בוקר שבת קודש פרשת צו שבת הגדול ה׳תשנ״ט בעת קידושא רבא, דיבר מוהרא״ש נ״י (ז"ל) דיבורים נוראים ונפלאים מאד בסיפורי מעשיות של רביז״ל במעשה מחכם ותם דף קע״ט עיין שם.
בתוך כך היו רעבים, ומצאו עדין אצלם שלשה-ארבעה גדולים [סוג מטבע] והלכו אל בית-התבשיל, (שקורין גאר-קעך), ושם מוצאים לאכול אפילו בעד שלשה או ארבעה גדולים וצוו לתן להם מאכל, ונתנו להם בתוך שהיו אוכלים, היו מספרים ומתלוצצים מהשקר וטעות של דבר הבעל-שם והבעל הגאר-קעך שמע דבריהם, וחרה לו מאד, כי הבעל-שם היה חשוב שם מאד ויאמר להם: אכלו לכם מה שיש לפניכם וצאו מכאן אחר-כך בא לשם בן הבעל-שם, והם עדין היו מתלוצצים מן הבעל-שם בפני בנו וגער בהם הבעל גאר-קעך על שהם מתלוצצים מן הבעל-שם בפני בנו, עד שהכה אותם הכה ופצוע ודחפם מביתו וחרה להם מאד, ורצו לבקש משפט על המכה אותם ונתיישכו לילך אל הבעל הבית שלהם, שהניחו שם החבילות שלהם, להתייעץ עמו איך להשיג משפט על הנ״ל ובאו וספרו לו, שבעל הגאר-קעך הכה אותם מאד ושאל להם: למה? וספרו לו, שדברו על הבעל-שם השיב להם: בודאי אינו ישר להכות בני-אדם, אבל אתם לא עשיתם נכונה כלל, שדברתם על הבעל-שם, כי הבעל-שם חשוב כאן מאד, וראו, שאין בו ממש, וגם הוא בטעות, והלכו ממנו אל הפקיד (והפקיד היה עכו״ם) וספרו לו המעשה, שהכו אותם שאל: על מה? השיבו, שדברו על הבעל-שם, והכה אותם הפקיד הכה ופצוע ודחפם מביתו.
פתח ואמר מוהרא״ש נ״י (ז"ל), רביז״ל ממשיך לספר, בתוך כך היו רעבים, כי אחר כל החכמות והפילוסופיה של האדם, שמנסה להשתמש עם שכלו ודעתו להבין דרכי הקדוש ברוך הוא, הגוף עדיין תובע את שלו ונעשה וצריך לאכול, ומי שמשביע נפשו דקדושה, אזי תמיד יש לו כל צרכו, והקדוש ברוך הוא ממלא כל רצונו, בבחינת (תהלים ל״ד) דורשי ה׳ לא יחסרו כל טוב, ומה שנעשה רעב לפעמים הוא לתיקון נפשו, וכמו שפירש הבעל שם טוב הקדוש זי״ע את הפסוק (תהלים ק״ו) רעבים גם צמאים נפשם בהם תתעטף, מה שנעשים רעבים וצמאים זהו מחמת שנפשם מתעטפים בדבר באוכל ההוא וצריך לקבל ממנו איזה תיקון לנפשו, ולכן מסבב עמו השם יתברך ירגיש רעב וצמאון כדי שיזכה לתקן את מה שצריך לתקן, אבל מי שנכנס לחכמות וחקירות עד שבא לידי כפירות רחמנא ליצלן אזי נשאר רעב וריק מכל, בבחינת (תהלים ל״ד) כפירים רשו ורעבו, ולכן אשרי מי שמשליך יהבו על השם יתברך תמיד ואזי לא יחסר לו שום דבר כלל.
ומצאו עדין אצלם שלשה-ארבעה גדולים [סוג מטבע] והלכו אל בית-התבשיל, (שקורן גאר-קעך), ושם מוצאים לאכול אפילו בעד שלשה או ארבעה גדולים וצוו לתן להם מאכל, ונתנו להם בתוך שהיו אוכלים, היו מספרים ומתלוצצים מהשקר וטעות של דבר הבעל-שם כי על השולחן צריכין לדבר דברי תורה ועל ידי זה כל השולחן שלו עולה למעלה בשמים וממליץ עליו זכות, וכמו שאמרו חכמינו הקדושים שלשה שאכלו על שולחן אחד ואמרו עליו דברי תורה כאילו אכלו משולחנו של מקום, כי אז יכול לקבל האת הרצון המופלג (ליקוטי מוהר"ן חלק ב ק׳ סי׳ ז׳), ולהמשיך על עצמו יראת שמים (ליקוטי מוהר"ן חלק ב׳ סי׳ ע"ז), ויהיה נעשה ייחוד קודשא בדיך הוא ושכינתיה על ידו (ליקוטי מוהר"ן חלק א׳ סי׳ ס״ב), אבל מי שאינו מדבר דברי תורה על השולחן ואדרבה מדבר דברים בטלים וליצנות ועושה צחוק מצדיקים אזי כאילו אכל מזבחי מתים, והשולחן עולה ומקטרג עליו למעלה חס ושלום.
