קונשה היא הבת החמישית במשפחה החיה בכפר קטן בהרי צפון ספרד. היא מגוללת חיים שלמים ברומן קצר יריעה. היא עושה זאת בכנות ובצניעות, בלשון אמינה ומדויקת שמעניקה חוויה עזה ומפעימה. אירועי ההיסטוריה של ספרד לאורך המאה העשרים אינם פוסחים על חיי הכותבת, אבל הם מועברים כבדרך אגב, באמצעות הסתכלות אנושית על העולם ובאופן שמנציח נאמנה אינספור גורלות אדם דומים.
קן הסנוניות בבית ילדותי.
צילום כרומטי חום ודהוי בכריכת הספר, אבן מקיר של מריה ברבל, סופרת קטלאנית, בו קיני סנוניות שמפתחם מציצים גוזלים, גרם לי לבקש לקרוא את הספר, לאחר שהציף אותי בזיכרון וגעגוע לקן הסנוניות שהיה עשוי מפיסות בוץ מודבקות לתקרת מרפסת בית ילדותי.
לרגשות שעלו בקרבי לתמונת ילדותי, חיפשתי מילים מתאימות, אך הן נותרו תקועות. הזיכרונות שבאו בעקבותיהן נותרו עמומים, אני לא מצליח לארגן אותם למחשבה בהירה. השאלה הגדולה שמהדהדת בקרבי, מהו עבורי קן הסנוניות שהוא כל כך נוגע בי, לעתים בכאב ופעמים אחרות בגעגוע. האם זה געגוע לבתים ולמה שהם מסמלים?
את סיפור קן הסנוניות שלי שאת משמעותו, אני מתקשה לפענח, אני מבקש להדהד לתוך הסיפור של ברבל, באמצעותו אני מבקש לגעת במקומות עמוקים, ולנסח מלים שרק סופרים מצליחים. זהו כוחו של סיפור טוב ונוגע. האם הספר הזה יגשים את הציפיות המוקדמות שלי ממנו, האם זה בכלל הוגן להעמיס ציפיות להבהרת פיסת חיים מחיי, באמצעות רומן אנונימי ולא מוכר לי?
קונשה, היא הילדה החמשית במשפחת איכרים קשת יום, בדרך כלל על האחרונה אומרים בת הזקונים החביבה, אבל לא במקרה הזה. היא צעירה כדי לעבוד ולהביא תועלת לחלקת האדמה, אך מצד שני היא ממש בוגרת ובעלת תאבון לאכול פרוסת לחם חסרה, מכאן שהיא סרח עודף למשפחתה, שמחליטה למסור אותה לדודתה חשוכת הילדים, לה חלקת אדמה הזקוקה לידיים עובדות. כך נפתח הספר בסידור משפחתי נטול רגשות, כחוכמה כפרית שנטועה בהישרדות.
ברבל כותבת בפשטות, תמציתיות ובקצביות, המקנה אווירה שקטה ומאופקת, התואמת לנוף ההררי כפרי בו מתרחשת העלילה. זהו כוחו ויופיו של הספר, באופן בו הוא מציג פיסות חיים, בהן צמיחת פטריות מיד לאחר הגשם, והחיפוש אחריהן, ובאביב פריחת הפרגים באדום מסמא עיניים, מראות, מיצגים לעונת השנה ולחיבור לטבע.
דרך סיפור אנושי פשוט אני אוהב להביט לאופן בה ההיסטוריה מקבלת ממשות, משפיעה על בני אדם, סוחפת אותם למערבולת גדולה, ומשנה את חייהם באמצעות המאורעות הגדולים. יש לי חולשה להיסטוריה ספרדית, כמי שלמד אצל שלמה בן עמי, מומחה לתולדות ספרד בעת החדשה, קורס אותו הוא העביר בתשוקה גדולה. מאז אני קורא ספרות ספרדית, מחפש בה עקבות לאופן בו היא מבטאת את הטראומות הגדולות של ספרד, מלחמת האזרחים, ואחר כך משטרו של פרנקו. כזהו הספר הזה מתאר את החיים שהיו לפני, במשטר פטריארכלי, בו התקיימה מסורת עתיקה שהכתיבה את חיי הכפריים, עבודה קשה כדרך חיים, לעתים היו מסיבות הכפר, בהן ריקודו לצלילו של אקורדיון. לפתע החלו דיבורים על הרפובליקה, מולם הטפות הכמרים נגד התפיסות המנסות לשנות סדרי עולם. קונשה כאחדים מתושבי הכפר נעקרים על ידי הלאומנים, לבסוף היא מצטרפת לבנה ולכלתה הנרגנת לברצלונה, בה היא חווה את חיי העיר כשינוי דרמטי למי שחייה עברו ברובם בכפר. הספר הזה הוא בעצם סיפור על בתים הנטועים בטבע ונטישה. על אדם המאבד את שורשיו, ובכול פעם הוא מנסה להיאחז בקרקע מחדש, ולבסוף הוא מתנחם בזיכרונותיו, מבקש בהם משמעות ושלווה לחייו.
למרות פשטותו המטעה של הספר, יש בו עמק תיאורים יפים ורגישים לעולמה הפנימי של נערה הצומחת בחברה הררית מסורתית, ההופכת לאישה, ומשם לאישה זקנה המשקיפה על חייה. היא מאופקת, שותקת, עובדת קשה, סובלת ושורדת, חווה רגעי שמחה צנועים, מסתגלת ונותנת לאחרים לנהל אותה, נעה בין הטיפות בכדי לרצות, חוץ ממרד אחד, בו היא בקשה להתחתן עם אהובה, ולא שידוך של תועלת. היא משקפת כסיסמוגרף את טלטלות ספרד מנקודת מבט נשית שותקת.
