כמו אמה, ג'ודי גרלנד, גם לייזה מינלי היא אייקון של הקהילה הגאה. אי שם מעבר לקשת היא נותרה תחת הצל הגדול של האם (ושל האב הבמאי וינסנט מינלי), וגם אחרי שזכתה באוסקר על תפקידה בסרט "קברט", ביקשה להוכיח שהיא עומדת בזכות עצמה.
מינלי הוציאה את אלבומה הראשון כבר ב-1964. שמו היה !Liza! Liza כאילו מבקש להכריז על בואה אל הבמה. היו בו גרסאות שלה לשירים של אחרים, בהם שירים ממחזות זמר. למשל (Together (Wherever We Go מהמחזמר "ג'יפסי" שעלה לבמה ב-1959. את מלותיו כתב סטיבן סונדהיים, פזמונאי-על של כמה מגדולי מחזות הזמר האמריקאיים, ומשורר ענק.
מינלי שבה אל שיר של סונדהיים באלבומה Results מ-1989, המתייחס בעקיפין גם לתוצאות חייה. לפניו סבלה מהתמכרות לאלכוהול ולסמים, התקשתה לעמוד בציפיות ממנה, וציפיותיה שלה מעצמה, וגם אחרי שההצלחה האירה את פניה באור גדול של זרקורים, הם כנראה היו מסנוורים מדי, היכו אותה והותירו כאבים.
חברי הצמד "פט שופ בויז", ניל טננט וכריס לואו, בעצמם אייקון של הקהילה הגאה, היו בין אלה שסייעו למינלי להשתקם. הם הפיקו לה את האלבום ההוא, שיצא בדיוק החודש לפני 30 שנה. זה הצליח, לפחות במולדתם בריטניה, ומינלי חזרה שוב לתודעה הציבורית, ולו לכמה דקות.
השיר הבולט מתוך Results היה החידוש לשיר Losing My Mind. דורותי קולינס שרה אותו ראשונה במחזמר Follies מ-1971. כמו כל שיר שכתב סונדהיים, גם השיר הזה הותיר את המאזינים משתאים. איך אפשר לתאר כל כך הרבה בכל כך מעט? בשיר אחד, הנמשך דקות ספורות, הוא הצליח שוב ושוב לתאר מגוון של רגשות ותחושות, עולם שלם, חיים ארוכים ומוחמצים.
הגרסה המקורית של Losing My Mind שונה לחלוטין מזו של מינלי. זה לא מפתיע. היא נכתבה למחזמר, נועדה להישאר בשטח הבמה ולא לעבור את גבולותיה הצרים. פט שופ בויז הזניקו אותו אל המועדונים, הפכו אותו לקצבי ומסחרר וגרמו לשלוש המלים המרכיבות את שמו לקבל משמעות מוחשית יותר.
ג'ודי גרלנד, שהשנה צוינו 50 שנה למותה, עומדת בימים אלה במרכזו של סרט עלילתי חדש. בסרט, "ג'ודי", שביים רופרט גולד, מגלמת את דמותה רנה זלווגר. גם מינלי ראויה לסרט עלילתי. אחרי הכל, החיים שלה היו מעניינים לא פחות מאלה של אמה.