שאלת השבוע: האם ראוי שהתקשורת תיתן במה לרוצחים?
כלל יסוד במדינה דמוקרטית הוא זכות הציבור לדעת ולקבל מידע.
מידע חופשי הוא אחד המרכיבים לפיתוח כלכלי/תרבותי של המדינה וערובה לחופש הביטוי והדמוקרטיה.
למעשה, חופש ביטוי הוא מקרה פרטי של חופש זרימת המידע.
חברה החפצה להמשיך ולהתקיים חייבת לאפשר לחבריה לקבל החלטות על סמך עובדות ורעיונות. בהיעדר זרימה חופשית של המידע ייתכנו החלטות שגויות, משובשות ומעוותות שיגרמו לאסון. אפשרות ביטוי למורשעים בדין חיונית להשגת תובנה ציבורית.
עד כמה שדברי אסירים בהווה או אסירים לשעבר יהיו מקוממים מנקודת מבטו של ציבור זה או אחר, יש לאפשר העברת מידע מסוג זה, פן תימצא החברה באפלה ובקיבעון מחשבתי בלא אפשרות לבחון את ההתרחשויות לעומקן.
בעייתה של החברה הישראלית היא בכך שאין בתוכה זרימת מידע חופשית באמת. כך יוצא שמיעוט מסוים באוכלוסייה הכללית שולט לחלוטין בתקשורת האלקטרונית והכתובה כאחד, ולא מאפשר הזרמת מידע חופשי. על ידי כך מצליח מיעוט זה להכתיב את סדר היום המדיני-חברתי דרך קבע. שיא האבסורד מתבטא בכך שאותו מיעוט שמאלני אף קובע מי מאנשי הימין ייצג את הימין, וזאת תוך שימוש בכלים פשוטים כגון מתן במה תקשורתית גדולה יותר לאנשי הימין הנוחים יותר לשמאל.
השתקת מורשעים בדין תאפשר הסתרת מידע היכול לחשוף ולהפליל גורמים אינטרסנטיים השולטים במערכות העברת המידע. הסתרת מידע גורפת תאפשר גם לבצע מניפולציות במידע המוצג בגלוי באופן כזה שיסתיר וישמש אליבי להסתרת מידע מפליל כנגד הגוף אשר אותו משרתת התקשורת הישראלית. הדוגמה הטובה ביותר לכך היא אי הפרסום של ראיונות עם יגאל עמיר. במשך שבועות ניהלו אנשי הממסד התקשורתי שיחות וראיונות עם יגאל עמיר. אילו באמת חל איסור על ראיונות עיתונאיים עם עמיר, מדוע גילו הסוהרים "עצימת עיניים" לכל אורך התקופה שבה התראיין עמיר? להבנתי, הדבר שהסוהרים פספסו הוא הראיון של עמיר עם נתן גפן, אשר אינו נמנה על הממסד ולפיכך אינו כפוף לצנזורה הממסדית.
פרסום השיחה הגלויה (בינתיים רק בערוצי אינטרנט), ובה בפעם הראשונה בהיסטוריה נשמע קולו של יגאל עמיר ללא צנזורה, חיתוך או עריכה מטעם הממסד, הוא אירוע מכונן בשל תוכן השיחה והדברים המדהימים שחשף יגאל עמיר כנגד הגרסה הרשמית. וזאת, במיוחד בהתחשב בעובדה שהרגילו אותנו למן הרגע הראשון להפנים שעמיר הודה ללא היסוס ואף בגאווה מופגנת ובחיוך רחב בכל הדברים אשר יוחסו לו על פי הגרסה הרשמית.
"הפצצה" ששחרר עמיר בשיחה היא שהוא כלל אינו מקבל את הגרסה הרשמית, ובאופן קונקרטי קובע עמיר באופן ברור ונוקב: המאבטח יורם רובין שיקר(!), רבין בכלל לא נפל ורובין לא זינק עליו (בניגוד לעדותו בוועדת שמגר), כל היריות נורו כשרבין עומד מולו. משמעות הדברים מבחינה משפטית היא אחת ויחידה – יגאל עמיר לא יכול להיות האדם שירה את הכדור השני, אשר מסלולו עבר לאורך מותנו של רבין מלמטה כלפי מעלה. השיחה הבלתי מצונזרת הזו הוציאה באחת את כל העוקץ מן הראיונות המצונזרים והערוכים, אשר תוכננו לעלות לשידור בערוצי הטלוויזיה הישראלית.
