לפעמים אנשים היו מוכרים יבול, אבל בד"כ האנשים לא היו מוכרים, רק את הטבק היינו מוכרים. כשנגמרה עונת הטבק, בחורף, אנשים היו מיבשים את הטבק ואורזים אותו בחבילות, לכל אחד 20 או 30 חבילות, בהתאם לכמה שזרע. אלה שלא היה להם טבק היו באים ועוזרים לנו, ולוקחים קצת לעצמם. בדצמבר היו מוכרים את הטבק ומחזירים חובות... האנשים היו מלווים אחד לשני.
תושבי סוחמאתא היו מפטרלים כל לילה כדי לשמור על הכפר... לא היה נשק... כלומר, היה מעט מאוד נשק, נשק מקולקל וישן... האנשים נותרו במצב של פחד ודאגה עד לאוקטובר... האנשים דאגו יותר ויותר... לקחו את כברי וג'דין ולא נותרה אלא מעליא... האנשים עבדו כשהם דואגים... פעם אמי היתה שואבת מים מהבאר שלנו שליד הגורן, עבר איש על סוסה ובקש ממנה מים להשקות את הסוסה, וקצת תבן... הוא לקח מהחיטה, ואמי אמרה לו "קח מהתבן" אמר לה: ואללה, דודה אתם לא תאכלו מהתבואה הזאת, אתם מתאמצים ואחרים יאכלו..." וכך קרה!
קברו אותה וירדו לרמיש (בלבנון), שם היה כאמל אלנחאס, בן דודתו של אבי, דודתי ואמי הלכו אליו... הן החליפו את בגדיהן הרטובים, אכלו ארוחת בוקר וצהריים... בערך עבר אדם בשם שפיק מתרי מבקיעה, שהיה אצל אחיו בבירות ועבר אצל בן דודתו של אבי כשהוא נושא שתי מזודות. שאלו אותו לאן הוא הולך, אמר לבקיעה.. לאמי היתה אחות בבקיעה.. שאלו האם הן יכולות לבוא אתו, אמר להן שיסחבו לו את המזודות, כל אחת מהן סחבה מזודה אחת והלכו אתו מרמיש לחורפיש דרך החורש וההרים עד שהגיעו לבקיעה... הן הגיעו חולות, ונשארו בערך חודש בבקיעה.. אחר כך הלך בעלי והביא את אמי אלינו.