המיתה הנדונה כאן היא סקילה, למרות שבפרק ה עסקנו בכל דיני הנפשות. כנראה שהמשנה ערוכה לפי ההנחה שסתם מיתה היא מיתת סקילה, בניגוד לדעת חכמים מאוחרים יותר - שסתם מיתה היא חנק.
הסקילה דומה להריגת השעיר בעזאזל, ראו יומא ו, ח: גם שם יש דרך דומה של הריגה, סודרים וכו'.
הדמיון מרמז על מגמה להרחיק את הסקילה מהאיזור המיושב, וכך גם בברייתא הבבלית סנהדרין מב ב, המקפידה על הרחקת הסקילה משלושה מחנות. אבל ראו דברים כב כא, שהיו גם סקילות בפתח הבית; ואכן המשנה אינה דורשת להרחיק מאד את בית הסקילה, אלא מחוץ לבית הדין.
רק אם הנדון עצמו איבד תקווה, ואינו מלמד על עצמו זכות בדרך שיש בה ממש - מוציאים אותו להורג. שאין הדין נגמר עד שהרגו את הנאשם.
בניגוד לשיטה הרומית, הכרוז אינו מכריז על העבירה כדי להרתיע את הציבור, אלא כדי להציל את הנאשם. לכן הוא מזכיר את שמות העדים (כדי להזים אותם), ומזמין את הציבור ללמד זכות.
(א) נגמר הדין - מוציאין אותו לסקלו.
בית הסקילה היה חוץ לבית דין, שנאמר (ויקרא כד יד) "הוצא את המקלל".
[ואדם אחד רוכב] הסוס רחוק ממנו, כדי שיהא רואהו.
אומר אחד "יש לי ללמד עליו זכות" - הלה מניף בסודרין, והסוס רץ ומעמידו.
ואפילו הוא אומר "יש לי ללמד על עצמי זכות"
מחזירין אותו, אפילו ארבעה וחמישה פעמים - ובלבד שיש ממש בדבריו.
מצאו לו זכות - פטרוהו, ואם לאו - יוצא ליסקל.
כל מי שיודע לו זכות - יבוא וילמד עליו"
התוודה, שכן דרך המומתין מתוודין, שכל המתוודה - יש לו חלק לעולם הבא.
הוידוי מבטא את הממד של הכפרה בהוצאה להורג, כפרה החלה לא רק על עוונות הנאשם אלא על עוונות החברה כולה.
לפי הפשט הומת עכן בעקבות הוידוי שלו, אבל המשנה טוענת שהוידוי היה רק חלק מהליך הסקילה שלו; וראו גם במדבר רבה כג ו.
אם אינו יודע להתוודות - השוו ביכורים ג, ז.
בתוספתא ט, ג מסופר, בהתאם לגישת ר' יהודה: ומעשה באחד שיצא ליסקל, אמרו לו "התוודה", אמר: תהא מיתתי כפרה על כל עונותי, ואם עשיתי כך אל ימחול לי, ויהיה ב"ד של ישראל נקי.
וכשבא דבר אצל חכמים זלגו דמעות, אמרו להם: להחזירו אי אפשר, שכבר נגזרה גזירה, אלא הרי דמיו תלויין בעדיו.
ויען עכן את יהושע ויאמר אמנה אנכי חטאתי [לה' אלהי ישראל] וכזאת" וגו'.
ומנין שכפר לו וידויו?
היום הזה אתה עכור, ואי אתה עכור לעולם הבא.
ואם אינו יודע להתוודות - אומרים לו: אמור "תהא מיתתי כפרה על כל עונותי".
אומר: תהא מיתתי כפרה על כל עונותי - חוץ מעוון זה.
(ג) היה רחוק מבית הסקילה ארבע אמות - מפשיטין אותו את בגדיו.
פשיטת הבגדים מסמנת את המוות, שבו אין בגדים ואין כבוד. האשה יוצאת מכלל זה בגלל הפומביות של הטקס, והשוו סוטה א, ה.
האיש - מכסין אותו מלפניו.
והאשה - מלפניה ומאחריה, דברי רבי יהודה.
(ד) בית הסקילה היה גבוה שתי קומות.
אחד מן העדים דוחפו על מתניו.
נהפך על לבו - הופכו על מתניו. הופך אותו כך שיהיו פניו למעלה.
אם מת בה - יצא.
