נדמה כי לא רק הקשר בין יצירה ליסורים העסיק את בנימין שבילי בבואו להעניק לקובץ השירה החדש שלו את כותרתו, “ספר יסירה”. גם עניינו בקבלה ניכר בה, ומכאן - במהות הרוחנית המגולמת כביכול בשפה לעצמה, במלים, בהברות, באותיות. אלא שעניינו זה, המצטרף לעיסוקו באיזוטריה בכלל ובקשר בינה ובין הלשון, מקבל בספר החדש נופך עוקצני ונועז, קל דעת וכבד לב כאחד; לעתים זה נופך של חילול קודש. “מתוכי זועק/ הגוף בני הרפש כה הגביהו - אוף” היא חווייתו האינטימית. ממנה הוא מתקדם אל המסקנה: “נהלל יה כי/ בכל נשמה/ יתעלל יה”, ואל המקור: “בראשית ברע אלוהים”.
משחקי לשון הם כביכול חולשה ספרותית, טריק זול, קופירייטינג אמנותי. לפעמים זה נכון. לפעמים לא. לשבילי, מכל מקום, הם יותר מזה. על פניו, הם בשבילו כלי לחשוף איזה ממד נסתר בשפה־מציאות, אולי ממד גבוה ובו אקראיות איננה אפשרית. נדמה שכשהוא כותב, אולי על וולך, “יונה/ זה/ יוהן/ סבסטיאן/ בך”, הוא לא רק מצביע על איכות מוסיקלית החדורה בנמענת, בָּך, אלא על קשר הכרחי, נתון מראש ואל־זמני, בין יוצרים וקוראים ומאזינים, על הממד הנצחי שביצירה. עם זאת, באופן פרדוקסלי, שבילי מתעקש להוריד את עצם היצירה מכנה המוגבה, מבימת הדרשן, ולשחק בה בקלות דעת ממש. “ציף ציף השירה אותי תציף”; “את לבי עוקץ/ ואת דמי מוצץ/ השיר הנוצץ”.
“ספר יסירה” הוא במידה רבה אוסף של רישומי לשון מהירים, יומניים, מעולמו הרגשי והאינטלקטואלי של שבילי, המשתרע על מנעד רחב להפליא של מקורות השראה והתייחסות - מרבי נחמן לג’ק קרואק, ממיסטיקה סוּפית לזן, מפארק מוריק בשטוקהולם ‏(“השתוק פה באמת הולם”‏) לשכונות ירושלים. בתפישה יומנית כזאת יש מקום למשחקי שירה חטופים, קלילים, הבזקיים. אלא שבהתעקשותו של שבילי לכתוב “שירה פשוטה/ שירה קלה/ כמו בחופתה כלה” יש ממד חשוד, שהרי לא על שמחתה של כלה בחופתה הוא כותב, אלא מילון של ייסורים: “אל המשורר שלמה אבן גבירול/ גם גורלי מילא גבי צלקות פרגול”. משחקי המלים, איפוא, החריזה הנאיבית, אגביותה של השפה, הם בשבילו דרך למוסס את הקשה, להסוות את הבלתי נסבל, ואולי - וזה העיקר - להגיד את מה שלא ייאמר אחרת, מבלי שיכה בדובר הברק. למשל, “מין// לא/ מאמין// עם/ יום/ הכיפורים/ גומר// את/ ספר/ התפילות/ סוגר// לא/ אוהב/ אותךָ/ יותר”. למשל, “בראשית ברע אלוהים”.
האם זה העיקר? האם זה מטען הנפץ - התיאולוגי? הפסיכולוגי? - החבוי בבית התודעה של שבילי, שהקוראים מוזמנים אליו מפורשות בפתח הספר? ייתכן שכן, אבל אותו בית מוקף גן מלבלב ורב שבילים של פרקי פיוט, התבוננות, חשיפה, הגות ושעשוע. קוראי הפרוזה של שבילי, חובבי יומני המסע שלו, מכירים את העונג שבטיול משותף אתו שם. שירתו מחייבת אותם למצב תודעה אחר. “מאתיים שנה לפני שנולדתי חזר משורר יפאני שהיה גם צייר לביתו/ בקיוטו/ בתום טיול טבע אביב/ עכשיו גם כן אביב/ לאן/ אני חוזר”.
וגם: איליה בר זאב הוא מטייל מסוג אחר. הטבע והעיר הזרה הם לו מצע להדהוד של הלכי נפש פשוטים, ראשוניים, ולא של היסטוריה מסועפת של רעיונות ומהות נסתרת. באותה פשטות, ובטון האינטימי של ספרו השני, “טיסה נגד השעון”, טמון יופי רב. “מעולם לא תפסתי מקום בשום מקום/ לעתים אני בא ממרחקים אל שרידי יער האורן./ בלילות מוארים, צבאים חסרי בית מנתרים להפליא בשדות התבואה.// יש שעפרי אילים ניטשים לגורלם בסבך”, הוא כותב בפתחו, ובסופו, אגב משחק עם נכדו, הוא חושב, “הבט באשכולות הגפנים/ נחש מי ייעשה אדום, מי יישאר ירוק צח ובהיר.// יפה שיער/ מטוסי קרב חולפים כרוח על פניך,/ עוד מעט הלילה יחמוד את/ השמים”.
חוטים דקים של מלנכוליה, של בדידות, של איום סמוי, שזורים בחמדה שבר זאב מבקש במסעותיו. עולמו שופע, מפעים, אבל אלימות היא יסוד מיסודותיו; “כלי מלחמה משוננים נחשפו בציורי הקיר/ אנשים חשופי שת/ חיות טרף ‏(...‏) תייר מזדמן רושם: מה שהיה הוא שיהיה”. המתבונן המנוסה יודע, עם זאת, שגם ההיפך הוא נכון: “שלד אוטובוס דמם בצל הנחל הנשרף/ הנרצחים כוסו באדמה אחרת/ הרחק מהנוף החרוך.// בשבילים שבהם עברנו לא מזמן בקעו/ פרחים סבלניים”. בר זאב מיטיב לאזן יסודות מנוגדים כאלה, ופנים וחוץ, ורוח וגוף. אחרי טיול באיטליה, לפני ניתוח חזה כנראה, הוא כותב, “במרומי מגדלים, בפעמוני הכנסיות, ציפורים/ טבולות יין נחבטות עד מוות// הפרעות קצב הלב בחללו של עצב נבזה”.