היא מרכינה את ראשה אל רשימת שמות ארוכה המשוועת לתפילה.
לתפילתה של כלה ביום חתונתה.
היא קוראת וממצמצת, מרימה מבט לרגע.
דמעה ראשונה מתגלגלת. תוגה, שמחה והתרגשות מציפים אותה.
היא מייחלת לבריאותם ולהצלחתם של אנשים רבים.
הצצה מהירה והיא רואה נשים, נערות ופעוטות. עיניהן מבריקות, מנצנצות אליה, כולן שרות בדבקות.
הרגע נמתח, נשימה עמוקה, היא קמה.
אמה אביה וכל אוהביה מקיפים אותה, רוקדים ושרים. חיוכים, התרוממות ושמחה.
החתן מחכה לה.
היא צועדת אל החופה.
חושך, איפה אני? דפיקה רמה בדלת, אני נבהלת. נזכרתי, אני מזנקת מהמיטה ורואה את אחי הגדול קם באותו הרגע, דודתי רצה לדלת ופותחת אותה בתנופה.
אבא מחייך חיוך רחב שמגיע עד לעיניו העייפות, אני מקפצת מעלה ומטה.
המשפחה מתנפלת עליו בפיג'מות וחיבוקים מרחיקה אותו ממני.
"זו בת?" אני מנסה להתגבר על ההמולה.
"כן שירה", אבא מחייך אליי "זו בת".
אני כל כך שמחה שהכל מטשטש לרגע, אני קוראת בקול תרועה ורוקדת מסביב לסלון: "יש לי אחות!!".
סוף סוף מישהי שאוכל לחלוק איתה את סודותיי.
לכיתה ג1 אני נכנסת באיחור, מחזיקה בידו של אבא, אני נרגשת מביטה בציפייה בחברותיי. המורה ניגשת אלינו, אנחנו מבשרים לה על הלידה, המורה מחייכת ומודיעה לכולן. החברות שלי קופצות ממקומן, קריאות מזל טוב מתעופפות מעל ראשי, אני על גג העולם.
בבית החולים אני יושבת חסרת מנוחה, חדר ההמתנה צפוף ומלא באנשים נרגשים, חם ואין מיזוג. אחות עם פנים חתומות גואלת אותנו מייסורי הציפייה וקוראת לנו לבוא אחריה. אנחנו נכנסים למסדרון רחב עם חלון ראווה גדול, אבי מצביע לכיוון אחות שמחזיקה תינוקת קטנטנה, אני כבר לא שומעת אותו, אני רואה זוג עניים שחורות נוצצות, זרועות שחומות וגומות. אני צובטת את עצמי כדי להיות בטוחה שזה לא חלום, אני עדיין שם, אני מחייכת אליה ונדמה לי שהיא מחזירה לי חיוך קטן, נולדה לי חברה חדשה.
"לילה טוב", אמא מכבה את האור ומטביעה נשיקה על לחיי ועל לחיי תמר במיטה הסמוכה, "לילה טוב אמא" אנחנו עונות. עובר רגע ואני מזנקת על מיטתה של תמר, נותנת לה נשיקה מצלצלת ומכריזה "ניצחתי! עכשיו את חייבת לי". אחותי בת השלוש קמה מהמיטה המסורגת, תופסת לי את היד ומדביקה לי נשיקה גדולה על האצבעות, אני מנסה להחזיר לה ואנחנו מתחילות לצחוק ולהתפתל בניסיון לנשק אחת את השנייה. פתאום נשמע רעש מהמסדרון, שתינו מזנקות ונשכבות במיטות מעמידות פני ישנות, אמי מביטה אלינו מפתח הדלת, דממה. אחרי כמה שניות אני פוקחת את עיניי ושומעת אנקה מהמיטה הסמוכה, אני מציצה לכיוון המיטה ואנחנו מתחילות להתגלגל מצחוק לא מצליחות להירגע, אנחנו מתחילות שוב בהתכתשות הנשיקות. המלחמה נמשכת עד שהעייפות מכריעה אותנו ואנחנו נרדמות.
"איך אני נראית? זה משמין?"
"כן, קצת", עונה תמר.
אני מעיפה את הז'קט ומחפשת משהו אחר, על הרצפה יש מערבולת של חולצות חצאיות וסרפנים.
"הדלקת נרות" אמא קוראת לנו מהסלון.
תמר ואני מועדות אחת על השנייה, רצות לסלון ונעמדות מאחורי אמא.
"ברוך אתה ה' אלוקינו מלך העולם אשר קידשנו במצוותיו וציוונו להדליק נר של שבת".
אחיי מתקוטטים ביניהם ומצחקקים, בעוד אני ותמר עומדות בשקט מחכות שאימי תסיים את התפילה בלחש. אני מנסה לנחש מה היא לוחשת שם בין כפות ידיה.
"שבת שלום" אמא מחייכת.
אנחנו מחליפים נשיקות, אבי ושני אחי נפרדים מאיתנו ויוצאים לבית הכנסת. אמא צונחת על הספה תשושה, אני ואחותי רצות לחדר, אני מתלבשת ומנסה עשר קומבינציות לפחות ומכריחה את תמר להגיד לי מה הכי מושלם. היא עומדת במשימה בכבוד ואני מוכנה ומרוצה.
"נו תמר יאללה בואי נלך "
"רגע חכי לי!!"
היא יוצאת מהחדר " איך אני ?"
"ששש שירה את שרה בקול!" אני מתעלמת וממשיכה לשיר. תמר מתחילה לשיר בקולי קולות, אני מגבירה את קולי ואנחנו צועקות באמצע הרחוב, אני מביטה בה ואנחנו מתפקעות מצחוק.
