→ האם יש תוכן חילוני ליום-הכיפורים?
פרופ' ויקטור פרנקל (Victor Frankel, 1905-1997) היה פסיכיאטר אוסטרי וסופר יהודי ניצול שואה, הוגה שיטת הלוגותרפיה שעיקרה הכוונתו של הפרט לחיפוש אותנטי אחר משמעות חייו.
שאלת משמעות החיים עומדת במרכז התיאוריה הפסיכולוגית של פרנקל, יוצרה של תפיסה חדשה ומהפכנית בתחום תורת הנפש. הלוגותרפיה נחשבת כאסכולה הווינאית השלישית בפסיכותרפיה, אחרי קודמותיה הפסיכואנליזה של זיגמונד פרויד והפסיכולוגיה האינדיבידואלית של אלפרד אדלר. היא נשענת על התיאוריות של פרויד ואדלר, אך חולקת על כמה מהנחות היסוד שלהן ומוסיפה להן מימד חדש. היא מזדהה עם כמה מהנחות הפסיכולוגיה ההומניסטית, אך מרחיבה אותן ונותנת להן צביון חדש.
הלוגותרפיה שפיתח פרנקל מרכזת את עיוניה במשמעות ההוויה האנושית ובחיפושו של האדם אחר משמעות זאת. היא גורסת שהשאיפה למצוא משמעות, היא הכוח המניע הראשוני של האדם. "השאיפה לפשר" (בניגוד ל"שאיפה לעונג" של פרויד ו"השאיפה לכוח" של אדלר) פירושה, שבכוחו של אדם לחיות למען ערכיו ולמען משמעות.
פרנקל עסק בעיקר בבני אדם שהיו לכודים במה שכינה "ריק קיומי". אין זו מחלת נפש, אלא מחלה רוחנית שבתוכה הקיום נראה משולל משמעות לחלוטין. שום דרך אינה מושכת את האדם. בסופו של דבר שולטת בכיפה מעין ציניות משתקת. במצב הזה האדם אינו מייחס עוד ערך למה שעשה ואינו מטפח עוד שום תקווה לעשות משהו שיהיה לו ערך כלשהו בעתיד. פרנקל חשב שהריק הקיומי שתיאר הוא תופעה מודרנית ייחודית.
ב-1959 יצא לאור ספרו "האדם מחפש משמעות" שנמכר במיליוני עותקים בכל רחבי העולם. בספר פורש פרנקל את עיקרי הלוגותרפיה, אותה פיתח עוד לפני תקופת המלחמה – ומראה כיצד זו באה לידי ביטוי בניסיונו האישי כאסיר במחנה הריכוז.
פרנקל מספר בין השאר כיצד כשהובא לאושוויץ, נלקח למקלחות לאחר שנבחר בסלקציה לחיים. לקחו ממנו את כתב היד שהכיל את כל עבודתו המדעית, עבודת חייו, והשליכוה לתוך מדורת האש. ברגע זה נדמה היה לו שאישיותו נמחקת… קורסת לגמרי ונשברת לרסיסים. הרגשה זו התחזקה אחר שיצאו מן ה"מקלחת" אחרי התספורת והחיטוי, כשכולם נראו מגולחים ושבורים ונראה כי עברו מטמרפוזה מוחלטת של האישיות.
פרנקל תיאר את גילוח שערותיו של אסיר אושוויץ כסמל לכך שנגזל ממנו, באופן מוחלט, הכול. אולם, משהו נשאר לו, יהדותו הטראגית.
על תפיסת עולמו האופטימית של פרנקל ועל החיפוש אחר משמעות הקיום שבו הוא מצדד, ניתן ללמוד מהקטע הבא שלו: "פסימיסט משול לאדם, הרואה בפחד ובעצב כי לוח הקיר שלו, שיום-יום הוא תולש דף ממנו, נעשה דק יותר עם כל יום חולף. כנגד זה, האדם המסתער בפעלתנות על בעיות החיים, משול לאדם התולש דף אחר דף מן הלוח ומניח אותו למשמרת יחד עם קודמיו, לאחר שהוא רושם לו כמה רשימות יומן בצידו השני. הוא יכול לחשוב בגאווה ובשמחה על כל העושר האצור ברשימות אלו, כל החיים שכבר חי אותם עד תומם. מה איכפת לו שהוא מזקין? היש לו סיבה לקנא בצעירים שהוא רואה, או להתגעגע אל נעוריו שלו אשר חלפו?" (מתוך "האדם מחפש משמעות").
"זמן רב מדי – למעשה, במשך חמישים שנה – ניסתה הפסיכיאטריה לגרוס את רוח האדם כמנגנון בלבד, ולפיכך ראתה את התראפיה של מחלות-הרוח כטכניקה ותוּ לא. נדמה לי, כי חלום זה נגוז עתה. באופק מצטיינים עכשיו לא ראשי-קוויה של רפואה שנבללה בפסיכולוגיה, אלא של פסיכיאטריה בעלת נופך הומני.
