לגבי רוב אזרחי המדינה, המושג מדינת ישראל איננו שונה מהמושגים עם ישראל ו/או ארץ ישראל ולפיכך הם מניחים שמדובר בישויות שוות ערך. אך האמת היא שמדינת ישראל היא ארגון צעיר יחסית למושגי העם והארץ – שלא לדבר על כך שבזמן שלעם ישראל ולארץ ישראל יש – בנוסף להיותם בני דורות רבים - מעמד עובדתי ברור, המעוגן בעובדות המציאות, למדינת ישראל אין מעמד כזה.
מדינת ישראל, שהוקמה בשנת 1948 כדי לשמש מסגרת פוליטית וחוקית לתושביה של ארץ ישראל דאז, לא נשענה על הסכמתם. מכיוון שכך, קיים ספק רב לגבי המעמד הלגיטימי של המדינה, שלא לדבר על המעמד המוסרי של שלטון שאיננו מחוייב אפילו להגנת זכויות האדם של נתיניו – וקל וחומר שבפועל, כפי שמסתבר מן העובדות, עושה הממשל הישראלי מאז הקמת המדינה כאוות נפשו לגבי נכסיו ומשאביו של האזרח.
במדינות בעלות חוקה יש צורך ברוב מיוחס מסדר גודל מסויים ומעלה כדי לשנות סעיף הקיים בה לגבי זכויות האזרח, כי אלה נחשבות למקודשות. אך במדינת ישראל בעיה זו איננה קיימת שכן היא מעולם לא התחייבה לערכים מסויימים מבחינה חוקית. לכן רק הגיוני הדבר שמבחינתם של אלה הרואים את המדינה כגוף היכול לפגוע כאוות נפשו בזכויות הקנין של האזרחים, יכול הממשל להחליט לשנות כל הסכם שעליו חתם עם האזרח. חשיבות הבנתו של דבר זה חיונית לצורך התמודדות עם היותו של הממשל הישראלי גוף אשר איננו מונחה על ידי כללים ברורים של שמירת זכויות אדם של אזרחיו אלא על ידי הנחות יסוד המקנות לו את הבעלות על זכויות הקנין שלהם.
יש בענין זה גם הסבר אפשרי לדחיה רבת השנים של הממשל את ניסוחה של חוקה אשר תגן על זכויות האדם של האזרח הישראלי. אם ניתן היה לחשוב כי היעדר חוקה במדינה הוא תוצר של רשלנות, זלזול או חוסר רצון סתמיים, כדאי לנסות ולראות את הדבר מנקודת מבט אחרת: כזו של מזימה המכוונת נגד אזרחי המדינה במטרה לנכס את קנינם, כלומר לגנוב אותו. בהקשר זה, יודעים יפה משפטני הממשל כי חיזוק זכויות הקנין של אזרחי ישראל לא רק יגביל את האפשרויות הכמעט בלתי-מוגבלות העומדות היום לרשות הפקיד הממשלתי, אלא עלול לפתוח את דלתות בתי המשפט לגל תביעות מוצדקות נגד מדינת ישראל בעטיים של מעשי הגזל שלה.