כששמעתי שאלון ברייאר זכה במקום הראשון בתחרות לעיצוב פוסטרים בנושא רגאיי, היה לי ברור שאני רוצה להיפגש איתו כחלק מהמחקר לקראת התערוכה. ברייאר, בן 29, הוא בוגר מסלול איור במחלקה לתקשורת חזותית בבצלאל משנת 2010. פרויקט הגמר שלו, "בזכרי ימים ימימה", כלל איורים של חלוצי הזמר המזרחי במארז מיוחד. מאז הוא הספיק לאייר הרבה פורטרטים בעיתונות, בעיקר זמרים מזרחיים – "מין טייפקאסט של מאייר" הוא קורא לזה – עבד כחצי שנה כארט דירקטור במשרד הפרסום אדלר חומסקי ובשנה הארונה הוא עובד כמאייר ראשי בשייקר.
"שייקר היא אפליקציה שקיימת בתוך פייסבוק כבר שנה וחצי ומאפשרת לנהל מפגשים וירטואלים בסביבה של בר, חצר פרטית או מסיבת גג, ועדין להיות אתה, הפרופיל שלך. זה לא כמו סקנד לייף שאתה בונה לעצמך אוואטר. כדי לדבר עם מישהו אתה חייב להתקרב אליו, אפשר להזמין משקה, לרקוד, ממש לתקשר בפייסבוק ולא רק לקרוא עדכונים בצורה פסיבית. שייקר הופך את החוויה ליותר אינטראקטיבית.
"איור וקטורי מקצר המון תהליכים אבל כל עוד אתה מודע לכך שאתה עובד עם תוכנה גרפית יש לך אחריות לא ליפול למקום שהתוכנה מנסה לקחת אותך. כשאני מאייר וקטורית אני כל הזמן חושב איך אני יכל לתת את הטאץ' שלי, אפילו מבחינה ידנית. לדוגמה, לבדוק צבעוניות רנדומלית, או כשאני עושה פורטרטים יש לי חוק: אני מתקדם עם כלי הטרייס עד 60 אחוז ובכוח עוזב אותו כדי להגיע לאיור שיש בו מגע אישי. בנוסף, הרבה פעמים אני עובד בצורה וקטורית עם טכניקות ידנית ומשתמש בשקיפויות כאילו אני עובד עם צבעי מים. זה דווקא לוקח המון זמן ובגלל זה הפסקתי לאייר לעיתונות. כשעבדתי עם שבעה לילות הם ידעו שזה לוקח זמן, אבל בפנאי פלוס למשל, יש להם קריקטורה שהם שומרים לסוף של העיתון כדי שהיא תהיה כמה שיותר עדכנית. זה כבר לא עבד אצלי כי היה לי חשוב שהתוצאה תהיה בין הווקטורי לידני. אם אני מרגיש שמשהו נראה ממוחשב מדי, אני מנסה לחמם אותו. למשל, דוגם צבעים מסרטי בורקס, מהדברים הכי חמים שאני יכול למצוא, משתמש בנוסטלגיה בישראליות, בביתיות, כד לחמם את האיור ולא לסיים עבודה שהיא ממוחשבת מדי.
למה זה בכלל מפריע? אתה לא שייך לדור שאמור לאמץ את הלוק הדיגיטלי?
"זה מפריע כי זה מקבל לוק מאוד כללי. אני חושב שזה מה שמייחד את האיורים שלי. ברגע שאני מכניס את הפן היותר אישי או ידני, שם זה נהיה יותר מקורי – במקום שאני לוקח אחריות ואומר עד כאן.
