שלשום יצא לחנויות בארצות הברית הספר "טום קרוז - ביוגרפיה לא מורשית" מאת אנדרו מורטון. המחבר, "סמכות בכירה לענייני סלבריטאים" (לפי עטיפת הספר) שכתב את הספר השערורייתי שבו סגרה הנסיכה דיאנה חשבון עם משפחת המלוכה, "דיאנה: הסיפור האמיתי", מצטיין בעיקר בהתייחסות לעלילות המפורסמים כאל עניינים הרי גורל.
הוא מתייחס אל קרוז כאל אדם אגרסיווי ושתלטן שחבר לכוחות הסיינטולוגיה, כדי לקדם את פעולותיו גם מחוץ להוליווד. "יותר מכל כוכב אחר כיום", כותב מורטון, "טום הוא מעין משיח של עולם הקולנוע, שמשקף את הפחדים והספקות של תקופתנו, שמשתמש לרעה בכוח הרב של הסלבריטאי המודרני ובנטייתנו לקבל באהבה קיצונות דתית". הוא מצהיר כי "התפשטותו חסרת המעצורים של הארגון התאפשרה בזכות הקסם וכוח השכנוע של נער הפוסטר שלו, שמסתיר מאחורי מראהו הידידותי את הקנאות הטוטליטרית של אמונתו".
מורטון איתר כמה סיינטולוגים לשעבר שמוכנים לדבר בחופשיות, ולפעמים גם באופן נקמני, על פעילות הקבוצה. בלהיטותו של מורטון לכלול את דבריהם הוא מותח את גבולות הדיווח המהימן. בהעדר מידע מבוסס, הוא מציין למשל שקרוז ואשתו קייטי הולמס האכילו את בתם סורי בפורמולה לתינוקות על בסיס שעורה שזכתה להמלצתו של רון האבארד, מייסד הסיינטולוגיה, "ושמרו על כך בסוד". הוא גם מציין כי אף שקרוז זכה בתביעותיו המשפטיות נגד עיתונאים שתיארו אותו כהומו, השמועות עדיין נפוצות באינטרנט.
קרוז המתואר בספר הוא הטרוסקסואל באופן נחרץ, כבר בפרק הפתיחה המייגע שעוסק בילדותו. "אציין רק שהיו לי סימנים כחולים מידית ההילוכים", מספרת אחת מחברותיו של קרוז בתיכון על חוויותיה מפגישותיהם במכונית. עוד נכתב בספר כי קרוז אסף בילדותו דגמי מטוסים, חיקה את "וודי הנקר", וגילם להפליא תפקיד של שמש בהצגת הסיום שלו בכיתה ה'. "30 שנה עברו מאז ועדיין יש לי צמרמורת כשאני נזכרת בכך", מספרת אחת המורות על הופעת הבכורה של הכוכב הצעיר.
"הסרט לא יצליח לעולם וטום קרוז אף פעם לא יהיה שחקן חשוב", אמר בעבר אחד הבכירים באולפני פוקס. ובכל זאת, הספר מתאר את נסיקתו המהירה מאלמוניות גמורה ("אהבת בוסר", 1981) לשורה הראשונה של כוכבי הוליווד ("אהבה בשחקים", 1986).
עם זאת, הספר שם יותר דגש על חייו האישיים. ב-1985 פגש את מימי רוג'רס, אשתו הראשונה, שדרכה נכנס לעולם הסיינטולוגיה. אף שהכת מתעבת פסיכיאטריה, מורטון נכנס לנעלי הפסיכיאטר וקובע כי קרוז היה פתוח במיוחד לספוג את ערכי הכת מפני שהיה "ילד חסר ביטחון שחשש לקבל מכות מאביו".
קל לתקוף את מורטון על הערה שטחית כזאת, אבל במובנים מסוימים הוא דווקא משמש כצופה חד הבחנה. הוא יצר דיוקן אמין על פי התבטאויותיו של קרוז והתנהגותו באירועים פומביים. הספר מתאר אדם שתלטן וקנאי, שצרכיו האישיים משתלבים עם המבנה ההייררכי של אמונתו החדשה, ושבשלב מסוים החליט להקדיש את כולו לאותה אמונה.
בין אנשי המפתח בספר נכללים סטנלי קובריק, שהאופן המניפולטיווי שבו ביים את קרוז ואת אשתו השנייה ניקול קידמן ב"עיניים עצומות לרווחה" מוצג כאן כמזיק במיוחד; קידמן, שיחסיה הבעייתים עם קרוז תוארו בביוגרפיות אחרות; ודייויד מיסקוויג', המנהיג רב העוצמה של הכנסייה הסיינטולוגית, שלפי הספר קרוז אימץ את השקפותיו והתנהגותו.
הספר מתאר את מיסקוויג' כמעין נבל, תיאור המלווה בציטוט של דיאלוג שנראה כלקוח מסרט סוג ב'. אחרי שקרוז הסכים לבקר במרכז המאובטח של הכנסייה במדבר קליפורניה בקיץ 1989 נכתב בספר כי מיסקוויץ' "הכריז בשמחה באוזני אנשי צוותו המקורבים ביותר כי 'הגיוס החשוב ביותר של אדם לשורותינו עומד להתבצע בקרוב. בואו אלינו ישנה את פני הסיינטולוגיה לנצח'". חבל שהציטוט אינו מגובה בעדויות.
אם הביוגרפיה תמשוך אליה אש זה לא יהיה בגלל ציטוטים לא מבוססים, אלא בגלל פרשנותו של המחבר. קל לתאר את הטרמינולוגיה של הסיינטולוגיה ואת מנהגיה כמוזרים מאוד. לפעמים נראה שמורטון יוצא מגדרו כדי להבינם שלא כהלכה. למשל, קרוז השתמש בביטוי "סוחר של כאוס" כדי לתאר את אביו, ומורטון טוען שזהו כינוי מרושע. ייתכן שזה נכון, אבל הביטוי מופיע בספרות הסיינטולוגית כדי לתאר אנשים המפיקים רווח מהפצת מחשבות מטרידות. מתברר שאנשים הנחשבים לסמכות בכירה לענייני סלבריטאים אינם חסינים מפני האשמה זו.