תמיד כשאני רואה סרטים ישנים, עוברת לי בראש המחשבה הפשוטה והקודרת הזאת - שכל האנשים האלה שאני רואה כאן כבר מתו. כולם, עד האחרון שבהם. גם הילד המצחיק הזה עם הנעל.
מה הטעם, לעזאזל? מה זה החיים האלה? אנחנו כאן, נולדים, גדלים, נוסעים, חוזרים, מתחתנים, ילדים, קריירה. ואז, כך או אחרת, פוף. אין יותר. וחמישים, שישים שנים אחר כך, במקרה הטוב, גם העובדה שהיינו פעם נמוגה ונשכחת. עוד עשרים שלושים שנה לאחר מכן, אפילו העובדה שנשכחנו כבר לא תהיה יותר. אני לא מדבר על אנשים גדולים ששינו, נגיד, את ההיסטוריה. לא סטאלין, ג'ורג' וושינגטון, צ'רצ'יל, המינגווי, שפילברג או ג'ון לנון. לא אלה שנכתבו עליהם שתיים שלוש ביוגרפיות, שהשאירו משהו אחריהם, שפעימת קיומם בהיסטוריה עדיין מהדהדת. לא אלה, אלא דווקא רובנו, אנשים רגילים, מורים, מהנדסים, אמהות ואבות, סבים וסבתות, מנכ"לים מלאי חשיבות עצמית, שפים במסעדות יוקרה, חברי כנסת נכבדים, חתני פרס ישראל.
דווקא הספר העל-זמני הזה, ביוגרפיה בדיונית על מישהו, על עוד אחד, אלמוני, מרצה למשהו באוניברסיטת משהו וחייו הלא-מסעירים, הספר הזה מילא אותי יראה. איכשהו, בלי כלום, התמלאתי ביראה כשקראתי את הסיפור המפעים הזה, סיפור על כלום שדווקא שפתו הלאקונית עתירה ברגש ובאהבת החיים, ששואלת בלי קול את השאלות האמיתיות שמלוות כל אחד ואחת מאיתנו לאורך כל חיינו וגורמות לנו מצד אחד לעשות את ההחלטות החשובות ביותר בחיינו, להביא ילדים, ללמוד, להשפיע, לחזור בתשובה או בשאלה, לייסד מהפכות וללכת עם לבנו, ומצד שני להבין את אפסותנו מול הזמן הארור הזה שעובר, שאנחנו פחות מנקודה שחורה בתוך אוקיינוסים של דיו ההיסטוריה, ושיעברו עוד חמש מאות שלושים וארבעה ימי שלישי סתמיים שבהם נחיה, נאכל, נשתה, נביא ילדים ונכדים ונעבוד ונשפיע ונחזור בתשובה ושאלה... ואז נמות. ואז נישכח. ואז אין יותר.
מוזר, שדווקא הספר הזה תפס אותי כל כך, עד שקרה לי משהו שכבר מזמן לא קרה לי, שנשארתי ער עד השעות הקטנות של הלילה רק כדי לסיים אותו כבר. כי לא יכולתי לעזוב. הייתי מרותק, בלי תעלומת רצח, בלי מסתורין או מתח או אפילו רגש. פשוט סיפור חיים קטן של מישהו לא חשוב, שאפילו לא היה באמת. כנראה שפשוט יש בו משהו, בספר הזה. אמת מבעבעת, חסרת רחמים, וההבנה שגם בחוסר המשמעות אפשר ליצור משהו, בועה שבה אפשר להדחיק הכול, שיש בה טעם ומחשבות, שמחה, ילדים, שאפשר להשאיר כאן חותם, אנחנו חשובים, אנחנו חלק מההיסטוריה. אלמוות.
אולי יש דברים שאפשר לעשות, אולי זו המסקנה האחרת שאפשר להבין מהספר, כמו מהחיים ממש. שנכון, החיים עוברים מהר מאוד. רגע אתה בחור מגושם שמגיע משיט-הול, מיזורי כדי ללמוד חקלאות באוניברסיטה, ובמשנהו אתה בן שישים וחמש, עם סרטן סופני (ואחד מתיאורי המוות המפעימים ביותר שיצא לי לקרוא מעולם). אבל גם למה שאתה עושה באמצע יש משמעות. עם מי אתה בוחר לחלוק את חייך, ומדוע. למה לא לוותר, מה לשמור ומה לשכוח. שנכון, בסוף הכול נגמר אותו דבר אבל לפחות בשני הרגעים האלה שאנחנו כן כאן, אפשר למצוא משמעות.
יש לי רשימה של "ספרים שגמרו אותי". זה לא שהם טובים באופן אבסולוטי, אלא שכל הספרים ברשימה עשו לי משהו, והזיזו אותי מבפנים.
ואם כבר ספרים שאתה מסוגל להמליץ עליהם בפה מלא (בתור אחד שקרא מאות כאלה) - אתה יכול למנות כמה מהבולטים?
אני לא יכול להרשות לעצמי עוד ספר מאכזב/מבזבז זמן.
(ברור שזה גם עניין של טעם ועיתוי, אני אברור מהמקבץ).
