נמלטים מהאוויר הכבד של אוגוסט ישראלי.
אני יוצא לרוץ.
משמיעות מוזיקה קצבית.
העיניים קדימה צופות ברצים והרצות מולי.
משוך באלימות אחורה.
הן לא יוצרות קשר עין.
הן ממוקדות מטרה.
ואני ממש לא מטרה.
ממה שמחכה להן בבית.
למול פני האב שרץ צמוד אליהם.
הם בורחים אל החופש.
את תחושת החופש.
ודודו טסה - בחרת שיר נפלא.
אתמול למשל הייתה עליו כתבה במוסף של ידיעות אחרונות - לגמרי שווה קריאה.
ואולי עוד מילה על ריצה, אם יש לך זמן בין לבין לקרוא. לרוץ - של ז'אן אשנוז. כי ריצה זה לא המטרה.
הדשא של השכן תמיד יותר ירוק... אבל לכאורה.
אני חושבת שלפעמים היית מעדיף להיות במקומם, ולקבל את אותה תשומת לב חום ואהבה שמקבלים בחיק המשפחה... למרות רעש הילדים והאישה הרוטנת.
מיציתי את החלום הבורגני.
השאלה אם חום אהבה חייבים לבוא על חשבון חופש אישי?
לא. ממש לא. גם בתוך מסגרת זוגית ומשפחתית צריך שיהיה מקום לאינידיבידואל... חייבים להעניק מרחב וספייס לצד השני אחרת מהר מאוד יגיעו מים עד נפש... להצר צעדיו של בן הזוג - כמוהו כחבל תלייה.
צודק.. בכל מילה שכתבת.. גם אני נוטה לבחון את אלו שמולי בזמן ריצה.. מן מציצנות כזו.. לחדור דרך בגדי הספורט שלהם..
לאן כולם רצים בלילה?
לבדוק מה עושות האיילות בלילות?!
אז לאן אני רץ?!
מעניין איך שאתה בוחר לראות את האנשים סביבך.
לקטלג את הנשים הבשלות האימהות (נשואות?) עם בגדים מרוטים, כמהות לבחור שרירי וסקסי..
לקטלג את הגברים הנשואים במנוסה עם כרס תופחת..
כמות הגרושות הסמרטוטיות והמיואשות והגרושים בעלי הכרס והשיער באוזנים ובאף - אדירה!
אם ניקח לדוגמא את תחרויות ישראמן וטריאתלונים - כמות הנשואים והנשואות שם גבוהה מאוד! תכונת האטרקטיביות שלהם, בנוסף להישגים אישיים בחיים היא גבוהה מאוד. זה ממש ממש לא מסתדר עם הפוסט.
ואז העולם צופה בך?
לא משעמם לך בריצה...מיגוון טיפוסים ומחשבות...לא רצוי לי לרוץ אז רק מדמיינת לי מי ההולכים מולי...הכל בראש!
באמת הכל בראש!
אני עושה בדיוק כמוך. כלומר קורא את הסיפורים של העוברים ושבים.
רק שזה מתוך ישיבה בבית קפה.
נכנס לכושר מהמזגן?
אני רץ מהמזגן באוטו למזגן במשרד ובבית.
זה לא עוזר, החום והלחות מהירים ממני.
אולי תנסה חסקה?!
אבוי. כל האנשים כולם עשויים אצלך ממשקה אחת! חוץ מזה מה פירוש : "אין לא יוצרות קשר עין" ?
קודם כל צודקת - תוקן!
ממש לא ממיקשה אחת.