בבית הכנסת כשאני יושבת ליד החברות שלי אני מביטה בה מהקצה השני.
"אחותך כזו מיוחדת" לוחשת לי חברתי.
אני מביטה בה במבט אחר "נכון, היא באמת מיוחדת". אני מהרהרת בשוני החיצוני בינינו- היא שחומה ואני בהירה, לה שיער שחור חלק ולי בלונדיני מתולתל, אני מחייכת ומנסה לדמיין אותה כאישה צעירה.
"אוי, מלא פה".
שוב אני מוצאת את עצמי משוטטת עם בחור שאני לא ממש מכירה, שאיזה חברה הבטיחה לי שהוא האחד והיחיד. בינתיים אנחנו אפילו לא מצליחים להחליט באיזו מסעדה לשבת. אחרי שעה אני מכריחה אותו להיכנס לבית קפה הומה שמתגלה כבחירה גרועה מאוד.
אני שומעת קריאות צוהלות מאחד השולחנות ומגלה את משפחת חברתי הטובה מנופפת לי בעוז. אני פולטת התנצלות לחנון וממהרת לקצה המסעדה.
" מי זה הבחור הזה?"הם צועקים בקולי קולות.
"הבליינד דייט שלי " אני מגלגלת עיניים.
השולחן רועם מצחוק ופתאום אני ממש רוצה להישאר איתם, אבל מרגישה את העיניים של היפיוף ננעצות בגבי. אני נשארת עוד קצת וחוזרת חפוית ראש לתענוג.
"טוב, אז להתראות" אני מותשת.
"נפגשים שוב, נכון?" הוא מנותק.
"אהה, נדבר בטלפון".
הוא יוצא, אני משלבת הילוך ומזנקת בחריקה.
מה נשמע? מה העניינים? אני ממש מתגעגעת אלייך חיכיתי לך כל הערב והיה לי פה ממש משעמם, אז כתבתי לך כל מיני דברים ביומן שלך שיהיה לך מעניין..
חייכתי וניגשתי למיטה של תמר שישנה שינה עמוקה. נצבט לי הלב, אני לא מקדישה לה מספיק תשומת לב. נישקתי אותה בזהירות והבטחתי לעצמי שמחר אני חוזרת יותר מוקדם כדי לבלות איתה.
"את רוצה שאני אכבה את הטלוויזיה?"
אני נשענת על המיטה של תמר כדי להגיע אל הטלוויזיה שתלויה מעליה.
"אולי תחליפי לפיג'מה" אני מביטה בה בתחינה.
אני מסיתה את וילון בית החולים סביבנו ועוזרת לה להתלבש תוך כדי התלוצצות על הפיג'מה עם הלבבות שהיא לובשת, היא צוחקת. היא אומרת "קריאת שמע", ואני מתיישבת לידה, היא נראית לי פתאום צעירה מחמש עשרה שנותיה.
"לילה טוב חמודה, את רוצה שאני אכבה את האור?"
בזמן שהיא מהססת אני מכבה את האור ומדליקה את המנורה הקטנה ליד המיטה.
"כן" היא מחייכת.
אחרי כמה דקות היא כבר שקועה בשינה עמוקה בהשפעת התרופות. אני כובשת את פניי ודמעות חונקות את גרוני, אחותי לא יודעת עדיין אבל הבוקר התגלה אצלה גידול בראש. הייתי המומה, כולנו היינו. מחוץ לביה"ח התחבקנו ובכינו בלי יכולת להפסיק, תמר הייתה בחדר מיון מדברת בפלאפון עם חברה, מתלוצצת, ניגשנו אליה בעיניים לחות מנסים להסוות את הזעזוע בחיוכים, הרבה חיוכים.
אני מזדקפת. אסור לי להישבר, תמר צריכה אותי עכשיו.
"שירה מה העניינים?"
אני מרימה ראש ורואה בפתח החדר את אלון, החבר שלי, התחלנו לצאת לפני שלושה חודשים.
פתאום אני כל כך שמחה שהוא נמצא שם.
בוקר, לרגע אני שוכחת את החודשיים האחרונים, המציאות מכה בי ואני מפנה את ראשי למיטה הסמוכה.
"בוקר טוב, איך ישנת?"
אחותי מחייכת חיוך קטן ומבטה רציני, הרגשה חדשה משתלטת עלי, התפקידים התחלפו והיא עכשיו האחות הבוגרת. אני ניגשת אליה ומדביקה לה נשיקה.
"אני הולכת לשטוף פנים ואז אעזור לך להתלבש, טוב?"
כשאני משחילה לה את שרוול החולצה אני מנסה להצחיק אותה, היא רק מחייכת ואני מחבקת אותה בחום.
תמר צוחקת מחזירה לי חיבוק עז ומשתתקת.
כשאני עוזרת לאמא להכין ארוחת בוקר נשמעת קריאה ממרפסת הבית, אנחנו רצות בבהלה למרפסת ורואות שם את תמר.
"מה קרה? "
"תראו איזה יום יפה" היא נושמת עמוק.
אחותי עומדת שם, אל מול הנוף רגועה ומחייכת.
אני עומדת, אלון לצידי. המון מתגודד סביבנו, אנחנו נרגשים.
אני מציצה לכיוון הורי, הם מחויכים ורגועים, החברים ובני המשפחה עוטפים אותנו.
הרב מקדש, אני נתקפת חוסר מנוחה, משהו חסר לי.
הקהל עונה אמן לברכה ויש רגע של שקט. אלון מחייך אליי, משב רוח מעיף את ההינומה שלי.
לפתע שלווה גדולה יורדת עלי.
אני יודעת שאחותי נמצאת שם בדרכה שלה מחזיקה לי את היד.