לא יודע. ספר זה עניין של חיבור, לפעמים חד פעמי. מה שהיה יכול בקלות לשעמם אותי, עורר בי (למיטב זכרוני) רגשות חזקים ומחשבות שהיו חבויות מתחת לפני השטח. עובדה, זה מה שקרה. דירוג הכוכבים שאני מעניק משקף את החווייה שזכיתי לה מקריאת הספר. לפעמים גם ספרים ״טובים״ או ״מרתקים״ לא עושים לי כלום, או להיפך, והכוכבים בהתאם. אז אני יכול להמליץ, אבל זה לא אומר כלום על החווייה שתהיה לך. זה לא אחד הספרים שאני חותם עליהם במאה אחוז או יכול להמליץ עליהם בפה מלא. לגמרי יכול להיות בזבוז של זמן.
עדיף לא לקרוא בכלל. ספר גרוע, מופתעת על הדירוג של אלון.
שאלה קטנה - האם מדובר בספר שעדיף לקרוא כשאני בהלך הרוח של הפסקה הראשונה, או ההפך, דווקא כשקיימת בי מוכנות להיחשף להשקפת עולם שאיני מסכים עמה.
מתלבט האם סטונר צריך להיות הספר הבא שלי (כרגע המוכנות אצלי מזערית - אני לגמרי בהלך הרוח של הפסקה הראשונה).
קראתי- "גנבת לי את המילים מהפה" אהבתי מאד!
האמת היא שגם לי זה קורה לפעמים. עצוב, אה?
רגשת אותי! הביקורת שלך התמזגה במצב רוח מלנכולי משלי, ומחשבות על אותם נושאים בדיוק.
ציטוט ממקור אחר לגמרי..והאין הוא מתאים? "בשעה שנשענתי על הקיר, האוניברסיטה אכן נראתה כמקלט לשימור טיפוסים נדירים, שצפויה להם סכנת הכחדה מהירה אם יניחו להם להאבק על קיומם במדרכות של לונדון"
זה כמובן תלוי במה האדם מנסה להשיג..
היתה פעם שאלה שקראתי איפשהו באינטרנט מה עדיף, להישכח או להיזכר לשמצה?
ביקורת מעולה!!! הסר דאגה מליבך, נראה לי שגם לסטלין, צ׳רצ׳יל או לנון לא איכפת עכשיו אם מישהו זוכר אותם או לא..
כשאתה מת, האם זה משנה בכלל?!?!??
ביקורת יפהפיה ומלנכולית-משהו, כמו הספר, ואולי בהשפעתו.
גם "כלאדם" הרג אותי, מסיבות דומות מאוד לא הרגשתי, עם זאת, שהרעיון הפך ללאקוני. דווקא הרעיון בלט בנשגבותו מהשורות הפשוטות והלא מתיימרות.
נגעת לליבי בביקורת הזאת.תודה.
כן, כנראה שיש לזה קשר עם גיל 40. שמעתי שזה גיל משברי לגברים. ובביקורות, אני תמיד מנסה להכניס את עצמי. כמו בושם, על כל אחד זה מריח אחרת.
אלון -בקורת נפלאה . כנראה שגם ספר בינוני לטעמי מוציא כתיבה ביקורתית שהיא נפלאה לדעתי מהספר. כמי שקוראת את ביקורותייך- אין ספק שעובר בך חוט השני של מחשבות שמקורן בחוסר הנחת מהחיים .אולי זה הגיל -40?! "לנחם" אותך -יש אנשים שזה עובר להם בלי נזקים ויש אנשים שלא עובר להם ,ויש שעובר עם נזקים .אבל אלו החיים .
אילו היינו מודעים למוות כל הזמן לא היינו יכולים לשרוד. אילו היינו פוחדים כל הזמן גם היה לנו קשה. לכן המצאנו לעצמנו כל מיני מנגנוני הכחשה והדחקה, מספרים לעצמנו סיפורים על שליטה וכוח, עצמאות ורצון חופשי. יופי לנו!
העובדה שהמילים שלך נגעו בפחדים שלי אכן נכונה, אך אינני בטוחה אם הן אומנם טיהרו את אותו שורש הרסני, המבטל במחי-יד את כל הנרקם לנגד עינינו. אבל הנגיעה הזו כן הזכירה לי, בהשפעתה החיובית, נסיעה בכביש 443 מירושלים למודיעין, בסערת מוצאי-שבת. חלק ניכר מן הדרך אני מחזיקה ביד אבי (תוך כדי שהוא נוהג), והוא מסביר לי על האחיזה הטובה של הגלגלים בכביש החלקלק והצופן פורענויות. דבריו לא גרמו לי להרפות מידו החמימה (קרי, להפסיד לפחד), אלא דווקא להבין שבתוך החוסר הוודאות הגדול הזה יש כמה דברים שהם כן בשליטתנו; דברים זעירים אומנם, אך הם נוטעים בנו כוח וחירות - ואותם יצקת היטב, במינונים המתאימים, למילותייך.
ביקורת מצויינת כל הכבוד.
בדיוק בזמן. הסקירה שלך והסרטון המחוייך-משהו עברו את מחיצת הערבים האפלוליים, הגשומים, מלאי החרדות. אינני בטוחה שהמילה "תודה" היא הקולעת ביותר, אך אין לי אחרת ממנה כעת.