"עיתונים מתים על איור וקטורי כי הם יכולים לשנות הכל כל הזמן. מצד שני, כשאני שולח איור אין לי מושג כמה כסף אני אקבל, הרבה פעמים משלמים לפי הגודל של האיור המודפס. אתה פותח את העיתון ואתה לא יודע מה תמצא, כמו רולטה. בכל מקרה, כשכל העבודה עם העיתונות המודפסת פחתה, התחלתי לחפש תחרויות. חיפשתי משהו חדש. אני מאד אוהב דברים שקשורים למוזיקה, אני מוזיקאי בעצמי, ואז מצאתי את התחרות הראשונה לעיצוב פוסטרים בנושא רגאיי, שיתוף פעולה בין מעצב אמריקאי יליד ג'מייקה לבין מעצבת מיוון, שהגיעו אחד לשני דרך הפייסבוק.
"אני לא כזה חובב של מוזיקת רגאייי אבל היום מספיק להסתכל קצת בגוגל אימג'ס, לקרוא קצת, לאגור מספיק ידע ורפרנסים כדי ליצור עבודה שנשענת על ערכים תרבותיים והיסטוריים. כמובן שתוך כדי העבודה גם שמעתי מוזיקת רגאיי. זה היה קצת כמו פרויקט הגמר שלי והמוזיקה המזרחית, האינטרנט מאפשר לחקור ולצלול לתוך נושא. הייתה לי תחושה שכולם יפלו לקלישאות של בוב מרלי, של אריה ושל הצבעוניות שמזוהה עם הרגאיי. אמרתי לעצמי שמספיק שאני אגיד משהו אחר ויש לי סיכוי.
"אחרי שזכיתי במקום הראשון משרד החוץ שמע על הזכייה ואז התקשר אלי שגריר ישראל ברפובליקה הדומיניקנית. זה היה לפני ארבעה חודשים, הייתי בסופר ביפו. הוא אמר שזה כל כך נדיר שיש קשרי תרבות בין ישראל לג'מייקה ושאל אם אני רוצה לבוא לג'מייקה לפתיחת התערוכה. נסעתי לג'מייקה, היה לי שם נהג צמוד והייתי בכל העיתונים ותוכניות הבוקר, תוכניות רדיו, הייתי ממש סלב. זה ממש עניין אותם. יצא לי לתת שם הרצאה בבית ספר לעיצוב ואמנות ואז הבנתי שאין להם מושג מי האנשים שמופיעים בפוסטר, שמתמקד בסגנון מסוים בתוך הרגאי ומציג את שלושת החלוצים של הדאב שהתחילו את הסגנון האקספרימנטלי. סטודנטים בגיל שלי לא הכירו אותם.
אני לא בטוח כמה סטודנטים פה היו מכירים את חלוצי הזמר המזרחי.
"כשהגשתי את פרוייקט הגמר הייתה באמת בעייה שלא כולם ידעו אם זה דומה או לא.
"כיום אני משתמש באינטרנט יותר ככלי שמשמר תרבות. ארכיון קק"ל לדוגמה הוא אחד האתרים שאני נכנס אליהם הכי הרבה. תמיד אפשר לחזור אחורה ולראות מה קדם לכל מה שקורה עכשיו, על מה הכל יושב. בנוסף אתה יכול בצורה מאד פשוטה לבדוק איזה איורים שלך עובדים או לא בזמן אמת בפייסבוק. יש בשייקר מחלקה שלמה של "ביזנס אינטלג'נט", שבודקת מי נכנס מאיזו מדינה, איפה הגולשים נתקעים וכן הלאה. אתה יכול לבדוק איזו טכניקה עובדת, איזה נושאים עובדים.
"כשאני מאייר אני מחפש חור בפרצה, מחפש משהו שמישהו אחר לא עושה, מחפש הזדמנות. הרבה יותר קל לעשות את זה היום, את "הסטארט-אפ" הזה. זה קצת כמו שייקר, קצת כמו מוזיקה מזרחית בבצלאל. זה בדיוק הדבר הזה, זה בדיוק הפרצה בגדר.
פוסט זה פורסם כחלק מהמחקר לקראת התערוכה איור עכשיו שעתידה להתקיים בבית האמנים בתל אביב בשנת 2014. בלינק אפשר למצוא את כל הפוסטים שהתפרסמו עד כה בנושא.