והבעל הגאר-קעך שמע דבריהם, וחרה לו מאד, כי הבעל-שם היה חשוב שם מאד ויאמר להם: אכלו לכם מה שיש לפניכם וצאו מכאן אחר כי בוודאי אנשים פשוטים שהולכים לתומם בתמימות ופשיטות אינם יכולים לסבול מי שמדבר נגד יראים וכשרים ויזרוק אותם מעל פניו ולא יתחבר עמו כלל.
כך בא לשם בן הבעל-שם, והם עדין היו מתלוצצים מן הבעל-שם בפני בנו וגער בהם הבעל גאר-קעך על שהם מתלוצצים מן הבעל-שם בפני בנו, עד שהכה אותם הכה ופצוע ודחפם מביתו וחרה להם מאד, כי מי שמתלוצץ מצדיקים סוף כל סוף מקבל את שלו מתחת ידו ומכין אותו הכה ופצוע וסובל גיהינום בזה העולם, וכמו שאמרו חכמינו הקדושים כל המתלוצץ נופל בגיהינום.
וחרה להם מאד, ורצו לבקש משפט על המכה אותם ונתיישבו לילך אל הבעל הבית שלהם, שהניחו שם החבילות שלהם, להתייעץ עמו איך להשיג משפט על הנ״ל ובאו וספרו לו, שבעל הגאר-קעך הכה אותם מאד ושאל להם: למה? כי לא מכים בחינם, ואם האדם קיבל מכה מן הסתם יש איזה סיבה למה קיבל את המכה, וכן הוא דרך הצדיקים שאם מקבלין מכה והפסד מאיזה ענין תיכף ומיד הם מפשפשים במעשיהם על מה ולמה בא להם המכה וההפסד הזאת וחוזרים בתשובה על מה שפגמו ועל ידי זה תיכף ומיד נמחל להם הכל.
וספרו לו, שדברו על הבעל-שם השיב להם: בוודאי אינו ישר להכות בני- אדם, אבל אתם לא עשיתם נכונה כלל, שדברתם על הבעל-שם, כי הבעל-שם חשוב כאן מאד, כי מצד אחד בוודאי אינו ישר להכות בני אדם, כי מדת ההכאה הוא מדת אכזריות ואסור להרים יד על שום בר ישראל, וכידוע שמאד הקפיד רביז״ל לא ליתן סטירה אפילו לילד, ופעם סיפר הרב מברסלב לרביז״ל שנתן סטירה לאחד שהיה מגיע לו, והיה מצדיק את עצמו לפני רביז״ל, ואמר לו רביז״ל, "גם לא להיות בצדק?" בוודאי צדקת, אבל אף על פי כן לא נותנין סטירה, אבל יש שיחה אחרת מרביז״ל שאמר "פעם צריכין לתת סטירה" ואנ״ש היו תמיד טורחין מאד להבין מתי הוא ה״פעם" הזה שצריכין לתת סטירה, כי בקל אדם יכול להורות לעצמו שמותר לו לתת סטירה, ולכן הענין צריך שיקול הדעת גדול מאד, אם באמת נכון לתת סטירה, אבל מי שמבזה את הצדיקים ומתלוצץ מהם, בוודאי אם אינו מפסיק על ידי תוכחה, מגיע לו סטירה, כי צריכין למחות על כבוד הצדיק, ואם לא הוא מחויב בדבר, ולכן כאן בוודאי קיבל החכם מה שהיה מגיע לו.
וראו, שאין בו ממש, וגם הוא בטעות, והלכו ממנו אל הפקיד (והפקיד היה עכו״ם) וספרו לו המעשה, שהכו אותם שאל: על מה? השיבו, שדברו על הבעל-שם, והכה אותם הפקיד הכה ופצוע ודחפם מביתו. כי גוי כשכבר מכה ונותן סטירות, מכה באכזריות גדולה כדרכו, ואפילו אצל גוי, השם של הצדיק האמת חשוב מאד, כי הוא מקדש שמו יתברך לפני כולם, ואפילו גוי שבשוק מכיר את גדולת הצדיקים והיראים האמיתיים, והשם יתברך יזכינו להיות מקורב אל צדיקים אמיתיים וליזהר בכבודם, עדי נזכה לחזור בתשובה שלמה לפניו יתברך על ידם, ונזכה לכל טוב אמיתי ונצחי בזה ובבא לנצח, אמן ואמן.