עיתונות מודפסת קיימת בארץ ישראל מאז 1863 – רובה בעברית ומיעוטה בשפות אחרות. עיתון יומי ראשון ראה אור ב-1908, אולם צמיחה רחבה של עיתונות יומית החלה רק לאחר מלחמת העולם הראשונה.
בקיץ 1919 בתוך שבועות אחדים הופיעו בזה אחר זה שני יומונים: חדשות הארץ (שלאחר מספר חודשים שינה את שמו להארץ) ודואר היום.
חדשות הארץ היה גלגולו האזרחי של השבועון הצבאי הבריטי בשפה העברית חדשות מהארץ, שראה אור במשך שנה (אפריל 1918 – אפריל 1919). הבריטים העמידו אותו למכירה, וההסתדרות הציונית שהתקשתה לממן את הרכישה הזעיקה לארץ את יצחק לייב גולדברג, איש עתיר נכסים במזרח אירופה וציוני נלהב, והוא שרכש את העיתון והיה המו"ל שלו בשנותיו הראשונות.
י"ל גולדברג פרש מעיתון הארץ לאחר שנים אחדות אך המשיך ללוותו (לרבות תמיכות כספיות) עד פטירתו ב-1935.
העיתון סבל מקשיים כלכליים ניכרים כתוצאה מתפוצה מצומצמת ומיעוט מודעות ביישוב שהקיף אך 60 אלף נפש לכל היותר. בתוך שלוש שנים היו לו שלושה עורכים: ניסן טורוב, שמואל פרלמן ולייב יפה. בשלהי 1922 נסגר הארץ בגלל משבר כספי, וכשנפתח מחדש קיבל את העריכה משה יוסף גליקסון. הוא ערך את העיתון במהלך 15 השנים הבאות, עד שעבר העיתון לידי משפחת שוקן.
הארץ עבר ב-1923 מירושלים לתל אביב, ומאז הוא מופיע בעיר זו.
מייסדי דואר היום אליעזר בן-יהודה ובנו איתמר בן-אב"י נמנו תחילה עם ראשוני הארץ אך לאחר שבועות אחדים פרשו והחליטו להקים עיתון משלהם. עורכו, איתמר בן-אב"י, העתיק את שם העיתון מאנגלייה וכך הפך Daily Mail הלונדוני לדואר היום הירושלמי. דואר היום הימני, שייצג את ותיקי הארץ, הספרדים והאיכרים, עמד בניגוד להארץ הסולידי, בעל עמדות מרכז-שמאל, עיתון תזזיתי שהרבה לפרסם "סקופים" ("מִרעשים" בלשונו של בן-אב"י), סיפורים משעשעים מהעולם והתקפות בוטות על ראשי היישוב והציונות. הארץ היה שנוא-נפשו של איתמר בן-אב"י, שנהג ללגלג עליו: "הארץ הוא אולי עיתון הגון – אך אינו עיתון; דואר היום אולי אינו הגון, אבל הוא עיתון".
בסוף 1928, דווקא בעת שדואר היום היה היומון הנפוץ ביותר בארץ, עשה בן-אב"י מעשה תמוה: הוא העביר את עריכת העיתון לזאב ז'בוטינסקי, שהפך אותו לביטאון התנועה הרביזיוניסטית הצעירה. לאחר כשנתיים חזר העיתון לידי בן-אב"י, שערך אותו עד 1933 ואז פרש. העיתון המשיך להתקיים, אם כי בהפסקות, עד 1940.
דואר היום הופיע רוב השנים בירושלים.
העיתון השלישי, דבר, החל להופיע בקיץ 1925. הוא היה ביטאונה של הסתדרות העובדים, גוף עולה בראשותו של דוד בן-גוריון. ההחלטה על הוצאת יומון התקבלה כבר בוועידת היסוד של ההסתדרות ב-1920, אך העניין התעכב בשל מאבקים פנימיים בהסתדרות. מייסדו ועורכו הראשון של דבר היה ברל כצנלסון, האידיאולוג של תנועת העבודה בארץ. עוזרו הראשי היה זלמן רובשוב (שזר ) – לימים נשיא המדינה השלישי. שזר[החליף את כצנלסון בעריכת העיתון לאחר מותו ב-1944.
דבר, בניגוד לעיתונים האחרים, הקים "אימפריה" של כתבי עת שכללה את היומון המנוקד הגה (שבתקופה מאוחרת יותר נקרא אֹמֶר), וכן שבועונים, דו-שבועונים וירחונים כגון דבר לילדים, דבר הפועלת, דבר לעולה, המשק השיתופי, שבועון בערבית בשם חקיקת אל-אמר (דבר האמת), עיתונים באנגלית ובגרמנית ושנתון ספרותי. דבר לילדים נחשב במשך יותר מ-50 שנה עיתון הילדים המוביל בארץ.
במשך שנים רבות היה דבר העיתון הנפוץ והמשפיע ביותר בארץ. הוא הופיע בתל אביב במשך 71 שנה – עד סגירתו ב-1996.
בשלושת הבניינים הנראים על גבי הבולים שכנו מערכות שלושת העיתונים – הארץ, דואר היום ודבר.
את הבניין הראשון של מערכת הארץ הקים י"ל גולדברג ברחוב מונטפיורי בתל אביב. לאחר מכן עברה המערכת לרחוב מזא"ה לעשרות שנים. מערכת דואר היום שכנה בבניין משרדים ברחוב הסולל במרכז ירושלים. "הסולל" היה שמה של חברת המו"לות שהוציאה את העיתון. היום זהו רחוב החבצלת על שם העיתון השני, שהופיע בירושלים ב-1863 (הראשון היה "הלבנון") והתמיד בהופעתו אל תוך המאה ה-20.
במשך שנים רבות שכנה מערכת דבר בבניין הוועד הפועל של ההסתדרות ברחוב אלנבי בתל אביב /בשלהי שנות ה-40 היא עברה לבניין משלה ברחוב שינקין.
הדיוקנאות של יצחק לייב גולדברג, איתמר בן אב"י, זלמן רובשוב-שזר וכמו כן תצלום מחלק העיתונים במעטפה – הארכיון הציוני.
תצלום משה יוסף גליקסון – ויקיפדיה; תצלום זאב ז'בוטינסקי – אוסף התצלומים הלאומי, תצלום ברל כצנלסון – ארכיון מפלגת העבודה.