"אבל רופא שיוסיף לראות את עיקר תפקידו בטכניקה, יהיה צריך להודות, שהחולה הוא בעיניו לא יותר ממכונה, ושאין הוא רואה את האדם שמאחורי המחלה!
"אדם אינו עצם אחד בין עצמים אחרים. עצמים קובעים זה דרכו של זה, ואילו האדם, בסופו של חשבון, מחונן בכוח ההגדרה העצמית. דרכו וגורלו – כמובן, במסגרת נתוניו וסביבתו – הוא-הוא הקובע אותם. במחנות הריכוז במעבדה חיה זו ובמגרש ניסויים זה ראינו אחדים מחברינו מתנהגים כחזירים, בעוד אחרים מתנהגים כקדושים. אפשרויות אלה ואלה גנוזות באדם; איזו מהן יגשים, דבר זה תלוי בהכרעות ולא בתנאים.
"דורנו דור ריאליסטי הוא, לפי שלמדנו לדעת, מהו האדם באמת. אחרי ככלות הכול, האדם הוא אותו יצור שהמציא את תאי-הגז של אושוויץ; אבל הוא גם אותו יצור שנכנס קוממיות אל תאי-גז אלה ועל שפתיו תפילת שמע ישראל".
בתקופת מלחמת העולם השנייה כבר היה פרנקל בעל מוניטין בתחומו. ב-1937 הוא פתח קליניקה עצמאית לנוירולוגיה ופסיכיאטריה, וכעבור שלוש שנים מונה למנהל מחלקה בבית החולים "רוטשילד" – בית החולים היחיד בווינה אשר הורשה לטפל באוכלוסייה היהודית. כדי להציל את חייהם של החולים מידם של הנאצים, אשר ביקשו להמית "המתת חסד" את כל חולי הנפש, הקפיד תמיד להתנסח בעורמה בדוחותיו הרפואיים, כך שהללו לא ימצאו מתאימים לקריטריונים שהכתיבו הנאצים.
ב-1942, חודשים ספורים לאחר שנישא, גורש יחד עם אשתו והוריו למחנה ריכוז. למרות שהיתה בידו האפשרות להגר מבעוד מועד לארצות הברית ולהציל את חייו, בחר פרנקל שלא לעזוב את הוריו הקשישים. כך, מתוך מודעות מלאה למשמעות ההחלטה, קשר את גורלו בגורלם. במחנה איבד את כל בני משפחתו, אשר נספו בידי הגרמנים, לאחר שהופרדה המשפחה כולה עם הגעתה למחנה. הוא עצמו שרד את תקופת המלחמה וכאשר שיחררו כוחות הברית את המחנות, יצא לחופשי.
איש אינו חפץ בייסורים, סבר פרנקל, אך כאשר הם באים, יכולים הם להציב בפני האדם ובפני הסובבים אותו אתגר קיומי. פרנקל פיתח את התורה הזו וראה בה מכשיר טיפולי-תרפויטי, שעיקרו משמעות הקיום דרך ההתנסות במשבר ובסבל. אפילו בלב המאפליה של מחנות המוות – שבהם רבים שמו קץ לחייהם, בשיא של השפלה קיומית – נמצאו אנשים שהחיים, במלוא נוראותם, היו עבורם ערך עליון ומקודש, ובהכרה זו בנו עצמם מתוך התופת.
פרנקל פיתח את עיקרי תורתו – עדיין בתקופה שקדמה לפרוץ מלחמת העולם השנייה – מתוך מגמה להביא את האדם למצב תודעתי בו הוא מתעלה מעל קשיי היומיום, ומוצא משמעות קיומית עמוקה לחייו כבן-תמותה. לשיטתו, זיהוי משמעות החיים מחזקת את רוחו של האדם ומאפשרת לו לעמוד ברגע האמת מול מצוקותיו ולהתמודד אותן, גם אם הן מהקשות ביותר.
מכאן אולי גם לא מפתיע שלפסיכיאטר שפיתח שיטת תראפיה ייחודית ונמצא אנוס ליישם אותה במחנה הריכוז, בניגוד לרוב קורבנות הנאציזם, היתה אמירה כאשר התייצב אחרי המלחמה באוניברסיטת וינה, לסייע לאקדמיה האוסטרית ההרוסה לעמוד מחדש על רגליה. עם כל הקושי להבין את הסלחנות הגורפת שלו כלפי רודפיו מאתמול, ניתן אולי להבין אותו בהקשר הכולל של פעילותו.