"ברצלונה היא רעש נטול מלים ושקט מלא זיכרונות מוגדרים", כך מנסחת קונשה בפשטות יפה ומרגשת, את המחשבות שלה על העיר.
ככל שהקריאה בספר התקדמה, הבנתי כי העלילה המתרחשת בהרי הפירינאים, קשרה לתמונה נוספת בחיי, לצילום יפה בשחור לבן, שהיה תלוי בביתי הראשון, ובו בית קטן בכפר בהרי הפירינאים, בעמק נחבא, בצל הרים גבוהים, החובקים ומגוננים עליו. צילום של אודי חברי מאחד ממסעותיו. הבית הזה מבטא עבורי תשוקה לבקר בנופי הפירינאים, בכפרים בין ההרים, לחוש בשלווה האופפת את ההר, להיות חלק ולו לרגע ממסורת עתיקה של אנשים הרריים המנסים לשרוד במקום בו הם נולדו. אני חושב שהתמונה הזאת מתקשרת לזוג הסנוניות שלבטח חזרו כל שנה למרפסת שלהם, בבית ילדותי. המחשבה על בית, תמיד לבשה ופשטה אצלי צורה, כעת אני מבקש לצאת למסע לליבם של הפירינאים, המסמלים עבורי את הבית והנוף שתמיד בקשתי להיות חלק מהם, ולו רק באופן זמני.
חיי האיכרים קשים הם. עבודה סיזיפית, בכל מזג אוויר, לא מכירה במגבלות הרגש האנושי, תובענית והתמורה דלה. לעיתים קרובות קשים גם האיכרים עצמם, שקועים באורחות שהשדה קבע, מהנץ החמה ועד שקיעתה, לכל עונה ולכל יום בשבוע משמעות מסויימת, ייחודית, משימות ותהליכים שיש לבצע וליישם ואין מקום לטעויות.
כל שגיאה משמעותה היא פה אחד אשר יוותר רעב. גם חיי המשפחה קשים, על כולם להטות שכם, העבודה קודמת לכל, יש תפקיד לכל אחד, לכל גיל, בכל מצב. אין פנאי להרים את הראש, להסתכל סביב, לחלום, לצפות. מותרות כאלה הם עסק של עשירים בלבד. אבל כמה ייחוד יש בחיים האלה בכפרים הקטנים, למעלה בהרים, בשדה משלך, בלחם האפוי הביתי, בחג השנתי, בקהילה שבה כולם מכירים את כולם, לטוב ולרע.
לדעת שאלה החיים ולקוות שהילדים ידעו לשמור על מה שיש כשירשו את כל העבודה הקשה הזאת להאכיל הלאה את משפחתם. חיים מוגנים במובנים מסויימים. שבהם יש סדר שנקבע על ידי המבוגרים וצרכיהם, שקובעים את צרכי כולם, לטובתם.
כך למדה קונשה ביום שאמה הודיעה לה שעליה לעזוב את משפחתה וכפרה, המקום היחיד שהכירה, ולעבור לבית דודיה, במרחק יומיים הליכה מעלה בהרים, הזקוקים לעוד זוג ידיים עובדות. הדרמה היא קטנה, במילים נבחרות, כמעט בלתי מורגשת, נבלעת בשיגרת החיים, בסתגלנות, בהורדת הראש.
בימים שעוברים ולאט משכיחים את הבית "ההוא", הדודה והדוד הופכים להיות ה-משפחה, מלווים את תהליך ההתבגרות, מקבלים את בחירת בן הזוג של קונשה כעסקת חבילה של עוד ידיים עובדות, החיים הם חיים ורק בעלה ז'אומה שהוא, אבוי לגורלו, נגר ומשפץ הנודד בין הכפרים בעקבות הזמנות העבודה מביא עמו רוח אחרת, של שינוי ואפשרויות, של צדק ושיוויון. עם הכרזת הרפובליקה ז'אומה מקבל על עצמו את תפקיד שופט הכפר מה שיעלה לו ביוקר עם פרוץ מלחמת האזרחים. בבת אחת העולם חודר אל תוך ביתם, מסחרר אותם בלא רחמים, מותיר את קונישה מרוקנת וללא מילים. דמותה נותרת נטולת מודעות פוליטית, כל שאפשר כעת הוא להמשיך בשגרת החיים כדי להגן על מה שיש, הילדים והשדות הם התגשמות החיים מבחינתה ולא צבע החולצה השולט (אדומים מול שחורים). הבת הבכורה מוותרת על זכות הירושה שלה על השדות מה שמטלטל את חייהם אל עבר סיום אחר, מעבר לתקוותיה של קונישה. עולם חדש וזר חי ונושם לו שם למרגלות ההרים, חיי האיכרים הקשים כבר לא קוסמים לאיש.
הספר כתוב בצורה מאופקת, כאילו יד אחת לשה את הבצק בזמן שהשנייה רושמת, אין זמן לעצור ולעמוד במקום, אין זמן לשקוע במחשבות או ברחמיים עצמיים, אין זמן לזעקה קורעת לב אשר עלולה לגרוף הכל אחריה, הכל מינורי כי אחרת אי-אפשר יהיה להמשיך.