על פי אתר YNET, הראיונות הטלוויזיוניים עם יגאל עמיר נועדו להפריך את טענות הקונספירציה, וניתן להבין מכך שמטרת "התחקיר" הממושך וסידרת הראיונות שהוקלטו היו "לתפוס" את יגאל עמיר בדברי הודאה כלשהם בגרסה הרשמית (ולו פעם אחת מתוך הקלטות של שבועות), עם אופציה למחוק את מה שאינו מתאים. בא הראיון הבלתי מצונזר, אשר בו חשף יגאל עמיר את תובנותיו האמתיות וטרף לתקשורת ולממסד את כל הקלפים.
אסור לתקשורת לשמש במה לפושעים ושופר לרוצחים. הפיכת רוצח, כל רוצח, לשותף לגיטימי בשיח הציבורי, מקהה את תחושת הסלידה והמיאוס ממעשהו, ומבטאת כשֶל מוסרי וערכי.
גם מצוקת הרייטינג הצהבהב אינה מכשירה הצבת פושע כשותף שווה זכויות ב'שוק הדעות', ויש בה כדי לעמעם ולטשטש את הטומאה והלכלוך שדבקו בו ובמעשיו.
הפיכת רוצחים, ושאר פושעים, לסלבריטאים והגיגני צמרת, וכינויים בשמות חיבה כמו ריקו וצ'יקו, מואיז הקטן ומואיז הגדול, מציגה אותם באור ורדרד רך, כאנשים חביבים ובלתי מזיקים, אמנים רגישים, כ'אחד האדם', משל לא פשעו ולא חטאו, ולא אמללו את קורבנותיהם, והותירו אחריהם יתומים ואלמנות, משפחות שכולות, נשים מעונות, ילדים וזקנים שיצטרכו לשאת את סבלם וצלקותיהם כל ימי חייהם.
מעבר לכך, יש סכנה שהפיכת כרישי פשע ולווייתני הימורים לכוכבי תקשורת תשמש לאחרים, בעיקר לבני נוער, מודל לחיקוי.
תורת ישראל נידתה את הרוצח והקיאה אותו מתוכו. אפילו רוצח בשגגה, שלא במתכוון, אנוס לנוס אל עיר מקלט. כהן שהרג, מנוע מלהמשיך ולברך את עמו ישראל באהבה. קולו אינו ראוי עוד לבוא במניין.
"כל המאבד נפש אחת", אמרו חכמים, "כאילו איבד עולם מלא". לו הפנמנו באמת ובתמים ערך זה, האומנם היינו נזקקים בכלל לשאלה זו? האומנם היינו מתייחסים בכזה שוויון נפש לדברים היוצאים מפיו של רוצח, משל היו עמדה לגיטימית הראויה להישמע ברבים?
הסלידה מאיסור הרצח באה לביטוי במשפט העברי גם באיסור לקחת כופר לנפש רוצח, שטעמה נתבאר בדבריו הנכוחים של הרמב"ם: "ואפילו נתן כל ממון שבעולם, ואפילו רצה גואל הדם לפטרו [=אין מקבלין הימנו], שאין נפשו של זה הנהרג קניין גואל הדם אלא קניין הקב"ה, ואין לך דבר שהקפידה תורה עליו כשפיכות דמים, שנאמר 'ולא תחניפו את הארץ, כי הדם הוא יחניף את הארץ' ". ובמקום אחר הוסיף: "שאף על פי שיש עוונות חמורין משפיכות דמים, אין בהן השחתת ישובו של עולם כשפיכות דמים. אפילו עבודה זרה ואין צריך לומר עריות או חילול שבת אינן כשפיכות דמים... הרי הוא רשע גמור".
למושחתים ולמשחיתים אל תהי לא תקווה ולא זכות דיבור.
קביעה שגויה מספר 1: "התקשורת רק מציבה מראה מול המציאות".
תיקון: התקשורת אינה רק משקפת את המציאות, אלא מעצבת אותה. כל סטודנט לתקשורת בשנה א' יודע זאת; והרבה לפניו ידעו זאת חז"ל. הלכות לשון הרע מלמדות כי הפצת מידע, גם אם הוא מדויק ואמיתי, מחוללת שינוי במציאות, והשינוי הזה יכול לעתים קרובות להיות שלילי. קל וחומר כאשר המידע אינו אמין ומבוסס.
קביעה שגויה מספר 2: "זכות הציבור לדעת, ולכן התקשורת צריכה לדווח על הכול".
תיקון: זכות הציבור לדעת חשובה פחות מזכות הציבור לחיות בחברה בטוחה והגונה. לעתים קרובות חשיפת פגמים ועוולות אכן מועילה לתיקונן. חופש הביטוי אכן תורם בדרך כלל לרווחת החברה ולאיכותה. אך לכלל הזה יש הרבה חריגים. השופט היהודי-אמריקני לואיס ברנדייס אמר פעם, ברצותו להצדיק את חופש הביטוי המוחלט, כי אור השמש הוא חומר החיטוי הטוב ביותר. על כך אמר פרופ' שלום רוזנברג, שחשיפה מוגזמת לשמש גורמת למחלות ממאירות.
