לפני בקשת רשות ערעור על ארבע החלטות של בית המשפט המחוזי בתל-אביב (כב’ סגנית הנשיאה ד’ פלפל), מהתאריכים 26.6.2012, 2.7.2012, 8.7.2012 ו-22.7.2012, שניתנו בת”א 1074/08. עניינן של ארבע החלטות אלו הוא ברצונו של התובע ב-ת”א 1074/08 (המתברר יחד עם ת”א 2522/07) – המבקש בהליך דנא – להגיש חוות דעת של עד מומחה מטעמו בשאלת קבילותן של הקלטות מסוימות.
לטענת המבקש, תושב חוץ המתגורר בארצות הברית, הוא השקיע כ-15 מיליון דולר במשיבה 8, בעידודם של המשיבים ועל בסיס מידע כוזב שמסרו לו. על כן, הגיש ביום 16.1.2008 תביעה לבית המשפט המחוזי בתל אביב על סך 67,500,000 מיליון ש”ח נגד המשיבים, בעילות של תרמית, הסתרת מידע ומצג שווא בכל הנוגע לטכנולוגיה הנטענת של החברה.
במסגרת בירור התביעה, נדונה שאלת האותנטיות והקבילות של ראיות מסוימות, שהן הקלטות של שיחות שנערכו בין המבקש לבין חלק מהמשיבים, שיחות שלהן ייחסו המשיבים חשיבות במסגרת הגנתם. במכשיר שבו התבצעה ההקלטה אירעה תקלה, ועל כן בתחילה עמד לרשות הצדדים רק תקליטור שעליו נשמרו ההקלטות.
כל אחד מן הצדדים הגיש חוות דעת מטעמו – המומחה דניאל הרפז, שהעיד מטעמו של המבקש, קבע כי לדעתו ההקלטות אינן אותנטיות, במובן זה שעברו עריכה; בעוד שהמומחית סימה שגב קבעה כי ההקלטות אותנטיות. שני המומחים נחקרו בבית המשפט. לאחר מכן תוקן מכשיר ההקלטה ובעקבות זאת הוגשה על ידי המשיבים חוות דעתה המשלימה של שגב, בה קבעה כי גם לאחר בחינת ההקלטות המקוריות היא סבורה כי אלו אותנטיות.
“אין התנגדות של המשיבים, שהתובע יבדוק את הקלטות המקוריות והמכשיר המקורי בכל מעבדה שיאבה … לכן, בהמשך להחלטתי הקודמת, התובע יבחר את המעבדה, ויציג לה כל שאלה וינחה אותה בכל בדיקה שהוא מעוניין”.
“גרעין ההחלטה היה לבדוק שתי הקלטות הממוספרות והרלבנטיות, שתמלילם הוגש, וזאת בכל צורה שהיא; וכן שמאן דהוא – מקליט רלבנטי – ישמע את שמות המדברים בקלטות האחרות, כדי לדעת אם הן קשורות לאנשים המשוחחים בקלטות נשוא התובענה; כל זאת מבלי לפגוע בפרטיות”.
“לא ברורה לי מהות ‘הודעה’ מעין זו. אם התקבל דוח מעבדה, ואם ב”כ המבקש מעוניינים להסתמך על כך, יש לכך דרך שקבועה בתקנות, שלפיהן מתנהל הדיון המשפטי. ולא בצורה של הצהרות עו”ד”.
“בשיטת המשפט שלנו, יש להביא ראיות, לפי החלטות בית המשפט. לכן ניתן יהיה להעיד את הבודק, אך ורק לגבי מה שהותר לו לבדוק, ולהגיש בהקשר זה גם את דוח המעבדה, באמצעותו”.
כפי שנראה בהמשך, החלטה זו לא הבהירה את מצב העניינים, באשר למקרא ההחלטה לא ברור האם התקבלו התנגדויות המשיבים לחלקים של חוות הדעת, האם חוות הדעת כולה נפסלה, האם טענת המשיבים למחיקת חלקים מחוות הדעת נותרה תלויה ועומדת באופן שיוחלט בה בהמשך, מה גורל חוות הדעת שצורפה להודעת המבקש וכו’.
“מועד 12.9.2012 קבוע במלואו לשמיעת ראיות בתיק זה. ועדים רלוונטיים חדשים, יישמעו ביום זה, במידת הצורך”.
