ז'אנר הריאליטי גוסס. זו כבר לא אקסיומה חדשה. הוא בתהליך התפוגגות מזה כמה שנים, כשמדי פעם, כמו חולה סופני נואש שנאחז בתרופה חדשנית שנוסתה עד עתה רק על אוגרים, הוא מנסה למצוא גימיק מפיל שישאיר אותו בחיים.
בתכנית Kid Nation שהחלה ב- 19 לספטמבר ברשת CBS, הגימיק הוא שימוש בילדים, ורק בילדים. כך לפחות טוענים המפיקים, שבפרומואים לתכנית מתפארים שהילדים בסדרה מצולמים ללא נוכחות מבוגר בסביבתם. למען האמת צריך להיות ממש תמים או בור בענייני הפקות טלוויזיה, כדי להאמין להם. אחרי הכל גם אם המבוגרים לא מופיעים מול המצלמה (חוץ ממנחה התכנית שאוחז בדיקציה של מורה וכריזמה של גיר לוח), ברור לחלוטין שהם קיימים מאחורי המצלמות, משגיחים על הילדים היטב, ומשפיעים עליהם בדרכים מניפולטיביות כדי ליצור עניין.
וזה שקוף כבר מהרגעים הראשונים בפרק הפתיחה. למשל כשהילדים מדברים באופן שרחוק מאוד משפת היומיום של בני גילם. לעזאזל, הם משתמשים בביטויים שספק אם אפילו ההורים שלהם מבינים. כך למשל ילד בן 8 מתאר בלאגן כ- disarray גבוה המצח, במקום mess הילדותי והפשוט, ואילו ילד אחר בן 10 אומר בהזדמנות כלשהי - "למות או לא למות, זו השאלה. כמו שאמר שייקספיר." אכן רפרנס אמין וטבעי לגילו.
פרקי הריאליטי מתרחשים בעיירה נטושה בלב ניו מקסיקו, אותה אמורים הילדים להפריח, כדי להוכיח ש"ילדים יכולים ליצור עולם טוב יותר משל המבוגרים" כפי שמכריזה התכנית בתחילתה. לשם כך נבחרו 40 ילדים בני 8 (הגיל המינימלי המותר בארה"ב להעסקת ילדים) עד 15. בפרק הראשון הם חולקו ל-4 קבוצות, על ידי 4 ילדים שנבחרו רנדומלית בידי ההפקה לשמש כ"חברי מועצת העיר", ולכן הגיעו ללוקיישן במסוק, בעוד שיתר הילדים הגיעו באוטובוס.
4 הקבוצות מבצעות בכל פרק משימה שמטילה עליהם ההפקה, במסגרת תחרות בה הקבוצה המנצחת מוגדרת "המעמד העליון", וכל אחד מחבריה מקבל דולר שלם עבור יום עבודה בו הוא לא נדרש לעשות כלום; הקבוצה שמגיעה שניה הופכת למעמד הסוחרים, שחבריה מקבלים חצי דולר עבור יום עבודה, במכירות בחנויות השונות שארגנה ההפקה במקום (למשל בר משקאות קלים, או חנות ממתקים); חברי הקבוצה שמגיעה למקום השלישי מתמנים לטבחים, ומקבלים רבע דולר עבור יום עבודה במטבח העיירה; ואילו הקבוצה שמסיימת אחרונה, נאלצת לבצע את תפקידי הפועלים הפשוטים, שאמורים לנקות, לסדר, ולבצע את כל העבודות השחורות שיתר הקבוצות לא עושות, ולקבל על כך 10 סנט ביום בלבד.
כלומר, האמירה על נסיון ליצור עולם טוב יותר מזה של המבוגרים למעשה נשדדת כאן מתוכן. בעיקר כי במקום לתת לילדים אפשרות אמיתית ליצור עולם משלהם, לפי הכללים והחוקים שהם ימציאו, יובא לסדרה הסדר החברתי המעוות של עולם המבוגרים, בו ככל שאתה עושה פחות כך מתגמלים אותך יותר, ולהיפך.
