אני לא רגילה לזה. בשבילי לילה אחד ללא הבת שלי זה נצח, אנחנו ממש נושמות האחת את השניה. כמעט מעולם לא עזבתי אותה, אפילו לא הרשיתי לעצמי להעלות זאת על דעתי. בטח לא לעשרה ימים.
הרבה שנים חלמתי על מסע רחוק, עד שיום אחד פשוט החלטתי שאני מנסה, בלי לדעת איך זה ייראה. הדרך שלי להתמודד עם החששות היתה לשתף את נועה, גם כדי שתבין לקראת מה אני הולכת ומה עובר עלי, וגם כדי להפוך אותה לחלק מהחוויה. היא ילדה ששואלת הרבה, ולשוחח על הנושא הקל על שתינו. לצד השיחות, היא סייעה לי לארגן את הציוד ולהכין את המשימות שלי לקראת המסע. השיתוף עמה הרגיע אותי והקל על ההתמודדות והחששות שלי ושלה, וכששאלתי אותה יום לפני המסע מה היא מרגישה לגבי הנסיעה שלי, ענתה לי שמצד אחד היא עצובה ומצד שני היא שמחה מכיוון שהיא יודעת שאני הולכת למשהו שאני מאד רוצה ושיעשה לי טוב. תובנה מקסימה לילדה בת 6.
בין המיונים למסע עצמו הזמן עף. המון התרגשות, את מתעסקת בעצמך והסביבה מתעסקת בך. להיות במרכז זה משהו שאני לא רגילה אליו ביומיום, כאמא ובכלל. היה לי קשה לדמיין את זה קורה, ורוב זמן ההכנות הייתי על אוטומט, עד שמצאתי את עצמי בשדה התעופה.
נפרדנו בבית: חיבוקים, נשיקות, ומועקה בגרון של שתינו. דאגתי לעטוף אותה בסביבה משפחתית – סבא וסבתא עם בני הדודים, כדי שיהיה לה הכי שמח שאפשר, ויצאתי לדרך.
רציתי להשאיר לה משהו ממני גם כשאני לא נמצאת: הכנתי לה מתנות קטנות, שאמא שלי הניחה לה ליד הכרית בכל בוקר לפני שהיא התעוררה, וסיפרה לה שזה מהפיה. היא הבינה מה קורה, אבל זרמה עם המשחק, ובכל יום שדיברנו סיפרה לי מה הפיה הביאה לה ממני. עשינו מזה קצת צחוקים, וזה נשמע שזה ממש עוזר לשתינו, וכך משיחות קצרות בימים הראשונים הגענו לשיחות קצת יותר מעמיקות, ולקראת הסוף שוחחנו 20 דקות – שיא עולמי.
אחרי השיחה איתה היו מגיעים הרגעים הקשים. לא הייתי צריכה להגיד כלום, הדמעות ישר היו מסגירות אותי ומיד מישהי היתה שמה לב ונצמדת אלי. היינו מאד שם אחת בשביל השניה. בכלל, יש כל כך הרבה רגעים מקסימים מיוחדים – שיחות נפש, חשיפות, דמעות, צחקוקים. הכל היה מרגש ואמיתי, כשברקע נופים מדהימים עוצרי נשימה. זה מדהים שבכזו קלות אפשר להגיע לקרבה ונוחות עם נשים אחרות שלא הכרתי לפני. זה הפתיע אותי מאד.
גיליתי נשים מופלאות, גדולות מהחיים. כל אחד נותנת משהו, וביחד יוצא משהו מדהים. גיליתי עולמות חדשים, ומבחינתי המסע הזה סימן את נקודת הפתיחה למסעות רבים, והפך את העניין לאפשרי. ההתמודדות של שתינו ותחושת העצמאות שקיבלנו גם אני וגם נועה חיזקו אותי מאד. למדנו שאנחנו יכולות להסתדר גם ללא השניה, דווקא בגלל הקשר הקרוב שלנו.
זה עזר לי לשחרר את הרצון בשליטה ואת הצורך לנהל את העניינים (תכונות שכל אמא מכירה), וזו בעצם היתה החוויה הגדולה שלי מהמסע הזה. אנחנו מוצאות את עצמנו ביומיום בשליטה, כשהכל מתוכנן. וכאן, עצם העובדה שאת לא יודעת מה יקרה בעוד שעה מחייב אותך לשחרר, וזה עשה לי ממש טוב. התחושה הזו שמישהו עושה לי, מארגן לי, מוביל אותי, לימדה אותי ליהנות גם ממשהו אחר, והעובדה שאת לא יודעת מה הולך לקרות עוד רגע הופכת כל דבר להפתעות קטנות, והיו הרבה כאלו במסע.
זו המתנה הקטנה שלי לעצמי, וגם לנועה. לחזור מלאה, עם החוויה והכוחות וכל ההשראה הזו מלעשות משהו שאת לא רגילה לעשות. החלום שלי הוא לעשות מסע איתה ועם בן הזוג המקסים והמפרגן שלי, ועכשיו יותר מתמיד אני יודעת שזה הולך לקרות.