לפני ארבע שנים, עם סיומו של צום יום הכיפורים, עלה ''אפלטון'' לאוויר. מאז התרגלתי כל כך לכתיבה בו ולטיפוח הכמעט-יומיומי שלו עד ששוב אין הוא יכול שלא להיות חלק מההווי הפרטי שלי, שלא לומר מהפולקלור המשפחתי. ומאחר ויש לו חלק ביומיום שלי ושל קרובי, אני משתדל לדייק בציון יום הולדתו. בעניין זה החלטתי לעשות שינוי קטן. אם בעבר נהגתי לסכם את כל שנה בהפניה למרבית המאמרים שפורסמו במהלך אותה שנה, הרי שעתה חשבתי שעדיף אם אספר קצת על מה שמכוון אותי בכתיבה, על המגבלות שאיתן אני משלים (כמו כל אדם המוסיף שנים) ועל השיח שאני מנהל עם חבר המבקש לברר נקודה בלתי-פתורה, מבחינתו, בכל הנוגע לכתיבה הזו. ארבע שנים, למעלה מארבע מאות מאמרים וקרוב למיליון כניסות לאחר אותו יום כיפורים תשס''די, אני מביא כאן עוד סיכום ביניים.
לפני ארבע שנים, מייד לאחר יום הכיפורים של 2004, עלה ''אפלטון'' לאוויר. זו הייתה התחלה מוזרה מעט, משום שכבר ידעתי טעמו של בלוג מהו. ידעתי גם שאני רוצה להפעיל בלוג שאינו חלק מקהילה המתבססת על אותה מערכת ניהול, משכפלת את עצמה במהירות ומתאפיינת בדפוסי שיח אלימים. בשנים האחרונות עברנו, ''אפלטון'' ואני, דרך ארוכה. דומה כי למעלה מארבע מאות המאמרים המצויים באתר יכולים להוות עדות מסוימת לכך, כמו גם העובדה שהתעבורה בו הולכת וגדלה עם הזמן והמודעות הגוברת והולכת לחלק מהיוזמות שעלו בו.
''כשחושבים על זה'', כתבתי באוקטובר שעבר על הבלוג הזה, ''הוא הופך להיות חלק מהקיום העצמאי שלי, כמו המשפחה והעבודה''. מה שהיה נכון אשתקד נכון גם היום. למעשה, הדבר בולט תמיד גם ביומיום. הנה דוגמה סטנדרטית: בשעה שאני מצוי בישיבה בעבודה אני משרבט לי על פיסת נייר כלשהי שעלי לזכור לעבור דרך קופת החולים כדי לקחת את המירשם לתרופה של הילדה או לעבור דרך צומת ספרים ולקנות לו את ספר האסטריקס האחרון שביקש. אבל באותם רגעים ממש אני משרבט על אותו נייר עצמו את הרעיונות המפזזים במוחי בכל הקשור למאמרים ב''אפלטון''.
אני שם לב שזה קורה כבר מספר שנים. לפני שנה וחצי, למשל, שוטטתי עם מ' ברחבי המערב התיכון של אמריקה. הרעיונות הבליחו בי אגב נהיגה במרחבים העצומים של איווה, נברסקה, מינסוטה או הדקוטות – והטריגרים להיוולדם היו שונים ומגוונים. לפעמים זה היה משהו שעלה בשיחה בינינו. לעתים היה זה בדל חדשות כמעט זניח מהמהדורה האחרונה ששודרה ברדיו. בפעמים אחרות היה זה אולי מונומנט מקרי שהופיע בצד הדרך וסיקרן אותי דיו כדי לעצור ולבדוק בדיוק מה טיבו. כשהבליח זיק כזה נהגתי לבקש ממ' שתשלוף עט ופיסת נייר ותרשום אותו בשלוש מלים לבל אשכחנו. ביקור במוזיאון על שם הסופרת לורה אינגלס ויילדר הוליד בי את הרעיון לכתוב על ייחוסה המשפחתי הענף, שמשתרע עד לוויליאם הכובש מלך אנגליה. ביקור בבית העלמין בו נקברה במנספילד, מיזורי, הביא אותי להיתקל בשורה קברים קטנים בהם טמונים ילדים קטנים שהשתייכו לאותה המשפחה, מה שהוליד את ''הפעוטים המתים של משפחת דגלאס''. פולקלור עממי שחור הזכיר לי את סיפורי הדוד רמוס והזניק בי את הדחף לכתוב אליו לכשאשוב ארצה. אנקדוטה היסטורית נשכחת הביאה אותי לכתוב על הכומר הרצחני מפיק סיטי שזמם לחסל את הנערה שהכניס להריון. והיו רעיונות למאמרים שפשוט חמקו ממני עם השנים: על ''בית קטן בערבה'', ספר שהוליד שמונה המשכים ואינספור סדרות שנכתבו על ידי סופרות שרכבו על גל ההצלחה של לורה אינגלס ויילדר; על הגישה האנושית המעניינת המאפיינת קבוצות כדורסל אמריקניות שיציבותן נשמרת לאורך עשרות שנים, דוגמת סאן אנטוניו ספרס ויוטה ג'אז; על מפלי רובי המרהיבים, הנופלים מגובה ארבעים וחמישה מטרים בבטן הר לוקאאוט שבטנסי; על פלויד קולינס, חוקר המערות מקנטאקי, שנלכד במעבר צר שעה שניסה לגלות כניסה חדשה למערכת מערות נרחבת והמאמצים להצילו עוררו תשומת-לב בינלאומית ואף שימשו כהשראה להפקת סרט קולנוע מצליח. אני מקווה שעוד אצליח לשוב אליהם מאוחר יותר.