גם המשימות שמטילים על הילדים מקוממות לעיתים. כך למשל בפרק השני נאלצים שניים מהנערים הבוגרים במחנה (בני 15), לשחוט תרנגולות אל מול עיניהם המבוהלות של הילדים הקטנים. באותו פרק גם מוטל על הילדים לחבר חלקי צינור שמיים שוצפים ממנו החוצה, במזג אוויר של מינוס חמש מעלות.
באותו יום הם גם מגלים שהבאר שלהם קפאה, והם צריכים להפשיר אותה בכוחות עצמם. ואילו בפרק הבא הופכת רוח את השירותים הכימיים שלהם, והם נאלצים להשיב אותם על כנם, ולנקות את הג'יפה שנשפכה מהם. כן, בדיוק סוג הפעילויות שכל הורה היה רוצה שילדיו הרכים יחוו.
בהתאם, קצת לפני שעלתה התכנית בארה"ב התלוננו הורי הילדים המופיעים בה, על כך שהחוזה עליו החתימו אותם, כלל סעיפים חינניים כמו הסרת אחריות מההפקה במקרה של פציעה או מוות של ילדיהם. בעקבות התלונות הללו קמה סערה לא קטנה בארה"ב כנגד התכנית. סערה שכמובן הביאה עוד אנשים לצפות בה, והקפיצה לה את אחוזי הרייטינג. כך שבהחלט יתכן שהתלונות הללו היו יוזמת משרד יחסי הציבור של הסדרה.
מה שבטוח, אותם הורים שהתלוננו, מן הסתם שכחו לסרב, או לקרוא את החוזה, כשהוצע להם תשלום עבור השתתפות ילדיהם בסדרה, וגם ממש לא קיטרו כשסיפרו להם שהילד שלהם עשוי להביא הביתה בתום הסדרה סכום נאה של עשרים אלף דולר. זהו הסכום בו זוכה אחת ליומיים ילד שהצטיין במשימו ועזרה לחבריו, לו בוחרים ארבעת חברי "מועצת העיר" להעניק כוכב זהב. אחר כך גם מותר לו להתקשר הביתה, ולשם כך הוא מקבל מפתח "לבית היחיד בעיירה שיש בו טלפון" ורץ מול עיניהם המקנאות של יתר הילדים, לדבר עם אמא. אכן קסום.
הזכיה הזו מתרחשת בישיבה של כל ילדי העיירה, שמתקיימת כאמור אחת ליומיים. במהלכה יכולים הילדים להתלונן או לשבח את חברי המועצה, לדבר על משהו שמציק להם בעיירה, לבחור ללכת הביתה, או לזכות בכוכב הזהב הנ"ל. אבל כדי ללכת הביתה, הם צריכים להפגין אופי מברזל יצוק, שלא נכנע ללחץ חברתי. בעיקר כי כדי לבחור באופציה הזאת הם צריכים לענות "כן" על השאלה המגמתית "האם אתה בוחר לוותר על כל החוויה הגדולה הזו?" ששואל אותם המנחה, באופן שיכול ללמד את גבלס מניפולציה רגשית מהי. מן הסתם, רוב הילדים שמשתתפים בסדרה עדיין לא פיתחו לעצמם אישיות בלתי מתפשרת וזוג ביצי פלדה, מה שמסביר היטב את העובדה שרובם נשארים שם.
אבל בניגוד למה שעשוי להשתמע, הסדרה לא לגמרי גרועה. המשימות בה קבוצתיות ומתוחכמות יותר מתכניות הריאליטי הדומות של המבוגרים, דוגמת "הישרדות" או "המירוץ למיליון". למעשה היא דווקא מעניינת למדי, והייתה יכולה להחשב בעיני לחביבה, אם רק לא היה בה את הענין השולי של ניצול קטינים לצרכי רייטינג. מצד שני, הערוץ הנצפה ביותר אצלנו הציב את מרגול, צביקה פיק וצביקה הדר בראש צוות התכנית הפופולרית ביותר שלו, אז מה לי שאלין על מעט סאדיזם אמריקאי?
המלצה לזכייניות לסיום: אתן ממש לא חייבות להביא את הסדרה הזו, ועם זאת אני מנחשת שאחת מכן בטוח תעשה את זה.