קביעה שגויה מספר 3: "אסור לתקשורת לתת במה לפושעים".
תיקון: השאלה אינה על מי כותבים, אלא מה נכתב. תורתנו הקדושה נותנת במה נרחבת לפושעים. אנחנו יודעים מה עבר על קין הרוצח לפני רצח הבל, וגם אחריו. אלא שהתורה כותבת זאת מתוך מגמה חינוכית-רוחנית, ללמדנו על הגורמים המובילים לפשע, ועל היכולת לחזור בתשובה אחריו.
הבעיה אינה עצם מתן הבמה התקשורתית לפושעים. הבעיה היא בכך שניתנת להם במה לא מבוקרת ולא מפוקחת. הכוח המניע של הראיונות הללו אינו הרצון להוקיע את הפשע ולחשוף את שורשיו, אלא המירוץ הנואש אחרי רייטינג זול. וזו השאלה האמתית: האם הראיון נעשה מתוך מגמה מוסרית בולטת, או שהמראיין משרת את הפושע והופך אותו לגיבור תרבות? השאלה הזו היא חלק מאתגר תרבותי כולל: האם התקשורת פועלת מתוך מגמה ערכית-מוסרית, ולפחות יודעת להטיל מגבלות מוסריות על התנהלותה; או שהתנהלות התקשורת מוכתבת רק על ידי שיקולים כלכליים-מסחריים? בנקודה הזו התקשורת הישראלית הכללית נכשלת בגדול.
אין ספק שהשאלה הזאת עלתה השבוע אך ורק בגלל הראיון שערכו אנשי ערוץ 2 וערוץ 10 עם רוצחו של ראש הממשלה יצחק רבין ז"ל – יגאל עמיר. שהרי התקשורת מפרסמת ראיונות עם פושעים מסוגים שונים ובהם גם רוצחים נתעבים באורח כמעט קבוע.
כדי להשיב לשאלה צריך לזכור שמה שמנחה את התקשורת הם שני עקרונות יסוד: האחד, זכות הציבור לדעת והשני זכות הביטוי. ומעבר לשני אלה לתקשורת יש מניע גדול – הרווח, או בלשון המקובלת יותר – הרייטינג, כלומר הרצון להגיע לקהל הגדול ביותר האפשרי, מתוך ידיעה שהישג זה יתבטא בהכנסות גדולות יותר ובעליית המחיר הכלכלי של הגורם המפרסם, ומה שלא פחות חשוב – העיתונאי שהביא את 'ההישג' הזה.
ראיון עיתונאי אינו אלא צורה אחת מני רבות של כלי העבודה של העיתונאי או מצורות הכתיבה שעומדות לרשותו. התוצאה של ראיון כזה תהיה כמעט תמיד שילוב של מתן במה לאדם כדי להציג את דעותיו או את עמדותיו או תפישתו את המציאות או ההתרחשות הדברים מנקודת ראותו, וכן תחשוף את מניעיו ותפישותיו הסמויות או תאפשר לו להציג את עולמו הפנימי בדרך שתשרת את מטרתו בצורה הטובה ביותר.
בראיון המרואיין הוא גיבור הסיפור, ולכן ראיון עם רוצח הוא כלי ההופך את הרוצח לגיבור לרגע. מרכז את תשומת הלב לא רק למעשה הרצח אלא גם למה שהוא רוצה שנחשוב שהיה בליבו ומניעיו. בהכללה אומר שראיון עם רוצח יש לערוך כאשר לדעת הכתב והעורך יש בכך כדי לשפר באופן ניכר את ההבנה והידיעה של הקורא/צופה/מאזין את האירועים. ועם זאת אין למתוח קו משווה בין כל מעשי הרצח. ואם נזכור את העובדה שכל ראיון הופך את המרואיין לגיבור לרגע, הרי שיש מקום לדרג את מעשי הרצח על פי 'מידת הנתעבות' של המעשה: אין דינו של מי שהרג או רצח בשוגג כמי שהרג או רצח בכוונה. אין דין רוצח ילדים כדין רוצח עבריינים. גם בתי המשפט מבחינים בין מעשי רצח שונים ובין הנסיבות שהיו בעת הרצח ופוסקים גזרי דין שונים בחומרתם בכל מקרה ומקרה.
לכן מסקנתי האישית היא שיש מקום לערוך ראיונות עם מי שהורשע ברצח ככלי עבודה של העיתונאי, אלא שבהחלט יש מקרים רבים ובכלל אלה מי שהורשע ברצח ראש ממשלה, שאין מקום לפרסם את הראיון הזה אלא רק את החומר או המידע שעולה מתוכו.