
ארגון צבאי, שיוותר לחלוטין על קיומם של בנדיטים במערכת, מוותר בעצם מראש על ממדים של תעוזה ויצירתיות - בעיקר ברמה האסטרטגית - שיחסרו לו עד מאוד ברגע של מבחן, ורגעים כאלה במזרח התיכון, יגיעו תמיד.
ישנם ארגונים צבאיים, שהמסורת שלהם מאפשרת להם לשמר בנדיטים וליצור עבורם מסלולים עוקפים, כך שיתאפשר להם להגיע לבכירות. כדאי שגם אנחנו נפעל להחזיר לעצמו את אותם הדברים שהיו סימן ההיכר של צה"ל שנים רבות, ויפה שעה אחת קודם!
מערכת Israel Defense (שנת 2011), "חניכים מצטיינים מפחידים אותי", 19/9/11.
פנחס יחזקאלי (2015), אוי, התרבות הארגונית, ייצור ידע, 28/8/15.
פנחס יחזקאלי (2014), הרפורמה הקהילתית במשטרות העולם המערבי, 2001-1980, ייצור ידע, 24/4/14.
פנחס יחזקאלי (2015), תרבות משטרתית, ייצור ידע, 24/5/15.
עמוס הראל (2017), היוזמה הסעודית, הארץ, 10/11/17.