“לאור התנהלות הצדדים, כמפורט לעיל, ומכיוון שדוח מעבדה כבר הוגש לב”כ התובעים, נראה לי כי כדי לרפא את תקלות הביניים, יוכל התובע להשמיע ולהגיש ראיות בנושאים הבאים: כל אותם נושאים המפורטים בסעיף 7 א-ו (כולל) של בקשת התובע מתאריך 25.1.2012. החלטות אחרות בנושא – בטלות. למרות שהתובע ‘זכה’ בהחלטה זו, וכדי למנוע עוד תקלות דיוניות מצידו, אני מחייבת אותו לשלם 10,000 ש”ח בגין הוצאות בקשה זו”.
“לא ביקשתי תגובה. כמבוקש בסעיף 13 לבקשה. חוה”ד תוגש תוך 7 ימים מהיום לצד שכנגד ולבית המשפט …”.
“הפרוצדורה של הודעות והתכתבות עם בית המשפט אינן מוכרות לי. נא להימנע מכך”.
“ההחלטות של בימ”ש זה ברורות גם לקוראי עברית בסיסית, על אחת כמה וכמה לעו”ד. איני מתכוונת לענות על שאלות הבהרה, שהקשר בינן לבין הבהרה קלוש, אפילו היא ‘תוקנה’. להבא אם מי מהצדדים יגיש בקשה ברוח זו (אפילו בכותרת אחרת) אחייבו בהוצאות לדוגמא …”.
בעקבות החלטה זו, הגיש המבקש בקשה נוספת – “בקשה לצירוף תצהיר מנהל מעבדת מיטסי”. בקשה זו, שהוגשה ביום 14.7.2012, כללה תצהיר של העד המומחה מטעם המבקש, מר אבנר שרון, על כך שהוא סבור כי חוות הדעת אינה חורגת מן המנדט שנקבע על-ידי בית המשפט. לאחר תגובת המשיבים שהתנגדו לבקשה, והתשובה לתגובה מצד המבקש, החליט בית המשפט, ביום 22.7.2012, לדחות את הבקשה, בנימוק שלא העד הוא שצריך להכריע האם חוות דעתו עומדת באמות המידה שהציב בית המשפט אם לאו, כיוון שכדברי השופטת “הייתי מצפה מצדדים לטעון בנושא, ומבית המשפט להחליט”. כמו כן חייב בית המשפט את המבקש בתשלום הוצאות ושכר טרחת עורך דין. זו ההחלטה הרביעית שעליה מתבקשת רשות לערער.
המבקש סבור כי בטרם שניתנה ההחלטה מיום 26.6.2012, צריך היה בית המשפט לתת לו זכות תגובה, על-פי הוראות תקנה 241(ג) לתקנות סדר הדין האזרחי, התשמ”ד-1984 (להלן: התקנות). המבקש אף מפנה לפסיקה, ממנה עולה, לטענתו, כי אי-מתן זכות התגובה מצדיק קבלת הבקשה לרשות ערעור. לשיטת המבקש, ההחלטה הנ”ל “פסלה ללא מתן זכות תגובה וללא נימוק חוות דעת מומחה מטעם המבקש”. כבר בשלב זה יצוין, כי עיון בהחלטה האמורה מעלה כי כלל לא מצוי בה מה שהמבקש מוצא בה ולכאורה לא הוחלט בגדרה לפסול את חוות הדעת.
שנית, סבורים המשיבים כי מדובר בבקשת רשות ערעור בעניין של “הזמנת עדים”, “סדר הבאת עדויות ואפן הגשת עדויות” ו”הטלת הוצאות משפט” – עניינים שבהתאם לצו בתי המשפט (סוגי החלטות שלא תינתן בהן רשות ערעור), תשס”ט-2009 (להלן: צו בתי המשפט), אין ליתן בהם רשות ערעור.
שלישית, לגופו של עניין, טוענים המשיבים כי שגויה טענת המבקש לפיה בית המשפט לא נתן לו זכות תגובה בטרם מתן ההחלטה מיום 26.6.2012. בקשת ההבהרה מצד המשיבים היתה אך לצורך מתן הוראות אופרטיביות (בעניין טכני של קציבת זמנים) על ידי בית המשפט ליישום אותן החלטות שנתקבלו קודם לכן (ביום 3.6.2012, ביום 7.6.2012 וביום 11.6.2012), בתגובה לבקשות המבקש. על כן עמדת המבקש היתה ידועה לבית המשפט זה מכבר. המשיבים אף מפנים לפסיקה בה נדחו בקשות רשות ערעור על החלטות שנתקבלו בלא מתן זכות תגובה, כיוון שלמרות הפגיעה בזכות הטיעון ברור היה כי אין בכוחה של תגובה לשנות את דעתו של בית המשפט (רע”א 5253/02 יוניטק טכנולוגיות בע”מ ואח’ נ’ מ.מ.ט.ל מערכות מחשבים וטכנולוגיה לתשתיות תקשורת (לא פורסם, 8.8.2002)).
