כל חיי הבוגרים, ולמעשה מגיל 15, אני בתוך מערכות יחסים.
הראשונה נמשכה מגיל 15 עד 19, וכך גם מערכות היחסים שבאו אחריה, שנמשכו, כל אחת בתורה, מספר שנים. למעשה, אני כמעט ולא זוכרת את עצמי ללא בן זוג.
ופתאום אני גרושה, עם ילד. גרושה, אני. עם ילד. אמאל'ה, איזה פחד.
פחד??? במאה ה-21? לאישה עצמאית כמוני יש מה לפחד מהסטאטוס "גרושה"?
על מה אני מדברת? תשאל השואלת בפליאה, שכן, אישה דעתנית ועצמאית שהיא גם "גרושה" הפכה להיות שם נרדף לזוהר ואושר אינסופי, אשר ימיה מאז ובעקבות הגירושין, הפכו לחגיגה אחת גדולה של חופש ובילויים. כך מספרים לנו מעצבי דעת הקהל "הרשמיים" של העת הזו, מדורי הרכילות והבידור.
אז יכול להיות שאצל אמהות גרושות אחרות זה באמת תואם את המודל שעוצב ע"י מדורי הרכילות. אבל אצלי, איך לומר, זה נראה קצת אחרת.
הגירושין שלי הגיעו בשלב מוקדם מאוד, כשבני היה בן פחות משנה, כאשר כל חבריי ומכריי הם הורים לילדים צעירים. זוגות זוגות. חוץ ממני.
אז בימי החול, זה עוד בסדר, כי נפגשים בגן השעשועים, בבריכה או בים, כשבדרך כלל רק אחד מההורים מלווה את הילד/ה, ואז אני וגם הילד נראים ומרגישים כמו כולם. אבל בסופי השבוע, שאז מדובר בבילוי משפחתי, ושני ההורים מבלים יחד עם הילדים, זה מתחיל להרגיש לא נוח.
למרבה המזל עבור אי-זוגית כמוני, סוג הבילוי והפעילות שנבחרים ע"י הורים לילדים צעירים, גם בשבת, מותאמים לילדים, כך שהזוגיות היא לא מה שעומד במרכז. על אף זאת, כשלחבר או לחברה של הבן שלי יש גם אבא בסביבה, שמרים אותו, נוגע בו ומתנהל איתו אחרת מאשר אמא, זה צובט לי בלב לראות את הבן שלי שרוצה גם ואין לו, והוא צריך לחכות עם הצורך הזה עד לשבת הבאה.
אז בבילויים המשפחתיים הללו הילדים תמיד נוהים אחרי ומבקשים את קרבתי, הם יודעים שאני משחקת ומפעילה אותם, וזה באמת נורא כיף לי, אבל ברור לי שסיגלתי לעצמי את התפקיד הזה בין היתר גם כדי להתחמק מהסיטואציה של הישיבה עם ה"מבוגרים", שכולם, חוץ ממני, זוגות זוגות, וכולם בשיחות ומחוות זוגיות, שאני כל כך לא חלק מהם עכשיו.
ויש גם מגבלות רבות ששמה על עצמה האמא הגרושה הלא זוהרת, שהיא אני, שקרוב לוודאי שמי שלא עמד מעולם במקומה לא יכול להתחיל להבין על מה אני מדברת, שהרי תודעתינו באשר לדמות "הגרושה" מתקבעת באמצעות הגרושות הזוהרות והפתייניות המופיעות בתקשורת.
ובכן, כלל חשוב שאני מקפידה עליו מאוד, כגרושה הלא זוהרת, הוא הצנעת כל סממן של נשיות ו/או חתיכיות וכו', כדי שאף אחת מהאמהות האחרות לא תרגיש חס וחלילה מאוימת מהגרושה שמסתובבת לה בסביבת בעלה ומפתה אותו.
איך בדיוק? באמצעות תנועת ניגוב הנזלת הסקסית לילדים או אולי באמצעות משחק סובב סובב מטפחת הפתייני. לא יודעת, בכל מקרה, אני לא יכולה להרשות לעצמי ליטול את הסיכון שבשבת הבאה לא יזמינו אותנו.
