"כי אתם מגעילים" ענה הנער שהוביל והגביר את הקצב.
"למעוותים יש את החלק שלהם מהאי, ולנו יש את שלנו." הוסיפה הנערה מהמאסף.
"ומה אתם?" שאלה ליריק.
"אנחנו הממזרימות" ענתה הנערה, "טעויות".
"או עם יותר מדי", השלימה הנערה מאחורה בגאווה.
את שאר הדרך במערות הם עשו בשתיקה. הם יצאו מהאזור המאוכלס, בו בערו פתיליות במרחק שווה אחת מהשנייה. הנער המוביל לקח את הפתילייה האחרונה מגומחה בקיר והוביל אותם קדימה אל תוך העלטה המוחלטת. הלהבה הקטנה האירה מעגל שבקושי הגיע עד הנערה במאסף, והיה נדמה שהם צועדים בתוך בועה קטנה של קיום שנפקחת לפניהם ומיד נסגרת מאחוריהם. הם הלכו עוד כמה מאות מטרים לתוך החשכה עד שלפתע המערה נפתחה לפניהם לחדר גדול שבמרכזו הייתה בריכה גדולה, שבגלל האור החלש היה נראה שהיא מלאה במים שחורים.
"אתם יכולים להתקרב ולהסתכל" אמר הנער, "אני צריך לשמור את האש רחוקה". ליריק התקרבה והתכלה על השלולית – אלו אכן היו מים שחורים. היא נגעה בהם וגילתה שהם דביקים. אנדה גישש את דרכו אחריה, נגע גם הוא במים השחורים, הריח וטעם אותם.
"זה נפט. הציקלופ גילה את המערה הזאת, הוא גם גילה איך להפוך את הנפט לפרפין – וציווה על הממזרימות לשמור על הנפט ולזקק אותו לקרוסין בשביל המסע."
"הכנו את הכמות הנדרשת מזמן, אבל נאלצנו להתחיל ולשרוף אותה כאשר העורבנים דחקו אותנו לתוך המערות. בכל מקרה יהיה לכם מספיק, השאלה רק איך תצליחו לצאת מכאן".
לפרק שניים-עשר – מה עושים עם העורבנים?