ואם לאו - השני נוטל את האבן, ונותנה על לבו.
אבן הסקילה היא אבן אחת כבדה. המוות אמור להיגרם מהנפילה (השוו דברי הימים ב כה יב) או ממעיכת הגוף על ידיה. את האבן לא משליכים ולא מניחים על פני המומת, אלא על ליבו - כדי לא לנוול את הגופה, ראו לקמן ז, ג.
הכוונה היא לכתחילה שההורגים את הנאשם יהיו העדים עצמם, כדי להעמיס עליהם את מלוא האחריות על העדות שלהם ולפטור את שאר הקהילה. בכך מסתייגת המשנה שוב מחד המשמעות של ההאשמה.
שנאמר (דברים יז ז) "יד העדים תהיה בו בראשונה להמיתו, ויד כל העם באחרונה".
כל הנסקלין - נתלין, דברי רבי אליעזר.
וחכמים אומרים: אינו נתלה, אלא המגדף והעובד עבודה זרה.
האיש - תולין אותו פניו כלפי העם, והאשה - פניה כלפי העץ, דברי רבי אליעזר.
וחכמים אומרים: האיש נתלה, ואין האשה נתלית.
אמר להן רבי אליעזר: והלא שמעון בן שטח תלה נשים באשקלון!
אמרו לו: שמונים נשים תלה ואין דנין שנים ביום אחד! ומכאן שלא ניתן ללמוד הלכה משמעון בן שטח.
בניגוד למשפט הרומי, שבו התליה מיועדת להגביר את ההרתעה, כאן התליה היא טקס שאיבד את משמעותו, ועלינו לקיימו כגזירת הכתוב, ולכן מקצרים אותו ככל האפשר.
מאותה סיבה, בניגוד לאינטרס של ההרתעה, כאן מנסים למנוע את השיחות על המומת ועל חטאו.
הדרשה בסוף המשנה היא כדעת חכמים, שהנתלה הוא המגדף דווקא, וראו לקמן ז, ה.
ומקיף שתי ידיו זו על גבי זו, ותולה אותו.
כי קבור תקברנו [ביום ההוא], כי קללת אלהים תלוי" וגו'.
כלומר "מפני מה זה תלוי? - מפני שברך את השם." - ונמצא שם שמים מתחלל!
מדרש נוסף על הביטוי "קללת אלהים". לפי המדרש הזה, לא מדובר בקללה המאיימת על הסביבה, אלא בקושי לקב"ה עצמו, שכביכול כואב לו הראש כאשר האדם תלוי. וראו דרשה שלישית בתוספתא ט, ג: צלם אלהים אינו ניתן לביזוי, והוא קיים בגוף האדם ולא בנפשו, ולכן אין לבזות את גוף הרשעים.
הרקע של שעת השמד ודמם של צדיקים שנשפך הוא, כנראה, אחת הסיבות לקושי הרב להוציא אדם להורג בהלכה.
איסור הלנת המת נלמד מההוצאה להורג וחל על כל אדם (ראו אבל רבתי, יא א), כשם שדרשת ר' מאיר אינה דווקא על הרשעים, אלא לומדת מהם על הקושי של הקב"ה עם מותם של צדיקים.
(ה) אמר רבי מאיר: בזמן שאדם מצטער, [שכינה] מה לשון אומרת?
[כביכול] "קלני מראשי, קלני מזרועי".
אם כן המקום מצטער על דמם של רשעים שנשפך - קל וחמר על דמם של צדיקים!
ולא זו בלבד [אמרו], אלא כל המלין את מתו - עובר בלא תעשה.
הלינו לכבודו, להביא לו ארון ותכריכים - אינו עובר עליו.
(ו) נתעכל הבשר - מלקטין את העצמות, וקוברין אותן במקומן.
החובה לשאול בשלום הדיינים והעדים מכפיפה את ההתנהגות החיצונית לחוקי החברה, ומונעת קרע בה בין הדיינים לבין קרובי הנהרג, וראו תוספתא יד, א. אבל בלב מותר לקרובים להתאבל על מות יקירם, וראו ירמיה יג יז.
כלומר שאין בלבנו עליכם כלום, שדין אמת דנתם.
אוחזר מתוך "https://he.wikisource.org/w/index.php?title=ביאור:משנה_סנהדרין_פרק_ו&oldid=886970"