אפלפלד מתחיל את הסיפור מן האמצע. לא מן ההתחלה. באופן זה הוא מפקיע, ולו לזמן קצר, את זהותם הדתית והלאומית של שני הגיבורים שלו – הנער יאנק והזקן העיוור, סבא סרגיי, שעלולה להוות גורם מבדיל ואפילו מפריד ביניהם. כך הוא הופך אותם לדמויות אוניברסליות, ארכיטיפיות, של נווד עיוור ונער שמוליך אותו.
יגאל שוורץ, העורך, מזכיר מקבילות לצמד דמויות כזה מהספרות העולמית הקלאסית: הנער שמואל ועלי הכהן, השופט הזקן והתשוש; אדיפוס והזקן–הנביא תרסיאס, או זוג הנוודים אסטראגון וולדימיר ב"מחכים לגודו". הגורל הפרטי והלאומי שמיוצג על ידי שני גיבורי "לילות קיץ ארוכים" מורם מן הזהויות הפרטיות אל משמעות כלל–אנושית.
השתקנות שמאפיינת את סבא סרגיי ואת יאנק תומכת גם היא במהלך הזה: "הם ממעטים לדבר. אם סבא סרגיי שואל, יאנק עונה במילה או שתיים". סבא סרגיי אינו מרבה בשאלות. הוא שותק רוב הזמן. "אינו אוהב דיבורים או פטפוטים. לעתים חולף יום בלא שיוציא מילה מפיו". מעניין ללמוד מעטו של אפלפלד, הסופר המתמיד שעיסוקו במילים – שדווקא השתיקה היא המצב הראוי, היכול לאחד בני אדם. מעין מצב קדוש.
גם סגנונו של אפלפלד בספר מחובר לרעיון הצמצום במילים והשתיקה. נראה שכל מילה בספר נשקלה ונמדדה שוב ושוב לפני שזכתה לעלות על הדף. דומה שכתיבתו של אפלפלד כאן יותר מצומצמת, תמציתית וחסכונית ממה שכבר הצטמצמה בספריו הקודמים. הוא אומר רק מה שצריך, לא יותר מזה. הוא משאיר לקורא את הבחירה האם לרוץ בקריאתו – שהרי כמה זמן דרוש כדי לקרוא פחות ממאתיים עמודים קצרים – או להתעכב, למצות כל מילה ולקרוא גם מה שמעבר למילים.
התחלת הסיפור היא בפרק השני. אז אנחנו מתחילים להבין במה העניין, משום שעכשיו חוזר הסיפור אחורה, אל ההתחלות: אביו של יאנק מביא אותו אל סבא סרגיי. "מחר מגרשים אותנו מן העיר", אמר האב בקצרה, כדי להסביר מדוע הוא מבקש שסרגיי ישמור עבורו על בנו. כך אנחנו מבינים שיאנק (ששמו האמיתי הוא מיכאל) הוא ילד יהודי, ושסרגיי, הפועל הוותיק במחסן העצים שהיה לאב בעבר, הוא גוי שהתעוור ושאביו של מיכאל המשיך להעסיק אותו למרות עיוורונו.
חילופי הדברים בין שני הגברים באותו "לילה לפני שנה וחצי" מפליאים בצמצומם. דברים ענייניים ומהירים, משום שהזמן דוחק, ומשום שלשניים אלה ברגע האמת שלהם אין שהות או צורך להשתפך במילים רבות. רק כמה "הערות המְספר" מסגירות את הלכי הנפש: "תשתה כוס תה, הפציר בו סבא סרגיי… (האב) ניגש לסבא סרגיי, חיבק אותו ואמר… ועצר את הדמעות בעיניו…".
שוב אנחנו נוכחים לדעת שאמנם שפה עשירה ופיוטית כשהיא במיטבה מהנה את הקורא ויש בה יופי רב, אבל לשפה רזה ומצומצמת קסם משלה והיא משאירה לקורא, לדמיונו ולרגש האמפתיה שבו תחום נרחב בהרבה לפרוח ולהמריא בו.