היותו של הבלוג מעין מקביל אינטלקטואלי ליצור חי ואהוב באה לידי ביטוי גם בתחושות הנלוות לכתיבה בו. כאשר אינני מספיק לעדכן אותו בכל הרעיונות המבעבעים בי אני חש אי-נוחות, כאילו אני מזניח אותו יתר על המידה. במובן הזה הוא כבר מזמן אינו שעשוע לשעות הפנאי בלבד אלא מעין חיית מחמד שהפכה זה מכבר לחלק מחיי המשפחה.
לפני זמן מה שאל אותי חבר מדוע אינני משתמש בבלוג כבמה לניהול מאבקים פוליטיים. הוא הצביע על כך שבקרב בלוגרים וגולשים המודעים באורח כלשהו לפעילותו של ''אפלטון'' אני מצטייר לעתים קרובות באופנים הסותרים זה את זה ושבמקרים קיצוניים מסוימים (אמנם מעטים) הוטחו בי כמה גידופים לא נעימים במיוחד על עמדות שבהן כלל אינני מחזיק. הוא גם הזכיר יוזמה של בלוגר מסוים לפנות לכותבים אחרים ברשת כדי שינתקו איתי מגע משום שעמדותיי בנושאים מסוימים עוררו בו התנגדות עזה. ''אם תלך על מטרות פוליטיות ברורות הדברים יהיו הרבה יותר חדים'', אמר.
משכתי בכתפי. ''זה לא כל כך מטריד אותי'', השבתי, ''הפוליטיקה מעניינת אותי אבל אני לא מכור לפעילות פוליטית ולא מחפש כל פעם אלילים פוליטיים חדשים להשתחוות להם. מעבר לכך, אל תשכח שאנחנו מדברים פה לא רק על פוליטיקה אלא גם על הבלוגוספירה. אני מכיר את הזירה הזאת מספיק טוב כדי לדעת שזה לא ישנה בה הרבה. מי שרוצה לראות בי שמאלן קיצוני יגדף אותי ככזה. מי שמעדיף לחשוב שאני שמרן ימני יודיע לי את דעתו על הנטייה הזאת בשפה לא נקייה במיוחד. זה לא מוסיף הרבה. הצהרה על מעורבות פוליטית כלשהי לא מעניינת אותי''.
-	''אז למה אתה כותב בכלל?'' תהה, ''חשבתי שאתה רוצה להשפיע''.
-	''אני רוצה להעלות לרשת דברים שמעניינים אותי ושלרבים מהם אין כמעט כיסוי ברשת - או שיש אבל הוא משני מאוד. אני רוצה לתרום לאוצר הידע שיש שם. הוא גדול ועצום, אבל בכל זאת תמיד חסר בו משהו ואני משתדל לתרום את פיסות הפאזל הזעירות שלי. זאת גם הסיבה שאני לא רק כותב בעצמי אלא גם סורק ומפרסם סיפורים ומאמרים של אחרים''.
