לאחר שבשבוע שעבר כתב ישירות על המצעד, הפעם הרב ישראל רוזן מבליע את הנושא בתוך הנושא הכללי הקשור לשאלת "מי אשם" ואם יש לנו לערוך חשבון נפש.
"אינני מקבל שום אחריות על רצח רבין, ולא על אירועי סברה ושתילה, ולא על מעללי נוער הגבעות (החשודים בפשעי השנאה האחרונים), ולא על ה'שליסלים' המטורפים יוקדי השנאה שלפני חרב, ולא על צליבת 'המשיח'".
"בזמן ששירה בנקי בת השש עשרה נאבקה על חייה, בבית החולים הדסה עין-כרם, הופיעה בעמוד הבית הראשי של ערוץ שבע הפנייה לדיון בפורום על השאלה האם מעשהו הנתעב של ישי שליסל, שם רשעים ירקב, הוא המשכו של מעשה פינחס. עצם העלאת אפשרות כזאת היא חמורה מאוד. הנושא לא עומד לדיון, זהו פשע חמור ומתועב. נקודה".
לאחר מאמר המערכת משבוע שעבר, הפעם בעלון עוסקים בנושא בצורת שו"ת.
כמה מבני הציונות הדתית קראו לסבלנות, במודעה שפרסמו במגזין מוצש.
אמנם הכותרת בעמוד הראשי בעיתון נשמעה מבטיחה כי היא אזכרה גם את "מצעד הגאווה" אבל בפועל רק הרב אליעזר מלמד עסק בנושא.
חטא משכב זכור נחשב לאחד החטאים החמורים שבתורה ונקרא "תועבה", אולם אין להחמיר ביחס לחוטאים בו יותר מאשר ביחס לחוטאים בשאר עבירות חמורות, ובכללן חילול שבת שנחשב חמור יותר, אלא במידה מסוימת אף להקל, מפני שיצרם גובר עליהם. ואף שהם חוטאים במשכב זכר, אין זה פוטר אותם משאר המצוות, וכל מצווה ומצווה שהם מקיימים, כגון תלמוד תורה, צדקה או שבת, היא בעלת ערך אלוקי עליון כמו אצל כל יהודי אחר. והם מצטרפים למניין, ואם הוא כהן חובה עליו לעלות לדוכן, ואם קרא בתורה הוציא את הרבים ידי חובתם. ומצווה על כל יהודי לאהוב גם את החוטא בזה ולעזור לו כפי כל כללי החסד והצדקה הנוהגים כלפי כל ישראל.
לפיכך, כאשר יש בידינו אפשרות, חובה עלינו להשתדל להניא את החוטאים מכך. ועם זאת מצווה עלינו לאהוב גם את מי שאינו מצליח להתגבר על יצרו, ולדעת שיש ערך גדול לכל מצווה ומצווה שהוא מקיים. ולכן צריך להיזהר שלא להרחיקם מבתי הכנסת, כדי שיתחזקו בתורה ובמצוות כפי יכולתם. וכבר ידוע שערכו של הרע מוגבל ואילו ערכו של הטוב הוא בלא סוף. כיוצא בזה חומרתן של העבירות מוגבלת, ואילו ערכן של המצוות אין סופי. ועל כן גם מי שנכשל בעבירות אלו, זוכה לחיי העולם הבא בזכות מצוותיו ומעשיו הטובים.
כל זה בתנאי שחטא משכב הזכר אינו הופך לדגל. אבל כאשר מקיימים ברחובות העיר מצעד פומבי למען חטאים אלו, להתריס בריש גלי נגד ערכי המשפחה המקודשים בתורה ונגד ערכי הצניעות שהם בסיס לקיומה של חברה בריאה, הרי שפוגעים בתורה ובמסורת ישראל, והמשתתף בזה נחשב "מומר להכעיס", וכל הדינים כלפיו משתנים. אין חובה לגמול עמו חסד, ואין לצרפו למניין. אמנם הוא ישראל, וכפי שאמרו חכמים: "ישראל אף על פי שחטא – ישראל הוא" (סנהדרין מד, א), ושערי תשובה לא ננעלים בפניו. אולם מאחר שהפריש עצמו בהתרסה ממסורת ישראל, הרחיק עצמו מכלל ישראל.
לו מגמת המצעד הייתה להגן על כבוד האדם ועל אנשים שסובלים מעלבונות קשים בגלל סיבות שונות ובכלל זה גם עקב נטייתם, אפשר היה להבין אותו. אבל כאשר מגמת המצעד היא להחצין נושא שגם כאשר הוא נעשה כהלכה הצנעה יפה לו, ועוד להתריס בריש גלי נגד ערכי המשפחה המקודשים בישראל ולהכריז שאיסור התורה בטל ומבוטל, הרי שאין למצעד זה הגדרה מתאימה יותר על פי התורה מאשר "מצעד התועבה".
ראוי היה לרשויות המדינה לשלול קיום מצעדים אלו בהיותם פוגעים במסורת ישראל, לצד הגנה חמורה על חייו וכבודו של כל אדם.
תגיות: בשבע, הרב אליעזר מלמד, הרב ארלה הראל, הרב ישראל רוזן, הרב עמיחי גורדין, עולם קטן, רבנים, שבת בשבתו.