ניכר שאפלפלד סומך על קוראיו ומביא בחשבון את המטענים שיש להם בבואם לקרוא יצירה ספרותית שזמנה הוא השואה, מטענים שמאפשרים לו לרמוז על דברים מבלי לפרט ולפרש. יש לזה משמעות שחורגת מדפי הספר הנוכחי, כי היא מעידה על קודים היסטוריים–תרבותיים שנוצרו בחברה הישראלית, ושמבטיחים שהתקופה ההיא לא רק שלא תישכח, אלא שהיא חרותה בנפשנו והפכה לחלק ממערכת הסמלים והמשמעויות שמרכיבים את התת–מודע הקולקטיבי שלנו.
מבחינה מסוימת, אפשר לראות בזה ניצחון תרבותי או פילוסופי של אפלפלד, שכתיבתו החלה כצורך אינדיבידואלי של ניצול שואה על רקע של חברה "ילידית" שלא התעניינה ביותר בחוויותיהם של הניצולים, והוא רואה כיום כיצד האירוע האפוקליפטי הגדול משנה צורה ונטבע במודעוּת שלנו כאירוע חי למרות ההתרחקות בזמן ומקום.
את סיפור העלילה אפשר לתמצת במשפטים ספורים: לאחר שנמסר לסבא סרגיי, יאנק והזקן נודדים ממקום למקום. למעשה הם מסתובבים במעגל בתחום גיאוגרפי לא רחב ושבים שוב ושוב לאותם כפרים. יאנק מוליך את סבא סרגיי העיוור על פי הנחיותיו בדרכים שבשולי הכפרים, מוצא להם עצים למחסה ולמדורה ודואג להם למזון.
בצעירותו היה סרגיי חייל ומפקד מצטיין ביחידה מובחרת, ואחר כך עבד במחסן העצים של אביו של יאנק עד שהתעוור ועד שהאב פשט את הרגל. מאז החל סבא סרגיי לנדוד. סבא סרגיי מלמד את יאנק הלכות שרידות וחיילוּת, ובעיקר כיצד לחיות חיים בעלי משמעות. הנדודים מסתיימים במותו וקבורתו של סבא סרגיי, בסיומה של המלחמה, ובמפגש של יאנק עם ניצולים יהודיים ושיבתו ליהדות.
בנדודיהם, נתקלים סבא סרגיי ויאנק במגוון בני אדם: חלקם נדיבים, חלקם סתם אנשים, אבל רבים אלימים – תוקפים ופוגעים בנוודים, משליכים אבנים. ויש גם אנטישמיות. גם לאחר שהיהודים נלקחו ונעלמו – היא לא נעלמה: "האיכרים שפגשו… לא העלימו מהם מה עוללו ליהודים. הבעתם אמרה שוויון נפש ושמחה לאיד…". יש אפילו שירים גסים על יהודים ועשן. זוהי אירופה שלאחר השואה, ומאז ועד היום.
מבין הנושאים הרבים בספר שאליהם אפשר להתייחס, ברצוני להתייחס לאחד – לדמות הנווד. הנווד או ההֶלך הוא דמות מוכרת באירופה הישנה. הזקן עם התרמיל, הנודד מכפר לכפר, לפעמים מצויד במקל כדי להיתמך בו ולהבריח כלבים ומתעללים. זו דמות איקונית במציאות החברתית הישנה ובתרבות המזרח–אירופית, הרוסית (למשל ב"בוריס גודונוב" של מוסורגסקי), והמערבית ("שירי מסע" של ווהן וויליאמס למילים של סטיבנסון; "מסע החורף" ו"הנודד" של שוברט) ועוד. בשירה העברית, בולטת דמות ההלך בשירת אלתרמן ("עוד חוזר הניגון", "ירח". מתוך "כוכבים בחוץ", 1938) או בשירו הנודע של אהרן אשמן "שירת הנודד" ("הֵי ציוניוני הדרך").
ההלך, עובר האורח, הנווד, שונה מקבצן או "חסר בית". שוב ושוב מדגיש סבא סרגיי את ההבדל: "מקבצי נדבות דואגים לקיומם, ותו לא. הנוודים האמיתיים מבקשים לטהר את עצמם. להתקרב לאלוהים… נווד אינו קבצן בנפשו, הוא אדם חופשי…". הנווד הוא בעל כבוד עצמי, וגם את איסוף התרומות (לא הנדבות!) הוא עושה בכבוד. לא מתחנן אלא ממתין שייתנו לו.
