ספר לנו על הרקע שלך.
אני יהודי נודד. נולדתי בגלזגו, סקוטלנד ויש לי שורשים בליטא. חייתי בישראל בשנת הכשרה עם תנועת הבונים דרור ב-1988-9 ועליתי לארץ ב-1994. התחתנתי במושב בני ציון ב-1998 ועברתי לאחר שנה לאוסטרליה. כיום אני גר בסידני, נשוי עם שלוש בנות!
אני דובר עברית למרות שעם חלוף הזמן היא פחות שוטפת. התחלתי לכתוב כפרנסה מ-1986 ומאז לא הפסקתי. עבדתי במגזינים, עיתונים, הוצאות ספרים, אתרי אינטרנט וכעת אני בהפקות טלויזיה, בעיקר סרטים דוקומנטריים. בסופו של דבר, העיקר הוא הסיפור, למרות סוגי המדיה השונים וקהלי יעד מגוונים… ושכר שונה!
כיצד הפכת לעיתונאי בתקשורת הישראלית?
העבודה הראשונה שלי בישראל היתה כעוזר עורך של מגזין “ארץ וטבע” ב-1994. ידין רומן, העורך הראשי, פשוט העיף מבט אחד בקורות החיים שלי ואמר לי שאין לי כמעט שום ניסיון. ואז הוא שכר אותי! זו כנראה העבודה הטובה ביותר שהיתה לי אי פעם. נשלחתי למשימות לכתוב טקסטים של 3000 מילה שהשתרעו על 10-12 עמודים של המגזין עם תמונות מרהיבות אותם צילם דורון הורביץ.
פעם נשלחתי לגליל לחקור זיתים. נסעתי לסח’נין, פגשתי כמו ערבים שלטענתם היו בעלים של מטע הזיתים העתיק ביותר בישראל. אחר כך נתבקשתי לכתוב כתבה על סופו של הקיבוץ. קראנו לזה “champagne socialism”. ואז מאמר על יפו העתיקה. ביליתי ימים ושבועות וחייתי שם, יצאתי עם דייגים, עישון נרגילות בבתי קפה והאזנה לדופק של המקום. אני מוכן לחזור לעבודה הזאת עכשיו.
זמן קצר אחר כך, חבר צלם שלי אמר לי ש”הארץ” פותח מהדורה באנגלית. לפני ששמתי לב, דויד לנדאו, שלא ניתן לעצור אותו, כבר היה צועק עליי לשלוח את העמוד ה*** ! הוא היה עורך יוצא מן הכלל ואני מצאתי עצמי בעקומת למידה חדה מאוד. אבל זה היה נהדר להיות בתוך חדר מערכת של עיתון עד חצות הלילה ולחוות את הזמזום של דפים הנשלחים לדפוס.
האם העבודה עם “הארץ” שונה עם מעבודה עם תקשורת אוסטרלית? האם הנטיות הפוליטיות של “הארץ” קשורה לבחירה שלך לעבוד שם?
כאשר הגעתי לאוסטרליה ב-1999 נשכרתי על ידי ה-Australian Jewish News במלבורן. זה היה קצת סוריאליסטי, והטכנולוגיה היתה נכשלת במעט. הועסקתי גם על ידי Lonely Planet Publications כעורך של ספר ולאחר מכן כתבי ספר בעצמי עבורם אודות המסעות הסוערים שלי בארץ הקודש. הפכתי לעורך הראשי של ה-AJN ב-2002 וזמן קצר לאחר מכן שכרתי את חמי שלו, שהגיע לאוסטרליה ל-4 שנים יחד עם אשתו. היה לנו קולגות משותפים – כולל לנדאו – והיה בינינו קשר כל כך טוב לאורך השנים הללו, הגם שהיה רווי מתחים, היה גם כיף גדול והעברתי כמה משנות העבודה הטובות ביותר שלי שם. כאשר חמי עזב והגיע להיות כתב “הארץ” בניו יורק” היא סייע בלשכנע אותי להפוך כתב “הארץ” באוסטרליה וניו זילנד. כמובן עבורי, היתה זו חזרה הביתה מסוג כלשהו, אחרי 15 שנה בישימון.
מהם החוויות האישיות שלך מהמפגש עם ישראלים באוסטרליה?
אני אוהב כל הזמנות לדבר עברית כך שאני פורח ליד ישראלים, גם אם לא מהסוג של התרמילאים בבונדי. חוויתי את הצד האחר של מעגל הישראלים המטיילים ואני יכול להבין מדוע המוניטין שלהם לא משובח בדרום אמריקה ובאסיה.
אילו סיפורים מעניינים אותך ככתב? איך אפשר ליצור איתך קשר?
הסיפורים שאני מחפש הם כאלה בהם מישהו במקום כלשהו לא רוצה שנספר אותם. זה הפתגם הישן אודות עיתונאות. מלבד זאת, זה בעצם פרסום. לכן, כאשר אני כותב סיפור אודות האשמות על בריונות של הלובי הציוני, או שחב”ד מעורב בהאשמות של ניצול מיני, או שמשפחות של קורבנות זועמים בשל העובדה שאדם שאחראי לאסון המכביה ב-1997 עדיין מועסק 16 שנים אחרי הטרגדיה שהרגה 4 אוסטרלים, ישנם אנשים שכועסים עלי. אני לא לוקח צדדים. אני מנסה להגיע אל מעבר לשטויות של הודעות לעיתונות לתוך הלב של הסיפור.
מזמין אתכם להדליף אלי מידע. אני פתוח לעסקים!