כמו כן, גם את חוש ההומור והכריזמה הטבעית, שגורמת בדרך כלל לאנשים, נשים וטף להרגיש נעים ונחמד בחברתי, אני מוצאת עצמי הרבה פעמים מורידה לחצי התורן, מיד עם הופעת סימן המצוקה הראשון שאני מזהה מקרב קהל האמהות. שוב, כדי לא לבלוט ולזהור חלילה במידה העולה על הנדרש.
ותוך כדי הרהורים על זוהר וחופש מחד ועל פחד ומגבלות מאידך, אני נזכרת בפגישה שהתקיימה במשרדי לפני כמה שנים עם אישה שהייתה פרודה מבעלה בסביבות 5 שנים, כשלו כבר הייתה זוגיות עם אישה אחרת, ועל אף זאת היא סירבה בכל תוקף להתגרש ממנו.
"את יודעת מתי אני אסכים לקבל ממנו את הגט? כשיגדלו לי שערות על כף היד". ככה היא אמרה לי.
"תקשיבי לי ותקשיבי לי טוב: זה נכון שאנחנו לא חיים יחד כבר הרבה שנים, זה נכון שאני גם לא רוצה לחיות איתו, ואולם, אני לא מוכנה בעד שום הון שבעולם לשאת את הסטטוס "גרושה". אני לא אהיה גרושה. לא יקום ולא יהיה. נקודה".
מאז הפגישה ההיא עברו כבר כך וכך שנים, וכמעט הספקתי לשכוח מהגברת ומנחישותה הבלתי מתפשרת לעשות כל שלאל ידה על מנת שהסטטוס שלה לא יוחלף ל"גרושה".
לאחרונה, כשניסיתי לברר לעצמי ועם עצמי כל מיני דברים, יצא לי להיזכר בפגישה ההיא ובהתעקשותה של האישה, שנראתה לי אז כל כך לא מובנת.
כאשר תוך כדי העלאת הדברים מהזיכרון, מהמקום שלי היום, כגרושה עם ילד, מצאתי את עצמי מבינה פתאום את פשר החששות שלה. מבינה, הו הו, ועוד איך מבינה.
הזוהר הצפוני הוא שונה מחיי הזוהר התל אביבים, אבל הוא הרבה יותר אמיתי!
כשאת מצליחה להתגבר בכוחות עצמך (וכל מי שמכיר אותך ולו במעט יודע עד כמה את שופעת בכוחות האלה) על כל כך הרבה קשיים ומכשולים שעומדים בפנייך האור שקורן ממך יותר זוהר ויותר מושך מכל מחשוף שחושף צמד סיליקוני מבית היוצר של ד"ר קליין וחבריו למקצוע.
את גרושה כי גרשת מהחיים שלך הרבה כאב ומצוקות, שגם כל הקשיים העומדים בפנייך כעת מתגמדים לעומתם.
אז למי אכפת אם החברות הנשואות מפחדות לאבד את "החצי השני" כשאת בסביבה? את לא האישה שתסתפק בשאריות של מישהי אחרת! את לא תתפשרי על פחות מהטוב ביותר עבורך ועבור הבן המהמם שלך, ואין לי שמץ של ספק שכשבאמת תרצי ובאמת תהיי מוכנה לכך – יגיע הפרק ב' של חייך והוא יהיה נפלא!
בינתיים את עושה חייל בלהפוך את החיים שלך לטובים ביותר עבורך ועבור יהל, והם רק הולכים להשתפר!
דבי, תודה על המילים שלך, חברה.
ורד, את אשה אמיצה שמוציאה החוצה את המחשבות והתחושות שלי.
אם רק היית יודעת איזה כוח את נותנת לי היית נדהמת. תודה לך!
גלי יקרה, אני שמחה מעומק הלב שהדברים שלי נותנים לך כוח. את גורמת לי לדעת שכל החשיפה הזו היתה והינה שווה. חיבוק!
אני שמחה לשמוע שאתה אב פעיל בחיי ילדיך, ושאתה מפריד בין סיום הקשר עם אם ילדיך לבין הקשר עם ילדיך. זה באמת לא ברור מאליו. סופ"ש טוב.