תכונה נוספת, עיקרית, שלו היא שהוא צופה. אינו מעורב באופן פעיל בעולם, אלא מתבונן ולומד אותו ואת בני האדם: "אלוהים שלח אותנו לכאן כדי ללמוד את דרכיהם של האנשים… כל הנדודים שלנו הם לימוד…". רבים מהנוודים הם עיוורים שנעזרים בנער שמוליך אותם, וכך גם בספרו של אפלפלד. אבל דווקא בעיוורונו סבא סרגיי הוא צופה טוב יותר בבני האדם ובעולם ויכול לבחון אותם ללא מסכות וכיסויים. על פי דבריהם, צליל קולם ומעשיהם.
השימוש בדמות הנווד היא גם פתרון טכני נוח לסיפור: שלטונות הכנסייה אינם מתירים לחולי עור ונפש ולנוודים להיכנס ולהתפלל עם הקהל, מה שפוטר את סבא סרגיי ובייחוד את יאנק היהודי מחובת התפילה הנוצרית, אף שיאנק נאלץ לשאת צלב על צווארו כדי להתחזות לנוצרי.
הדת של סבא סרגיי היא בעלת אופי פרטי–אוניברסלי. כשהוא מדבר על אלוהים, והוא עושה זאת לעתים קרובות, אין זה אֵל של דת מסוימת: " אתה נוצרי דתי? – שואל יאנק. פעם הייתי. מאז שלא מרשים לי להיכנס לכנסייה אני מתפלל על פי דרכי… תודה, אלוהים שהנחית אותנו עד עכשיו, הצלת אותנו מאנשים רעים… אנו זקוקים לעזרתך. בבקשה הושט לנו את ידך הטובה…". או: "אלוהים מנסה אותנו, כמו את האבות… אסור להתייאש. הייאוש מרחיק אותנו מאלוהים…". אלו אמירות שכל דת וכל מאמין יכולים להזדהות איתן.
סבא סרגיי, כאמור, ממעט בדיבור, אבל כשהוא מדבר הוא מלמד את יאנק על העולם, על הנהגה ראויה לאדם בכלל ולחייל בפרט, על אלוהים ובני אדם. כמעט בכל עמוד יש משפט או שניים כאלה, וקשה לבחור את הטוב או המרשים שבכולם. אולי חשובים במיוחד סיפוריו, התמציתיים אך המדויקים, על אודות היהודים.
בעוד שאביו של מיכאל–יאנק ציווה עליו לשכוח את מוצאו היהודי כדי לשרוד עד שהמלחמה תיגמר, סרגיי דווקא מקפיד לשמר בנער זיכרונות על משפחתו ומודעות ליהדותו. אהבה רבה במיוחד הוא חש כלפי סבו של יאנק, ובאמצעותו פורש אפלפלד לפנינו את השקפתו על ההיסטוריה היהודית בדורות האחרונים: "סבא שלך היה איש אציל… שומר מסורת… הרבה דברים בענייני אלוהות ואדם למדתי ממנו… דורות רבים של אמונה וחכמה היו גנוזים בו. – כל היהודים כמוהו? שאל יאנק… לא, לדאבוני… הם איבדו את האמונה… זה כמו אהבה גדולה. לפעמים הלהט כבה… – האמונה תחזור אליהם? – אני בטוח…".
נדמה שאפלפלד, בגיל הגבורות שלו, מעביר באמצעות גיבוריו בספר זה, אולי יותר מבקודמיו, את עיקרי צוואתו הרוחנית. יש כאן מעין מדריך לחיים שמובא בלבוש של סיפור אנושי נוגע ללב, שבאוניברסליות שלו מתאים לכל נפש שפתוחה לשמוע וללמוד.
פורסמה ב-3 באוקטובר 2015, ב-גיליון חוה"מ סוכות תשע"ו - 947, סיפורת ותויגה ב-אהרון אפלפלד. סמן בסימניה את קישור ישיר.	השארת תגובה.