"בסדר אדוני, תעצור פה!" נראה שתנועת היד הדרמטית שלו אומרת. הוא היה נמוך יחסית לשוטר, מוצק למדיי ומאוד חיוני. "רישיונות וביטוח בבקשה", הוא דרש.
אני לא נהנה כששוטר תנועה עוצר אותי. זה עומד איפשהו בין יבלות בכפות הרגליים למחלת-ים ברשימת ה"דברים שחייבים לעבור" שלי. אני לא זוכר אם עשיתי ניסיון צולע להסביר מדוע החלפתי נתיבים רגע לפני התפצלות הכביש, אבל אני בטוח שבכל אופן לא הייתה לזה שום השפעה על השוטר סטנקובסקי.
בחמש הדקות שלקח לו לכתוב לי את הדו"ח, יצאתי מהמכונית וצילמתי את סימני התנועה והתמרורים המוצבים בזירת הפשע. ראיתי שזה מה שאנשים עושים, למרות שמעולם לא עשיתי את זה בעצמי. לא היה לי שום מושג למה אני עושה את זה, אולי משום שזאת נראתה הדרך היחידה בה יכולתי לבטא את חפותי לשוטר סטנקובסקי. "אם אני מצלם, אז בטוח שאני לא אשם". אל תדאגו. גם בעיניי זה לא היה הגיוני.
והנה נכנס פנימה האויב. קבוצה של שישה או שבעה שוטרים במדים במלוא מחלצותיהם – כאילו שהם יוצאים לקרב אמיתי. זה נראה לא הוגן. סטנקובסקי, במגפיים שחורים, אקדח אימתני, סמלים נוצצים ומכנסיים מגוהצות להפליא, מול סלומון... בעניבה כהה.
התיק הראשון היה של אישה שהואשמה על דיבור בנייד בזמן נהיגה. היא הכחישה את האשמה בכל מכל – באופן גלוי ונחרץ. למעשה זאת הייתה מילה שלה מול מילה של השוטר.
ואז, באופן אינסטינקטיבי, התחלתי להתפלל – כן... להתפלל. אמרתי כמה פרקי תהילים בעל פה ודיברתי עם אלוקים – ביקשתי ממנו להתערב. הבנתי שסטנקובסקי – אפילו במגפיו, אינו מתמודד רציני מול אלוקים.
היציע התחיל להתרוקן באיטיות. הקורבן הבא... אהם... הנאשם, היה ג'נטלמן מבוגר. הוא נראה כל כך מתוק, וכן, חף מפשע. לא הצלחתי לשמוע יותר מדי פרטים, אולם חלק אחד עלה בקול רם וברור.
השופט שאל אם הוא מוכן להמשיך, אך סטנקובסקי המשיך לדפדף. כעת הוא התחיל גם להחליף רגליים. נראה לי שהבחנתי באגל זיעה או אולי בשערה שחמקה ממקומה.
"כבודו, אני... אהם..." אני לא מצליח למצוא את הדו"ח או הרישומים של התיק הזה.
הראשון, הסתכלתי על בני בריתי הנותרים וחייכתי. הם שלחו אליי המון בהונות מורמות וחיוכים. אחד האחים הצביע כלפי מעלה... באמת.
פרשת שופטים מניחה את היסוד לתפיסת המשפט היהודי הדוגלת בהומניות.