כך, בשפה יבשה ולקונית, בדרך אגב, מאזכר מפקד החטיבה את אחד הגדודים בחטיבתו. ומה שחורה ללוחמי הגדוד במיוחד הוא צמד המילים "איננו נלחם". "לא נלחמנו?", שואל בציניות מהולה בכואב דורון בן שמעון. "נלחמנו ועוד איך נלחמנו ונפלו חללינו". בן שמעון היה שריונר צעיר בפלוגה ל'. בפרוץ הקרבות טרם מלאה שנה לשירותו הצבאי. "לא נלחמנו? חיילים מהגדוד שנשארו בחיים והיו כשירים הצטרפו לחטיבה 460 והמשיכו במלחמה. אז איך המח"ט שלנו יכול לומר שלא נלחמנו?".
יהודה סרוסי (מימין), דפנה כהן בן שאול ודורון בן שמעון. "חובה מוסרית לנופלים"
מפקדת הגדוד ישבה ב"דקלייה" בין הדיונות שכונתה "חצב", כ־30 ק"מ מהתעלה. שתי פלוגות (כ' ו־ל') ישבו בדקלייה לא רחוקה משם, "קטיה", והפלוגה השלישית (מ') במחנה מאולתר שכונה "צ'רצ'יל", כ־20 ק"מ מהתעלה. הדקליות - נאות מדבר עם עצי דקל בחולות - השרו אווירה פסטורלית, כמו בתיאורי גן עדן. מחלקות הגדוד ירדו לסירוגין להגנת "אורקל" (שנקרא קודם לכן "טמפו"), המוצב הצפוני ביותר בקו בר־לב.
"משהו הזוי", סיכם תמיר, "ובזה עסקו". תוכנית צה"ל למקרה של תקיפה מצרית בחצי האי סיני נקראה "שובך יונים". היא הייתה סודית ביותר והתבססה על הכוחות שהיו פרוסים במעוזים (המוצבים הקדמיים לאורך התעלה) ועל עתודת שריון בקווי התעוזים (המוצבים האחוריים). כוחות אלה נדרשו לסייע למעוזים במקרה של תקיפה מצרית. אף שזו הייתה תוכנית מגננה, היא התבססה על עקרון "אף שעל": לא נסוגים, בכל מחיר, משום עמדה. גם לא נסיגה טקטית.
"המח"ט, עם הניסיון הקרבי העשיר שלו, היה חייב לדעת שלדהור עם טנק בציר שלא ניתן לסטות ממנו, אפילו לא במטר, הוא מלכודת מוות", כועס דורון בן שמעון, כיום מדריך תיירים במקצועו. "הוא היה חייב להבין שלא ככה מכינים גדוד למלחמה. הוא, וגם לא אף אחד משאר המפקדים, לא נעמד מול הפיקוד הבכיר, הרים קולו, צרח ונעמד על הרגליים האחוריות שאסור ככה לצאת למלחמה, שהטנקים לא בנויים לסוג קרב שכזה ושרבים מהם יושמדו בניסיון לחבור לכוחותינו שבתעלה".ואכן כך קרה.
בן שמעון אומר כי ללוחמי הגדוד הייתה המלחמה כמו קרב אז'נקור שנערך ב־1415 בצפון צרפת, במהלך מלחמת מאה השנים בין צרפת לאנגליה. "יצאנו דוהרים כמו אותם אבירים, זקופים ויהירים בניצחונם, אך בסופה של המערכה, כשהתפזר האבק, 20 מחברי (חצי מהפלוגה) נשארו לעד בחולות הזהובים של סיני. כמה מחברי נפלו בשבי, מספר פצועים בגוף, וכל הנותרים בחיים לעד יהיו לכודים בתוך עצמם, עם הטראומה מהמלחמה ההיא".
"במשך שנים", מציין סרוסי, "לא סיפרתי למשפחתי על המלחמה, כי נטעו בנו תחושת כישלון".
האירוניה היא שרשף ניסה בספרו להחזיר חוב של כבוד לחטיבה 14 שלחמה בגבורה בקרבות החווה הסינית. עד לפרסום ספרו זוהו קרבות החווה הסינית - מהקשים במלחמה - עם הצנחנים, ולוחמי השריון הודרו מהם. אך בדרכו לתיקון ההיסטורי עושה רשף עוול משלו ללוחמי גדוד 9.