בצלאל, מנהל הבלוגיה העלה מחשבה מעניינת בעניין כתיבה בבלוג והחופש שניתן בו או נלקח ממנו בניהולו.
אותה מחשבה זרקה אותי שבועיים אחורה, לרגע בו המחשב הנייד שלי נתקע, הבהב וצפצף בצליל מרגיז ומבהיל בו בזמן שהביא אותי למסקנה אחת ברורה וארורה- המחשב הנייד שלי תקול. ואיך יכול להיות שחודשיים לאחר רכישתו החגיגית, הוא מגלה סימני עייפות ותקלות לא צפויות צצות ברגעי שיא בכתיבתי בו?
בעקבות התקלה שהגיחה והרצון העמוק להביא לפתרון הבעיה, לקחתי אותו ל"טיפול נמרץ" במעבדת מחשבים. בדיקה ותיקון, טלפון מהטכנאי שמוודא אם יש צורך בגיבוי (נפלאות הדיסק-און-קי והמייל מוכיחים את עצמם תמיד כשילוב לגיבוי מושלם) וכמעט שבועיים לא תמימים במיוחד, שהנייד לא מתנייד איתי או בלעדיי לשום מקום אחר.
כי הכתיבה היא הצורך הבסיסי שלי לחופש. רגעים קסומים בהם אני מתנה אהבה עם המילים, רגעי לידה של עוד סיפור ועוד הגיג, עוד מחשבה מנצנצת שחולפת בראשי כמו כוכב נופל ומאיר את שמי הלילה הכהים באור מיוחד לאותו רגע קסום וחד פעמי.
החוסר במחשב הנייד השליך ישירות על הלך רוח הכתיבה שלי בשבועיים האלו. היתרון הברור שלו הוא ההימצאות איתי בכל מקום ובכל זמן. לעיתים המוזה קופצת לבקר ברגעים לא צפויים, כאלה שלעולם לא יכלתי לתכנן מראש והליווי התמידי שלו מספק את צרכיי באופן ברור שהוכיח את עצמו.
אני לא רוצה להישמע קוטרית ולהתלונן על "צרות של עשירים" כי זה בהחלט לא הרעיון, אבל שבועיים ללא הגישה המהירה לכלי הכתיבה שלי בכל מקום וזמן נתון הותירה סביבי הרבה מחשבות שחמקו מרעיונם המקורי. היא לקחה ממני את הריכוז והשכיחה מילים והגיגים שבאותם רגעים נראו חשובים ומוצלחים יותר מכל ועד שהגעתי לכלי כתיבה זמין, איבדו משמעויות בין שאר המחשבות והשאירו אחריהן חור שחור וחוסר מבלבל וגובר. למשל, סיפור אחד שלרגעים היה נשמע לי חכם יותר מכל, יצא שטותי והפוך מכוונתו המקורית. הגיג נוסף נשמט מראשי ועד עכשיו אני מחפשת כדי למצוא את מילותיו. סיפור משותף ברגעים של צבירת תאוצה, חיכה בתור בתוך תיקייה פתוחה עד שהמילים יתאגדו ויולידו המשך ראוי.. וכך עוד אינספור מחשבות ומילים שחיכו לי כדי לראות אור.
יום לפני ערב חג הפסח, לאחר חופשה נפלאה במיוחד שעברה לי, רווית פעילויות, חוויות והתרגשויות שהצורך לכתוב עליהן בער בעצמותיי בכל רגע מחדש, קיבלתי את המחשב הנייד מתוקן ומחודש. היציאה מעבדות לחירות קיבלה משמעות נוספת לקראת חג החירות. אותה חירות לכתוב בכל רגע מבלי לפסוח על שום מחשבה. לכתוב רק לעצמי או לבלוג, לשחרר את המחשבות ולמצוא בתוכי את המילים האבודות.
ארבעה חודשים עברו מאז שפתחתי את הבלוג הזה. עד היום יש בו בדיוק ארבעים רשומות שמכילות את המציאות שלי, מתולתלת ומטולתלת ככל שתהיה. הכתיבה גורמת לשחרר את כל המחשבות הכלואות בתוכי. המילים שלי מסבירות את עצמן הכי טוב, בטוח ואמיתי כשאני כותבת חופשי. התיאורים מדויקים ומתואמים למחשבות על החיים, אפילו החלומות מוצאים דרך ומתגשמים. אני לא משועבדת לכתיבה כי היא כלי והדרך שלי אל השיא. ולמרות שבהתחלה חששתי לגביו, הבלוג שלי הוא אוזן קשבת, מלווה אותי כמו חבר טוב ואמיתי שתמיד זמין בשבילי. הוא חלק מהכתיבה.. הוא הפך לחלק ממני.
הכתיבה משחררת הכל ומשמשת לכל.
הכתיבה היא הדרך והיא החופש.. שלי.