הסכם פירוק נשק גרעיני לטווח בינוני, אשר נודע אף בכינוי: הסכם INF (באנגלית: Intermediate-Range Nuclear Forces Treaty; בר"ת INF), הוא הסכם בינלאומי משנת 1987 בין ארצות הברית לברית המועצות. ההסכם נחתם ב-8 בדצמבר 1987 בוושינגטון די. סי. על ידי נשיא ארצות הברית רונלד רייגן והמזכיר הכללי של ברית המועצות מיכאיל גורבצ'וב, לפירוק הדדי של טילים בליסטיים לטווח בינוני. ההסכם אושרר על ידי הסנאט האמריקאי ב-27 במאי 1988 ונכנס לתוקף ב-1 ביוני 1988. שמו הרשמי של ההסכם הוא: הסכם בין ארצות הברית של אמריקה וברית הרפובליקות הסובייטיות הסוציאליסטיות על פירוק טיליהן לטווח בינוני ולטווח קצר (באנגלית: Treaty Between the United States of America and the Union of Soviet Socialist Republics on the Elimination of Their Intermediate-Range and Shorter-Range Missiles).
כניסתם לשירות של הטילים הבליסטיים הסובייטים מסוג SS-20 במחצית השנייה של שנות ה-70 - טילים ניידים, בעלי טווח, רמת דיוק ועוצמה מוגברים - נתפס כאיום חדש לביטחון מדינות אירופה המערבית. לאחר דיונים במסגרת נאט"ו הוסכם על אסטרטגיה דו-שלבית להשבת המאזן: ראשית, קיום מגעים עם ברית המועצות להפחתה הדדית, שלה ושל ארצות הברית, במאגרי הטילים הבליסטיים לטווח בינוני; שנית, להציב באירופה, החל משנת 1983, 464 טילי שיוט ו-108 טילי פרשינג, טילים בליסטיים לטווח בינוני.
עד למחצית השנייה של שנות ה-70 היה לכוחות נאט"ו יתרון ברור על ברית המועצות בתחום טילים בליסטיים לטווח בינוני. ברשות ברית המועצות, עד לאותה עת, היו רק טילים מונעים בדלק נוזלי, בעלי ראש נפץ בודד, רמת דיוק נמוכה, אשר היו קלים להשמדה, וכן מפציצים כבדים, איטיים, ומיושנים מן הדגמים Tu-16 ו-Tu-22. לכוחות נאט"ו וחיל האוויר האמריקאי המוצב על אדמת אירופה היו לעומת זאת מפציצים גרעיניים מהירים מסוג מיראז' 4 וF-111 ארדברק, בנוסף לטילים המונעים בדלק מוצק, מדויקים, לטווח קצר ובינוני מתוצרת צרפת, בריטניה וארצות הברית, שהיו מוצבים בים וביבשת אירופה. בנסיבות אלה ניסיונותיה של ברית המועצות לסגור את פער הכוחות עם המערב, הביאו לתגובה של נאט"ו לשימור מאזן הכוח הקיים.
על אף שהסובייטים הביעו חוסר שביעות רצון מהצבת טילים בליסטיים אמריקאים ביבשת אירופה, הם הסכימו לפתוח במשא ומתן ושיחות מקדימות בין הצדדים החלו בז'נבה בשנת 1980. שיחות רשמיות נפתחו בספטמבר 1981, כאשר ארצות הברית קידמה הצעת "אופציית אפס" - הסרה מוחלטת ודו-צדדית, של כל הטילים לטווח קצר ובינוני מאדמת אירופה. לאחר שבין הצדדים נתגלעו חילוקי דעות באשר להחרגה של טילים בריטים וצרפתים מן ההסכם, המשלחת הסובייטית השעתה את השיחות בחודש נובמבר 1983. בשנת 1984, למרות מחאות ציבוריות, החלה ארצות הברית להציב מערכות טילים לטווח בינוני בגרמניה המערבית, איטליה ובריטניה.
EnglishБългарскиDanskDeutschEspañolفارسیSuomiFrançaisMagyarBahasa IndonesiaItaliano日本語한국어NederlandsNorsk bokmålPolskiPortuguêsРусскийSimple EnglishSvenskaУкраїнська中文	עריכת הקישורים	נערך לאחרונה ב־01:08, 7 בנובמבר 2015.