"הבוקר עלה. באור הבוקר החזק נחשפה לעינינו האימה: כמות אדירה של מטענים היתה פזורה לאורך כל הסימטאות; המטענים היו מחוברים ביניהם במוקדים שונים בחוטי חשמל. בנוסף, זיהינו מטענים רבים תחת שקי בטון. לא ניתן היה להגיע אל הפצועים בלי לעבור דרך נחילי המטענים... כוח הפינוי דילג בין המטענים ונכנס אל הבית שבו היתה מחלקה 7 כדי להגיע אל הנפגעים. האזנתי כל הזמן לקשר... הרגשתי שהדם בורח לי מהגוף כששמעתי את ההודעה: 'קודקוד, לא נשארו פרחים (פצועים), כולם הרדופים (הרוגים)'".
בספר חדש שיצא בהוצאת משרד הביטחון, "יהלום, פעל", מתאר סגן (מיל') עופר סגל, מפקד מחלקה בחטיבה 5, את חוויותיו במבצע "חומת מגן". סגל שירת בפלוגה שאיבדה 13 מלוחמיה במארב הקטלני במחנה הפליטים ג'נין. "יהלום, פעל" הוא יותר סיפור אישי מניתוח מקצועי-טקטי. סגל שלם עם מטרות המערכה, ממעט בדברי ביקורת על אופן ניהול הקרב, עדיין נפעם מגילויי אומץ הלב של לוחמיו (המא"גיסט, מנשה חבה, נהרג מצרור פלשתיני בעודו מניף חבר פצוע על כתפיו). לעתים רחוקות הוא מרשה לעצמו להרהר על הדרך שבה נשלח הגדוד שלו אל הקרב הקשה ביותר במבצע. כך, בהערת אגב על ביקור של כתב "מעריב" (כיום בערוץ 1) יואב לימור, העיתונאי הראשון שהורשה להגיע למחנה בתום הקרב: "התבדחנו על האפשרות ש(לימור) ישאיר לנו את האפוד הקרמי שלו. היה זה האפוד הקרמי היחיד בחדר".
הקרב בג'נין נותר טראומטי מבחינת צה"ל. 23 לוחמים נהרגו בו, מהם 15 אנשי מילואים. חיילי חטיבה 5 נשלחו למחנה ג'נין כמעט כלאחר יד, בלא ציוד מיגון נאות, עם רובי אם-16 ארוכים, שהתמרון עמם בסימטאות הצרות היה קשה ומסורבל. חשוב יותר: הם הגיעו לשם אחרי הכנה מזורזת, מוגבלת, שלא התבססה על הלקחים שצברו חטיבות החי"ר הסדירות במבצעים במחנות פליטים אחרים, בחודש שקדם ל"חומת מגן". וחרף גבורת אנשי המילואים, נראה שצה"ל גזר מהאסון את מסקנותיו. רק במקרה של עימות רחב במיוחד ישובו ויישלחו חטיבות המילואים למשימות דומות. אף שגם יחידות החי"ר הסדירות שלחמו בג'נין ספגו נפגעים, חשף ניהול הלחימה שם את פער היכולת המקצועית בינן לבין צבא המילואים.
אולי צריך להזכיר את ג'נין דווקא בסוף שבוע של פסטיבל סביב המילואים, אשר לרגעים נדמה היה שהוא מעמיד בצל אפילו את חילופי הרמטכ"ל. ביום ראשון השבוע ציינה המדינה את יום ההוקרה השנתי למערך המילואים. ביום שלישי אישרה הכנסת, בקריאה ראשונה, את חוק המילואים החדש, המיישם רפורמה מרחיקת לכת שגובשה בשנים האחרונות. בין לבין, חולקו למילואימניקים שלל הנחות והטבות למירוק מצפונה של החברה הישראלית וכמה מהעיתונים הפיקו מוספי הצדעה מיוחדים. גם הפוליטיקאים גזרו קופון: משר הביטחון, שאול מופז (שאכן אימץ ודחף את היוזמה לשינויים) ועד ח"כ איתן כבל (עבודה), האיש שחרף מאמציו אינו מצליח להתחמק מצלמי העיתונות בכל פעם שהוא מתייצב לשירות המילואים השנתי שלו.
