"בריכת שחייה" הוא מותחן שטוף שמש. עלילתו מתרחשת בעיקרה בווילה בדרום צרפת, שחדריה מוארים ומחלונותיה נשקף הנוף הקייצי היפהפה של האזור. במאי הסרט, פרנסואה אוזון - בדומה לרנה קלמאן ב"לעין השמש", ארתור פן ב"חקירה באפילה", ואפילו אלפרד היצ'קוק בסצינת מטוס הריסוס ב"מזימות בינלאומיות" - מבין שאור יכול להיות מאיים באותה מידה כמו חושך, ושטח פתוח אינו מסוכן פחות מסמטה מתפתלת. בריכת השחייה שנמצאת בחצר הווילה, ועל שמה קרוי הסרט, היא אמנם האובייקט המרכזי שמסמל את אופיו הדו-משמעי של הנוף שבו מתחוללת העלילה; היא מייצגת גם את הפיתוי וגם את הסכנות הטמונות בו. מימיה הכחולים בוהקים באור השמש, אך בלילה היא נהפכת למקור של אימה, וכשהיא מכוסה, כפי שקורה באחת הסצינות המרכזיות בסרט, אין לדעת מה טמון במעמקיה.
חבל שהסרט עצמו אינו מגשים את ההבטחה שטמונה בנוף. למרות מעלותיו, ובהן הופעתה של שרלוט רמפלינג בתפקיד הראשי, "בריכת שחייה" הוא יצירה רדודה למדי. רמפלינג מגלמת את דמותה של שרה מורטון, סופרת מתח בריטית מצליחה, שסובלת ממחסום כתיבה. חלק מהמשבר שבו היא שרויה נובע מהרומן הבלתי מספק שהיא מנהלת עם המו"ל שלה, ג'ון (צ'ארלס דאנס), וחלקו נובע מהגשם הבלתי פוסק בלונדון, שעלול לגרום דיכאון גם לדמויות יציבות ממנה.
ג'ון מציע לה לנסוע לחופשה בווילה שלו בדרום צרפת ושרה נענית להצעה (בין היתר, מפני שהיא מקווה שהוא יצטרף אליה בשלב מסוים). ואמנם, אחרי כמה נשימות של האוויר הצח באזור ושתיית קפה בבית הקפה שבמרכז הכפר, נדמה שכוחותיה הנפשיים והיצירתיים מתחילים לשוב אליה.
אבל שלוותה מופרת: אל הווילה מגיעה ג'ולי (לודיווין סנייה), בתו הצעירה והסקסית של ג'ון, ששרה כלל לא ידעה על קיומה, וודאי לא שאביה הציע גם לה לפוש בווילה בכל עת שתרצה. ג'ולי אינה נרגשת משהותה של שרה בווילה, אך שרה מפתחת עוינות מיידית כלפי האשה הצעירה. לכאורה העוינות נובעת מהתנגדותה של שרה לסגנון חייה המתירני של ג'ולי, אבל למעשה הסיבה היא קנאה. העימות הזה מניע את עלילת המתח של הסרט, שמתפתחת באטיות הדרגתית ומיומנת.
מלודרמות וסרטי מתח רבים עימתו בין שתי נשים, שאמורות לייצג ניגודים מוחלטים מבחינת גילן, המנטליות שלהן, ראיית עולמן, ובעיקר סוג הנשיות שלהן. ואולם, "בריכת שחייה" יוצר את הניגוד הזה באופן שטחי ואף מכני. מבט אחד בשרה, ואנו כבר יודעים שהיא אחת מאותן נשים בריטיות מודחקות מינית, שראינו כבר באין-ספור סרטים; מבט אחד בג'ולי - אפילו עוד בטרם לבשה את בגדי הים החושפניים שבהם היא מתהלכת לאורך רוב הסרט - ואנו כבר יודעים שהיא אחת מאותן נשים צעירות ועכשוויות, שאין להן עכבות כלל.
ב"בריכת שחייה" חסרה ידו של במאי צרפתי אחר, קלוד שברול, שהיה מסוגל לחלץ מהסיטואציה הנוצרת בין שתי הנשים את הפוטנציאל הדרמטי, הרגשי ובעיקר האירוני הטמון בה. אוזון אינו מצליח לעשות זאת. חבל, מכיוון שאין ספק שהוא במאי מוכשר מאוד; אחרי "בריכת שחייה", השאלה היא אם לכישרון הזה יש עומק.
לפני שלוש שנים יצר אוזון סרט נוסף בכיכובה של רמפלינג, "מתחת לחול", שהיו לו יעדים דומים לאלו של "בריכת שחייה" והוא הגשים אותם באופן עשיר ומורכב הרבה יותר. ב"מתחת לחול" גילמה רמפלינג אשה שבעלה (ברונו קרמר) נעלם בעת חופשה משותפת - הוא כנראה טבע - והיא מסרבת להשלים עם היעלמותו. אוזון הצליח לתאר את מה שעובר על אותה אשה בשני מישורים מקבילים, האחד מציאותי והשני מדומה, וכך לדון בתהליך ההתאבלות והפרידה שלה מבעלה באופן מרומז ומעודן. ב"בריכת שחייה" אוזון מנסה לבצע מהלך דומה, אך אינו מצליח: בעוד "מתחת לחול" היה חידתי ומרומז, ומכאן נבע כוחו הדרמטי והרגשי, "בריכת שחייה" הוא במשך רוב דקותיו גלוי וצפוי. נראה כי זהו סרט שמבקש יותר מכל לשאת חן.
ואמנם, אין ספק שהסרט מספק בידור אלגנטי ברובו, והוא מהנה למדי בדרכו הלא תובענית; אבל מפרנסואה אוזון - שבין "מתחת לחול" לסרטו הנוכחי יצר את "8 נשים" השנון והמהנה - למדנו לצפות ליותר. יש משהו מדאיג ב"בריכת שחייה". אוזון שייך לקבוצת במאים צעירים, המודעים לעצמם ומתכתבים עם ההיסטוריה של הקולנוע והתרבות הפופולרית כולה, המוכרת להם על בוריה. במאים כאלה יכולים ליצור קולנוע מורכב ומפתיע, או שטחי ואף אופורטוניסטי. עד כה נדמה היה שאוזון בוחר באפשרות הראשונה, אך "בריכת שחייה" מעיד לראשונה כי הוא עלול לסטות לכיוון השני. ייתכן שזו תוצאה של הסחרור שאיפיין את הקריירה שלו בשנים האחרונות והפך אותו במהירות, אולי רבה מדי, לאחד השמות האופנתיים ביותר בקולנוע האירופי.
המכשלה העיקרית של הסרט היא סופו. מבלי לחשוף את פרטיו אפשר לומר כי ניסיונו של אוזון להוסיף לסרט לקראת סופו מישור נוסף, שיגרום לצופים לקרוא מחדש את כל מה שקדם לו, הוא מיותר מבחינה דרמטית ובעיקר רדוד לחלוטין מבחינה רעיונית. את כל מה שאוזון מנסה לומר בסוף הזה הבינו רוב הצופים כבר הרבה קודם לכן, והוא אינו מחדש דבר לגבי הקשר המתהווה בתהליך היצירה בין מציאות לדמיון.
וכך, אנו נותרים עם מעלתו העיקרית של "בריכת שחייה" - הופעתה של שרלוט רמפלינג, שהיא אחת מאותן שחקניות שעצם נוכחותן בסרט מעשירה אותו. רמפלינג אינה עושה הרבה; היא פשוט קיימת מול המצלמה. אבל כאשר היא נוכחת מולה, אי אפשר להסיר ממנה את העיניים.