-	''את זה אני עוד מבין'', אמר, ''מה שאני לא מבין הוא למה אתה מגביל את עצמך רק למאמרים היסטוריים וספרותיים. הרי אין סתירה בין כתיבה אינטלקטואלית לבין כתיבה פוליטית. הן יכולות לחיות יחד בנפשו של כל כותב. תראה את החברים של ג'ורג', למשל. ליוסי גורביץ אין בעיה לכתוב גם על כפייה דתית וגם על ז'אן ד'ארק''.
-	''מאיר אריאל אמר על זה משהו פעם. הוא כתב שאדם צועק את שחסר לו. הפוליטיקה כעיסוק לא חסרה לי כרגע. אולי היה לי מספיק ממנה בעבר. אולי אני פשוט אוהב יותר את מה שאני עושה היום. לא בדקתי את זה לעומק וזה גם לא מטריד אותי במיוחד. אבל אתה מפספס כאן משהו''.
-	''תראה, זה לא שאני לא מתייחס לנושאים פוליטיים. אני כן. אבל כמו במאמרים ההיסטוריים, אני משתדל לגעת בנקודות שאינן מדוסקסות מספיק בדעת הקהל. כשחשבתי שמרוב עיסוק בחקירות המשטרתיות סביב אהוד אולמרט הבלוגוספירה עוסקת אך ורק בהטלת רפש בו, כתבתי שצריך להעריך את פעילותו של מנהיג באופן שיהיה מנותק ככל האפשר מהאמוציות האלה. שגם לניקסון, שנאלץ להתפטר בגלל מעורבות בשחיתות פוליטית, היו נקודות זכות כמו דיפלומטיית הפינג-פונג עם סין והיוזמה להסכמי סאל''ט. חשבתי שההוראה של אולמרט להרוס את הכור הגרעיני בסוריה היא אולי הפעולה המשמעותית ביותר ומרחיקת הלכת ביותר שעשה במהלך הקדנציה הקצרה שלו, ואת זה גם כתבתי. אלה נקודות שלא תמיד פופולארי לדבר עליהם כשלמישהו יש איזו אידיאה-פיקס על רעיון או על אדם מסוים. במקרים האלה אני כותב על כך''.
-	''לא, מה פתאום. אני רק חושב שכדאי שהווליום הפוליטי הפעילות האינטרנטית שלך יהיה יותר גבוה. ואין מקום מתאים לזה יותר מאשר הבלוג שלך''.
-	''אז כאן אתה מחזיר אותנו לתחילת הוויכוח ולשאלה מדוע אני כותב בלוג. אמרתי לך כבר שאני כותב כדי לתת קצת מהידע שלי למה שיש ברשת, כולל – כשזה רלוונטי – בנושאים פוליטיים. אם מישהו רוצה להגיב על כך – יופי. אם מישהו רוצה לקשר לזה – בכלל נחמד. אין לך מושג כמה טוב זה עושה שמקשרים למאמר שלך מוויקיפדיה, שמזמינים אותך לדבר עליו ברדיו או בטלוויזיה ושאחר כך אתה רואה שחלקים ממנו מופיעים גם בעבודות של תיכוניסטים וסטודנטים. כרגע טוב לי עם זה ואין לי שום עניין להפוך את 'אפלטון' למנוף להשפעה פוליטית. יש כאלה שעושים את זה וזו זכותם המלאה. אותי מעניינים עוד כמה נושאים חוץ מעיסוק בפוליטיקה נטו''.
ארבע שנים אחרי ש''אפלטון'' יצא לדרך אני חי בשלום גם עם מגבלותיו. המגבלות האלה נגזרות אמנם גם משיקולים שמפעיל המתכנת שלו (וזה לא אני), אבל גם מאופיי שלי ומנטייתי לראות בו את האלטר-אגו שלי. אין בו את מיטב שכלולי האינטרנט ומנגנון הניהול שלו אינו מתעדכן תדיר בחידושים באופן שמתרחש, למשל, בקהילת הוורדפרס. הטקסטים בו נוטים לארכנות ולפרטנות, במידה רבה בניגוד לקליפיות המילולית המאפיינת בלוגים אחרים ומתוך ידיעה ברורה שזה עלול לעלות לי במספר המבקרים. ובכל זאת, אחרי ארבע שנים וקרוב למיליון כניסות, נראה שנמצאו כמה גולשים שהצליחו להשלים עם הפורמט הזה ואולי גם לגלות בו עניין מסוים.
ובינינו, מה צריך בלוגר יותר מזה?