היה בהחלט על מה לשמוח, כמובן. תא"ל אריאל היימן, שמונה לקצין המילואים הראשי (קמל"ר) לפני שלוש שנים וחצי כשרבים תוהים אם יש בכלל צורך במשרה החדשה, רושם לעצמו כעת הישג ניכר. במרץ רב ובחריצות בלתי נלאית, הצליח היימן ליזום חוק הגיוני וראוי, העושה מאמץ ראשון להסדיר את שירות המילואים, תוך התחשבות בשינויים הגדולים שעברו על צה"ל והחברה הישראלית בשני העשורים האחרונים. מודל המילואים החדש, שאומץ בחוק, מבהיר כי מערך המילואים נועד לחירום בלבד (ואולי יצליח למנוע סוף סוף מקרים כמו הסיפור המופלא שפורסם השבוע ב-Ynet, על קבוצת המילואימניקים שהופקדה לשמור על עז במושב בבקעת הירדן); הוא מוריד רשמית את גיל הפטור משירות ל-40 ומגביל, למעט מקרים חריגים, את שירות אנשי המילואים ל-42 יום בשלוש שנים, שמרביתם יוקדשו לאימונים. מ-2008, שוב פרט לחריגים, לא ייקראו יחידות מילואים לתעסוקה מבצעית. בנוסף נקבע, לראשונה, שהמעבר מסדיר למילואים אינו אוטומטי: צה"ל יהיה רשאי לפטור משירות אלפי אנשי מינהלה, שאינו זקוק להם בתום שירות החובה.
לצד היימן, הפורש מתפקידו בסוף החודש, מילא תפקיד מרכזי בגיבוש הרפורמה אל"מ (מיל') אריה נייגר. חיפוש בארכיון הממוחשב של "הארץ" מגלה שהוא הראשון שהעלה דרישה לשינוי יסודי במערך המילואים ב-1995. מאמר נוסף, שפירסם בעיתון הצבאי "מערכות" ב-2002, הציג כמה מהמרכיבים של הרפורמה שגובשה כעת. נייגר גם הקים, ב-1996, את פורום המג"דים והמח"טים במילואים, שהיה הגוף האפקטיווי ביותר מבין התארגנויות אנשי המילואים שדחפו לשינוי. נייגר פרש מפעילות בפורום, בעוד שהיימן ואחרים נשארו והובילו, בין היתר, לתיקונים משמעותיים בטיב הביטוח המוענק לחיילי המילואים (חלק מראשי הפורום לא סלחו להיימן על כך שבתום מאבק הביטוח העז לחצות את הקווים ולקבל את תפקיד הקמל"ר, בשירות קבע).
אבל דווקא איש המילואים הבכיר ביותר בצבא לא מתפעל מהחוק החדש. זהו האלוף ישי בר, כיום נשיא בית הדין הצבאי לערעורים. בר ונייגר מיודדים; יחד שירתו כמ"פים בחטיבת הצנחנים הסדירה בסוף שנות השבעים (נייגר ואחרים מתארים את בר כמ"פ המצטיין של החטיבה באותן שנים), יחד עזבו את הצבא כדי ללמוד משפטים ובהמשך שימשו במקביל, כמפקדי חטיבות צנחנים במילואים. בר אף היה המילואימניק היחיד ששימש כמפקד אוגדה, בטרם נענה להצעת מופז לחזור לשירות קבע, כשופט.
בפורומים פנימיים בצבא מזהיר בר כי הירידה המתמשכת ברמתו המקצועית של מערך המילואים מאיימת להפוך אותו למיליציה וכי הרפורמה לא תצליח לעצור את התהליך. את חגיגות יום ההוקרה, העיר, מוטב היה לערוך בגבעות של צאלים במקום בכנסת ובערבי הצדעה בתיאטרון הקמארי ודומיו. הד לביקורת של האלוף נשמע בשבוע שעבר גם במפגש של מג"דים במילואים, כשאחדים מהם הזהירו שהרפורמה עלולה להרוס את המערך כולו. המג"דים התמקדו בחשש ל"דבק" היחידתי. לוחמים שייקראו רק לתקופות אימון קצרות, טענו, כבר לא יזדהו עם הגדוד. יהיה קשה לשמור אותם בשורותיו.
כדי לבחון את מידת התועלת הצפויה מהרפורמה כדאי להסתכל במבט רחב יותר. הנה, למשל הסטטיסטיקה: 22% מהגברים חייבי הגיוס בכל מחזור כלל לא מתגייסים לצה"ל; עוד 18% נושרים מהשירות הסדיר במהלכו. רק כ-55% מהגברים בשכבת הגיל הרלוונטית (40-21) מחזיקים בפנקס מילואים; רק 32% מתוכם (18% מכלל הגברים בשנתונים הרלוונטיים) משרתים בפועל, לפחות שלושה ימים בשנה. היימן מודה ש"השתנה יחסה של החברה לתרומה כערך. חוסן מערך המילואים הלך וירד. לפני 20 שנה, חייל שיצא ל-50 ימי מילואים ידע שתומכים בו, שהוא בא מתוך החברה. היום, אנשי המילואים הם פלג קטן בחברה. תמיד יכולנו לומר שמחר בבוקר הכל במערך המילואים עדיין יהיה בסדר, אבל כדי לשמר את היחידות הללו בעתיד, היה צורך בשינוי".
