בית המשפט המחוזי בחיפה דחה לאחרונה ערעור על פסק דין שחייב לקוח לשלם לעורך דין וקרוב משפחה שכר טרחה והוצאות של קרוב למיליון שקל. השופטים יגאל גריל, בטינה טאובר וסארי ג'יוסי לא מצאו סיבה להתערב בקביעה שלפיה העובדה שעורך הדין לא החתים את לקוחו על הסכם שכר טרחה לא שוללת ממנו שכר ראוי.
הלקוח הוא איש עסקים שנשוי לדודתו של עורך הדין. בתביעה שהגיש נגדו לפני כשנתיים טען עורך הדין שייצג אותו בשני תיקים שלא קיבל עליהם שכר: תיק שניהל במשותף עם עו"ד נוסף בבית המשפט המחוזי והסתיים בפיצויים של כ-12 מיליון שקל, ותיק נוסף שהתנהל בהוצאה לפועל ובבית משפט השלום, שבו זכה בכ-1.2 מיליון שקל.
עורך הדין ציין כי לא הקפיד על הסכם שכר טרחה לנוכח הקרבה המשפחתית, אולם לדבריו הסיכום לגבי התיק במחוזי היה שהוא ועורך הדין הנוסף יקבלו 10% מהפיצוי בתוספת מע"מ. לגבי ההליך השני, הוא זכאי לטענתו לשכר טרחה ראוי של 20% מהסכום שנפסק לטובת הלקוח.
הלקוח התכחש לחבותו וטען בין היתר כי הסיכום היה ששכר הטרחה שיקבל עורך הדין יהיה מה שבית המשפט יפסוק כנגד הצד השני. לטענתו, במחוזי לא היה חיוב כזה כלל, ואילו הליך ההוצאה לפועל לא הסתיים, ועורך הדין סירב לייצג אותו בערעור, שלימים הוגש באמצעות עורכת דין אחרת והגדיל משמעותית את הפיצוי שנפסק לטובתו.
בית משפט השלום קיבל את התביעה בחלקה. נקבע כי במקרה הנוכחי אין בהיעדרו של הסכם שכר טרחה כדי לפגוע בזכותו של עורך הדין לשכר ראוי על עבודתו. בהקשר זה בית המשפט הדגיש את התרשמותו השלילית מהלקוח, שתואר כ"אדם כוחני, המשיג את רצונו בלא כל התחשבות בזולתו... מדובר באדם כוחני ומניפולטיבי, המטיל שררה, שלא לומר – אימה – על עורכי הדין מולם הוא התנהל".
לבסוף נקבע כי שכר הטרחה עבור ההליך במחוזי ייקבע בהתאם לחוות דעת של ועדת שכר הטרחה של לשכת עורכי הדין. באשר להוצאה לפועל נקבע כי שכר הטרחה יהיה בהתאם לסיכום שלו טען הלקוח, היינו, בהתאם לחיוב שהוטל על הצד השני.
בסיכומו של דבר, ובהתאם לחוות דעת הלשכה, נפסק לטובת עורך הדין שכר טרחה כולל של 841,800 שקל בנוסף להוצאות משפט של 25 אלף שקל ושכר טרחת עורך דין של 125 אלף שקל.
ערעור שהגיש הלקוח על פסק הדין נדחה כאמור על ידי שופטי המחוזי. הם ציינו כי קביעותיו של בית משפט השלום היו בעיקרן עובדתיות, וערכאת הערעור לא נוטה להתערב בהן אלא במקרים חריגים – שעניין זה לא נכנס בגדרם.
מעבר לזה נקבע שממצאיו מגובים בראיות ותואמים את ההלכה של בית המשפט העליון שקובעת במפורש כי אי-קיומו של הסכם שכר טרחה לא מעיד שהעבודה נעשתה בחינם. משכך, הערעור נדחה תוך חיוב המערער בשכר טרחה נוסף של 15 אלף שקל.