למשל יחסו אל קונראד לוֹרנץ, חתן פרס נובל לרפואה (1973) ומחבר רב-המכר "על שמונה פשעי האנושות המתורבתת" (עברית: ד"ר בצלאל וכסלר, תל אביב: שוקן, 1981). לורנץ חזר מהשבי הרוסי והיה מנודה באקדמיה האוסטרית בשל מאמריו הנאציים. שותפו האוסטרי לפרס נובל 1973, קארל פון פריש, התעקש, בכל שנות האנשלוס, לדבוק ב"גרִיס גוֹט" המסורתי במקום "הייל היטלר". השותף השלישי לנובל, ההולנדי ניקולאס טינברחן, היה חבר במחתרת האנטי-נאצית, נאסר וכמעט הוצא להורג. כשהציע לורנץ, שהיה כבר חבר במפלגה הנאצית, להתערב למענו, נענה בסירוב תקיף. ודווקא היהודי פרנקל נטה ללורנץ חסד, כפי שמספר ד"ר אבשלום אליצור בגיליון 17 של כתב העת "קשת החדשה" (סתיו 2006, בעריכת: אהרן אמיר). בהרצאותיו, כנראה בתיאום מראש עם הזואולוג המנודה, היה אומר "היום נמצא עימנו ד"ר לורנץ והוא ידבר במקומי על…".
והיה גם איש אס-אס אחד, בשם הופמן, שפרנקל העיד לטובתו במשפט. שתי ניצולות יהודיות החביאו את הקצין מייד אחרי שחרור מחנה המוות שבו היו אסירות, והסכימו להסגירו לאמריקנים רק אם יבטיחו שלא יאונה לו כל רע. אחרי המלחמה המשיך הופמן להתייסר על חלקו בשואה ופרנקל כתב לו מכתבים ובהם ניסה לנחמו.
נראה כי הלוגותרפיה מתאימה להגדרה של יעוץ פילוסופי מאשר פסיכולוגי.
הפסיכולוגים עוסקים בעיקר בסימפטומים של העדר משמעות כמו דיכאון ופחות בקונטקס החברתי והתרבותי שמביא עוד ועוד אנשים לאבד משמעות לחיים ולקיום.
ויקטור פרנקל היה גאון שהקדים את זמנו בתפיסת העולם שלו. אנו רואים כמה מתעסקים בבעיות נפשיות וחולים רק הולכים ומתרבים במיוחד חולי חרדה, אם לאדם היתה משמעות עליונה לחיוו זה היה נוסך בו תקווה ויכולת להתמודד.לצערי כמו ברפואה הקונוונציונלית מתעסקים בסימפטומים ולא במה שמתחת להם.
רחל. את צדקת במאת האחוזים!!! לצערי הפסיכולוגיה כיום רק נמצאת בחיתוליה… האנשים עוד לא בשלים מספיק בכדי להפנים את החידושים שהוא הביא. קל יותר להתעסק ברבדים הנמוכים והשפלים שבאדם ומתוכם להסביר את התנהגותו. זה פשוט יותר…….. וכמו שהזכרת התוצאות איומות. צר לי מאוד לראות את חוסר הכבוד וההערכה לדבריו, כיום אני לא מוצאת בשום מקום לימודים שמכבד את עצמו שנותן לו את הבמה הראויה….
אני חושב שאתה טועה. אין כאן התחבטות פילוסופית במשמעות הקיום, אלה עזרה פסיכולוגית גרידא.
פרנקל גורס שמתן משמעות לחיו של אדם, באם זה משפחה, הגשמה עצמית, או אפילו כפרה דתית בסבל, יכולה לגרום לאדם להמשיך לחיות ולדחוף אותו לצאת מהמשבר הנפשי שהוא שרוי בו. בכל מה שנוגע למשברים נפשיים אני מסכים איתו מאוד, כי פרנקל לא מדבר על השאלה הפילוסופית "מדוע אנחנו כאן," אלה על המשמעות האישית של כל אדם ואדם. המשמעות הזו, יכולה להיות לצורך העניין, גם הנאה מתענוגות היום יום, או ילדים, או כל דבר למעשה, ובשביל זה היא אפשרית גם אצל אדם שלא מאמין שיש איזו משמעות נסתרת לקיום.
בכל מה שנוגע לסבל פיזי אני חייב להגיד שאני לא מסכים איתו. באשר לחולים כרוניים או חולים חשוכי מרפא הוא אמר שהדבר היחידי שאפשר לעשות זה לשאת את הסבל בגאון, אבל לא די בזה כדי להעניק משמעות לסבל. ככה אני מרגיש לפחות, מהדברים שראיתי בחיי.
בכל מקרה פוסט מאוד מעניין. לא ידעתי על עניין הסליחה והמחילה של פראנקל, וזה היה מעשיר מאוד.