הנתונים משתלבים בתהליך ארוך טווח, שצה"ל מעולם לא החליט עליו רשמית ובוודאי לא הודה בו בפומבי. בהדרגה, הולכים כוחות המילואים ונדחקים לתחתית סדר העדיפויות בכל הנוגע להשקעת משאבים. ממילא, ההתמקדות בהיי-טק (מטוסי קרב חדישים, אמצעי מודיעין) אינה נעשית ברובה בצבא היבשה, אבל גם הפרויקטים העיקריים של ה"ירוקים" (מערכת צי"ד, צבא יבשה דיגיטלי, המאפשרת קשר ממוחשב מהמטכ"ל ועד רמת הסיור הבודד, טילי הנ"ט "גיל", מרגמות חדשות) מגיעים ברובם רק ליחידות הסדירות.
הפער המקצועי הנפתח בין הסדיר למילואים אינו רק תוצאה של איכות הציוד; אפילו הציוד שהמילואימניקים כן מקבלים מחייב רמת הפעלה טכנולוגית גבוהה מבעבר, אבל בעיות תקציב והלחימה הממושכת בשטחים פגעו ברמת האימונים של צה"ל כולו ובמיוחד במערך המילואים. רוב גדודי המילואים כמעט לא התאמנו בחמש השנים האחרונות. מג"דים ומח"טים סיימו תפקיד בלי שעברו ולו תרגיל רחב אחד. לכך יש להוסיף את התמעטות אפשרויות הקידום מתוך מערך המילואים. הקיצוץ במספר היחידות יוצר תחרות גבוהה יותר על כל תפקיד והמטכ"ל מעדיף למנות כמח"טים במילואים קציני קבע, שמידת הזדהותם עם אנשיהם והבנתם את מורכבות השירות קטנה בהרבה.
זו כנראה שאלה של ביצה ותרנגולת, אבל תפישת ההפעלה החדשה של צה"ל שמה גם היא את הנשק המתוחכם בראש, על חשבון המערך המתמרן - וכבר אינה נשענת על עוצמת יחידות המילואים, הנהפכות לפחות ופחות רלוונטיות. יידרש זמן כדי לשקם את נזקי השנים ללא אימונים, גם אם צה"ל יפנה לכך תקציבים החל בשנה הבאה כפי שהוא מבטיח.
אין לזלזל במהלכים שהוביל הקמל"ר בשנים האחרונות. גם אלה מביניהם שנעשו ברובד ההצהרתי: שלל המחוות וההטבות, ובהן למשל האמנות לכיבוד זכויות המשרתים שנחתמו עם המעסיקים והאוניברסיטאות, משפרים בוודאי את הרגשת אנשי המילואים, שרבים מהם דיברו בשנים קודמות על תחושת מיאוס מהשירות ומחוסר השוויון הגדל בחלוקת הנטל. עקרונות המודל החדש (הורדת גיל הפטור, הפחתת ימי המילואים בשנה) יסייעו בתיקון חלק מהבעיות. אבל שאלת המפתח קשורה במשאבים: האם יממש הצבא את הכוונות הטובות, המוצהרות בחוק ויעמוד בהבטחה כי ימי המילואים יוקדשו לאימון היחידות ולשמירתן ברמה מקצועית נאותה? בחוק מוטלת על צה"ל החובה לגבש "מדדי כשירות" שבהם יידרשו יחידות המילואים לעמוד. בעבר, נכשלו ניסיונות להכתיב מדדים דומים ליחידות סדירות. יש קצינים בכירים המטילים ספק בעמידה בשני היעדים: המשאבים יופנו לבסוף לייעוד אחר, בין אם בשל לחצי האוצר או צרכי צה"ל; המדדים יישכחו לנוכח בעיות דחופות יותר. המילואים יישארו כמעין סרח עודף של המערך הסדיר, עתיר ההיי-טק, ברזלים (מתקדמים ככל שיהיו) לפני אנשים. ואם יידרש צה"ל, בכל זאת, למסות אנושיות בעימות עתידי, עלול להיות מאוחר מדי.
היימן טוען שבאופן נדיר צה"ל מאמץ מודל חדש לפני שמתרחש משבר (כמו אי התייצבות של גדוד מילואים שלם לתעסוקה) במקום אחריו. לדעתו, די בפרק האימונים שקובע החוק, לרוב בלא זימון לתעסוקה מבצעית, כדי לשמר את המסגרת היחידתית. הקמל"ר מאמין שהצבא גם יעמוד בהתחייבות להציג מדדי כשירות מחייבים ויאכוף את יישומם. אם הוא צודק, נראה שצה"ל יצליח לבלום כאן את תהליך השחיקה הארוכה במעמדן ויכולתן של יחידות המילואים. אם הוא טועה, יונצח כאן מערך מילואים עם חיילים סוג א', אימונים סוג ב' וציוד סוג ז'. "הצבא, הממשלה, משרד האוצר, כולם התחייבו להירתם למודל החדש ולעשות את כל מה שצריך", משיב היימן. "אם חרף כל ההבטחות הללו זה לא יקרה - סימן שאנחנו, כמדינה, בבעיה שהיא הרבה יותר גדולה מהשאלה בדבר איכות מערך המילואים".