וַיִּקָּהֲלוּ עַל משֶׁה וְעַל אַהֲרֹן וַיֹּאמְרוּ אֲלֵהֶם רַב לָכֶם כִּי כָל הָעֵדָה כֻּלָּם קְדשִׁים וּבְתוֹכָם יְהֹוָה וּמַדּוּעַ תִּתְנַשְּׂאוּ עַל קְהַל יְהוָה. וַיִּשְׁמַע משֶׁה וַיִּפֹּל עַל פָּנָיו. ( פרשת קרח טז, ג,ד) הבעש''ט הקדוש אמר שבכל פרשה ופרשה יש הארה הרוחנית בעולם, בשנה ובנפש. כלומר, עכשיו קוראים פרשה הזאת בשמים, השם יתברך נובע אתה תורה כל הזמן וממלא את העולם בתורה. כידוע שעולם הזה הוא עולם התוהו, ''דבר המתהה בני אדם'' כמו שכתוב בספר ''הבהיר'', ותורה הקדושה היא עולם התיקון. התפקיד שלנו לרומם את העולם ולהתאים אותו לתורה, להתאים את עולם התוהו, עלמא דשיקרא, לעולם התיקון שזה תורה הקדושה. ''עֵץ חַיִּים הִיא לַמַּחֲזִיקִים בָּהּ וְתֹמְכֶיהָ מְאֻשָּׁר (משלי ג, יח). אין להתאים את התורה לעולם הזה, חס ושלום, אלא להיפך לרומם את העולם הזה לתורה הקדושה.
פרשה זה לשון לפרוש, כל פרשה פורשת מאת השם יתברך בתוך הבריאה. זאת אומרת שכל פרשה – עכשיו זה פרשה קרח – היא מאירה בכל העולמות, כל הזמנים וכל הנשמות. ובגלל שזה מתלבש בפנים אז יש לנו תיקון של אותה פרשה. אז עכשיו בפרשת קרח יש לנו הזדמנות לקיים שתי מצוות חשובות: א' לא להיכנס למחלוקת – מצווה לא תעשה – לא להחזיק במחלוקת וגם ב' מצווה תעשה – לברוח ממחלוקת כי מחלוקת, חלילה, מדבקת.
אומר הבעש''ט הקדוש שעל ידי מחלוקת דבר אחד שלם נעשה לחלקים.
לכן גדול השלום, שלום – זה כלי שמחזיק ברכה. אחד משמות של הקב''ה זה שלום. ואנחנו צריכים להפנים את זה בתוך הנפש שכל אחד יסתכל בעצמו וירגיש את הצורך לעשות מלחמה במשהו. מדוע? פרשת קרח התלבשה בו. לכן זה הזמן לברוח ממחלוקת, כדכתיב: ''הִבָּדְלוּ מִתּוֹךְ הָעֵדָה הַזֹּאת'' (פרשת קרח טז, כא).
יש סדר בתיקון העולם והנפש: הכנעה, הבדלה, המתקה. הכנעה – להגיד שמחלוקת היא רעה. שום יהודי לא יסכים לקבל דבר רעה. מתי הוא מקבל דבר רע? רק כאשר מוכרים לו את הדבר כדבר טוב. מתי יהודי עושה עבירה, חלילה? כאשר אומרים לו שזה מצווה. כי יצר הרע הוא צבוע, הוא צובע עבירות כמצוות. ויהודי עושה עבירה כשוגג ואנוס, חלילה. לכן, דבר ראשון זה הכנעה – להגיד שמחלוקת זה דבר הכי רע שיש בעולם, להשפיל, לבזות את המחלוקת. מחלוקת ראשונה בתורה – זה מחלוקת הנחש על הקב''ה, ומחלוקת הזאת – שורש לכל מחלוקות שיש בעולם. ובגלל שנחש הוא מעולם של תוהו ועולם הזה הוא עולם התוהו אז לפי הטבע שלו הוא מלא מחלוקות.
שלב השני בתהליך של תיקון– לברוח ממחלוקת, ''הִבָּדְלוּ מִתּוֹךְ הָעֵדָה הַזֹּאת'' . איזה עדה? עדה של מחלוקת.
ושלב שלישי זה המתקה – להתפלל על בעלי מחלוקת ולרומם אותם, לתקן אותם.
משה רבינו, אבי הנביאים, שאמר הקב''ה ''פה אל פה אדבר בו'', שהיה בדבקות ''רוחא ברוחא, נשמתא בנשמתא'', היה מוכן לסבול הכל, אבל כאשר באו קרח ועדתו ועשו צחוקים על כל התורה כולה, גם על תורה שבכתב וגם על תורה שבעל פה – אז הוא לא היה יכול לסבול יותר ונפל על פניו. למה הוא נפל על פניו? כי חשב שאולי קרח צודק ואני לא בסדר, אני צריך לעשות תשובה. משה רבינו, ענו מכל אדם, חשב שקרח צודק. אמר הקב''ה שקרח לא צודק, שקרח פשוט רוצה תפקיד חשוב, תפקיד של משה רבינו או של אהרון הכהן, המחלוקת שלו לא לשם שמים. אז משה רבינו התעשת והשיב כמו שהשיב, אבל בהתחלה ויפול על פניו, כל הפנימיות שלו נפלה, הוא התחיל לעשות תשובה עד שהקב''ה הקים אותו ואמר לו: זה לא אתה.