כפי שכבר צוין לעיל, נוסח זה אינו ברור בעיניי כל צרכו. האם פירושו כי חוות הדעת מקובלת על בית המשפט אם לאו, מה הפגמים שבה (אם יש כאלה) ואילו מטענות המשיבים קיבל בית המשפט? מן הנוסח ומההקשר עולה כי ככל הנראה סבר בית המשפט שחוות הדעת שהוגשה אינה תואמת את החלטותיו הקודמות של בית המשפט, אולם אין זה ברור כלל באילו עניינים, והאם סבור בית המשפט כי ניתן “לרפא” את חוות הדעת על ידי מחיקת חלקים מסוימים. יוזכר, כי המשיבים בתגובתם הציגו נוסח “מושחר” של חוות הדעת, המשקף, לעמדתם, את אותם חלקים בחוות הדעת אשר עולים בקנה אחד עם הנחיות בית המשפט באשר להיקפה. בית המשפט, מצדו, לא התייחס לעניין זה, אלא הסתפק באותה אמירה כללית, אותה ניתן להבין, אולי, כפסילת חוות הדעת שהגיש המבקש. בית המשפט גם לא ביאר די הצורך החלטה זו בהחלטות שבאו מספר ימים לאחר מכן – ביום 7.6.2012 וביום 11.6.2012 – בעקבות בקשות נוספות שהוגשו לו.
מסיבות דומות גם אינני סבור כי ניתן לקבל את טענתם של המשיבים לפיה מדובר בהחלטה מסוג ההחלטות שאין ליתן בעניינן רשות ערעור. מכלול ההחלטות (המוקדמות והמאוחרות) הוא שיצר אצל המבקש את הרושם, בין אם מוצדק ובין אם מוטעה, שנפסלה חוות דעתו וכי אינו יכול עוד להגיש חוות דעת חדשה. כלומר, ניתן לומר כי למעשה בקשת רשות הערעור היא על החלטות בנושאים הנוגעים לסיפא לס”ק (5) בצו בתי המשפט, קרי “החלטה על דחיית בקשה לזמן עד או להגיש ראיה”, שעליהן ניתן לתת רשות ערעור לפי הצו.
יתכן שדחיית בקשת רשות הערעור במלואה עלולה להותיר את המבקש בלא אפשרות להעיד מומחה מטעמו בשאלת קבילותן של ההקלטות המקוריות, מבלי שהתקיים דיון ענייני בהתנגדות המשיבים לחוות הדעת; או, לחלופין, להותיר בעינה חוסר בהירות באשר למצב הדברים לאשורו. התנהלותו של המבקש – הן בבית משפט קמא, הן בבקשת רשות הערעור – רחוקה מלהיות מושלמת, אולם לא ראוי יהיה לתלות בו את כל האחריות למצב שנוצר – שעה שבית משפט קמא לא הבהיר בהחלטותיו את הפגמים בחוות הדעת שהגיש המבקש ולא פסק בבירור האם הוא מקבל את התנגדות המשיבים לחוות הדעת, כולה או חלקה. מתן רשות ערעור וקבלת הערעור בחלקו מתחייבים, לטעמי, נוכח אי הבהירות שיש הכרח להפיגה תוך מתן החלטות אופרטיביות ברורות בכל הנוגע לסוגית חוות הדעת. מובהר, אם כן, כי ביטול ההחלטות הנ”ל נעשה אך ורק כדי להסיר אי בהירות שלכאורה נוצרה, באופן שבית משפט קמא יבהיר עתה, כמפורט להלן, את החלטותיו האופרטיביות לעניין חוות הדעת.
16. לא ראיתי לנכון לעשות צו להוצאות נוכח תרומת המבקש למצב שנוצר ושחייב פניה לבית משפט זה ונוכח דחיית הערעור על ההחלטה מיום 22.7.2012. ההוצאות שנפסקו לחובת המבקש בהחלטה הנ”ל עומדות, איפוא, בעינן.
ניתן היום, ‏י”ד בחשון התשע”ג (‏30.10.2012).