"תחת אשר לא עבדת את ה' אלוקיך בשמחה ובטוב לבב" (דברים כח,מז). לא עבדת את ה' אלוקיך, ואף הייתה בך שמחה שאין אתה עובדו!
השמחה למטה מעוררת שמחה למעלה. כאשר יש שמחה, מתבטלים הדינים. לכן מי שעובד את ה' בשמחה אינו נענש על חטאיו. לעומת זה, כשחסרה שמחה למטה, אין היא מגינה על האדם מפני העונש.
"בשמחה ובטוב לבב מרוב כול" (דברים כח,מז). קיום המצוות צריך להיות מתוך שמחה רבה, כי הן בדרגה גבוהה יותר "מרוב כול" – מחיי העולם הבא. שכן בעולם הבא הנשמות נהנות מזיו השכינה בלבד, ואילו קיום המצוות מאחד את האדם עם מהותו ועצמותו יתברך.
כשהיה רבי דוד מללוב עובר בעיירה בעגלתו ובסוסו, היה אוסף את הילדים ומטייל איתם, ולא היה קץ לשמחתם ולהנאתם. בעשותו זאת היה הצדיק אומר אל סוסו: כמה מקנא אני בך, שאתה משמח נפשות טהורות.
התורה לא פירטה את החטאים שבגללם יבואו קללות התוכחה. החטא היחיד שמוזכר בכתוב הוא "תחת אשר לא עבדת את ה' אלוקיך בשמחה".
כל זעם התוכחה שפוך על אדם שפניו זעופות ושרוי תמיד בעצבות. הוא רוגז על העולם ועל הכול, ועובד את ה' מתוך מרה שחורה.
הדרך להגיע לשמחה היא שהאדם ישמור על מחשבותיו. לחשוב רק מחשבות משמחות. לא לדבר על דברים המביאים עצבות ומרה שחורה. עליו להתנהג כאילו הוא מלא שמחה בליבו, להראות תנועות שמחות, אף שאין הוא חש תחושה כזאת בפנימיותו. על-ידי התנהגות כזאת יהיה כך באמת והוא גם ירגיש שמחה.
בעיירה ליובאוויטש התגורר יהודי שהיה מכונה "ר' ישראל השמח". וכך היה אומר: הבורא יתברך הוא המוציא והמחלץ את האדם מכל הביצות, ואם אני, ישראליק, אַיִן ואפס, זכיתי לקיים ציווי של הא-ל האחד והיחיד יתברך, הרי עליי לקפץ ולרקד מרוב שמחה.