מזה אנחנו רואים שגם אצל צדיקים, גדולי הדור יכול להיות חשד, שלא נדע.
ובפרט שיחשדו אותו באשת איש. ופרוש הוא: כי משה רבינו עליו השלום נולד שיהיה רשע גמור ויהיה לו כל המידות הרעות, אך הוא היפך ושיבר כל המידות רעות, והשתדל רק להכניס עצמו במידות טובות.
כתב אדמו''ר הזקן: ''אודות משה – נאמר: "כי מן המים משיתיהו " , שנמשך מעולם התוהו'' ( תורה אור שמות נא, ד. יתרו סט, א) ובגלל שהוא בא מקצה עולם התוהו לקצה עולם התיקון אז הוא יכול להרים, להעלות כל אחד הנמצא בין הקצוות.
כל כוחות העולם היו אצל משה רבינו והיה אפשר להשתמש אותם לכאן או לכאן. עובדה שהיה בארמון של פרעה, ופרעה לא היה יכול לסבול אותו אם משה היה צדיק גמור בלי כל הכוחות האלה. וכאשר משה הפך כל הכוחות האלה לצד של קדושה – אז זה היה כוח אדיר. הרי כוח הטוב הוא מוגבל, כי טוב הוא טוב ויש דברים שלא מותר.
מה הבדל בין הטוב לבין הרשע. לטוב יש מסלול של קדושה, לרע אין גבולות – תוהו ובוהו. כאשר לוקחים כוחות האלה שאין להם גבול ומכניסים אותם לקדושה – אז זה כוח אדיר. וזה מה שעשה משה רבינו ע''ה.
ויש לפרש: כי ידוע בכוונת הקטורת, כי מש''ה במילואו הוא מספר מו''ת, ונמתק ונעשה האמ''ת. לכן מש''ה היה כלול בו שתי בחינות: א.טוב שהוא אמת, ב. ורע גמור שהוא מו''ת. ולכך הם לא הבינו ולא הסתכלו אל האמ''ת, וראו רק הבחינה הרע שהיה בו. דהיינו: הצירוף של מו''ת המרומז בשמו. לכן ''והביטו אחרי משה'' היינו: שלא הסתכלו רק בחינת אחוריים של משה שחדשוהו באשת איש כנזכר לעיל, שהיה נולד בבחינת כל המידות רעות.
כלומר, הם ראו כל המידות הרעות המולדות של משה רבינו ולא ראו שהוא הפך אותן לקדושה. כי כל המידות אפשר להשתמש גם לרע, חלילה, וגם לטוב. לא חשוב עם איזה מידות יהודי הגיע לעולם – חשוב לאיזה מקום הוא יכוון אותן. יהודי לא יכול להגיד: ''באתי לעולם ככה, זה הטבע שלי – אני עקשן או עצלן וכו' ''. כי יגידו לו: טוב, אז תהיה עקשן במצוות עשה ותהיה עצלן במצוות לא תעשה.
ממשיך הבעש''ט ומביא מדרש על משה רבינו.
כלומר, אמר משה רבינו לצייר השני: אתה רואה רק חיצוניות, הלב שלך לא רואה מה שצריך לראות – פנימיות של הדברים. אם אתה רואה את מישהו שהוא טוב – אז יכול להיות שהוא נולד ככה, זה הטבע שלו ואין כאן עבודתו. וזה נקרא טוב? הרי הוא לא עשה שום עבודה. אלא זה אדם טוב שעובד על עצמו ועושה את עצמו טוב, משנה כל המידות שלו לטובה. כי הוא בחר בטוב.
אבל קרח ועדתו הלכו בדרך של השכל, בדרך של נחש וראו רק חיצוניות של משה רבינו ולכן מרדו נגדו והתחילו את המחלוקת.
זאת אומרת שאם שני צדדים מחפשים את האמת – את הפנימיות של הדבר - אז זה מחלוקת לשם שמים ויכול להיות ששני צדדים צודקים, כמו שאומרת גמרא על הלל ושמאי ש''אלו ואלו דברי אלהי''ם חיים''. אבל אם מישהו מתחיל מחלוקת מכל סיבה אחרת כמו קרח – אז המצווה היא לא להשתתף ולברוח מהמחלוקת. לכן אומרת המשנה ''מַחֲלוֹקֶת קֹרַח וְכָל עֲדָתוֹ'' ולא אומרת מחלוקת קרח ומשה, כי משה רבינו ברח מהמחלוקת הזאת.