אני מותש.. השבועות האחרונים ממש גמרו אותי. לא פשוט להיות אחד המקומות הפופולאריים בבניין בתקופה זו של השנה. כל החזרות האלה, וההכנות.. אני מרגיש כל כך מנוצל.. יש לי סחרחורת. סטודנטים נכנסים, סטודנטים יוצאים. לא אומרים שלום, לא סוגרים אחריהם את הדלת.. מה זה? נולדתם באוטובוס? גם אני אשמח לחמש דקות של פרטיות. לא כ-ולם צריכים לדעת מה קורה בפנים.
שלא תבינו לא נכון, אני אוהב את החבר'ה האלה עם ההתלהבות שלהם, היצירתיות, הדמיון… אבל יחד עם כל זה מגיע הרעש, הלכלוך והבלגאן. הרבה בלגאן. ובתוך כל הלהט הזה, הם לפעמים גם מרשים לעצמם קצת יותר מדי….
היה לי "תקל" לפני כמה זמן עם קבוצה שרצתה לצבוע אותי בירוק זרחני בטענה שהשחור מדכא. חשבתי שנשמתי פורחת. הלו, הלו עד כאן! ירוק זרחני זה לא בחוזה שלי. מסמרים – כן, תליות – בסדר, קשירות – ברצון, הדבקות – אפילו עם דבק חם. אבל אני לא עושה צבע. שחור זה מרזה ושחור זה אלגנטי. זה אני. למזלי, ההנהלה התערבה ושם זה נגמר אבל עדיין, לא פעם פרצופים והערות נזרקות לכיווני: "אויש, קצת מעופש פה" או "איזה באסה, נתקענו עם 121, היחיד שנשאר…"
"נתקענו!! " סליחה חברים, זה מה יש. רוצים חלל חדש יותר? מבריק יותר? לכו ל- "בר-שירה" או ל-"גילמן". ואם לא תמצאו את מבוקשכם, לפחות הקפיטריה שם- גורמה.
הקולגות שלי צוחקות עלי שנוסף על הכול גם נהייתי היפוכונדר.
"אתה חייב לנשום" אומר לי פאסטליכט. "קח את הדברים בפרופורציה".
– "לך קל לדבר. אתה גדול, מרווח. אם מישהו לא נהנה אצלך, הוא בכיף יכול להישען אחורה ולהירדם. וחוץ מזה כמה כבר מבקשים את עזרתך בפסטיבל הזה? אתה בחופש! אולם הרצאות. "
– "חבר, חדר זה חדר. אתה חייב ללמוד להכיל."
– "להכיל? תוקעים לי פי שלושה אנשים יותר ממה שניתן כי לא נעים מקהל המאחרים שנשאר בחוץ, פלוס תפאורה.. אני מרגיש שהקירות סוגרים עלי, אין לי אוויר! תגיד, אתה מריח משהו מוזר? אולי זה מהמזגן? מהשירותים? אני לא נראה לך חיוור מכרגיל?"
דיברתי עם אולם קראוטהמר, או בשם הבמה שלו- 207 ב'.
– "אתמול שמעתי שיחה של סטודנטית בטלפון שבלי בושה הכריזה שאני קטן!! אתה לא היית מפתח חרדת ביצוע? מה אם לא ימצאו אותי בזמן? מה אם אנשים יסתירו אחד לשני, ינסו לזוז והכיסאות יעשו מלא רעש?"
– "אוי, באמת."
– "מה אוי באמת? מה אוי באמת? אתה לא צריך לדאוג לכיסאות כי בך יש פודיום מדרגות גדול עם מושבים."
– "זו עסקת החבילה. אין מה לעשות. אתה חייב להיות אטום. רגשית. תזכור שאנחנו חומר ביד היוצר. צריכים לתת לתיאטרוניסטים לעשות בנו כרצונם. שילבישו אותך בתאורה ותפאורה, כיאה לבן-מקסיקו. אני אישית מופתע בכל פעם מחדש, סקרן להיווכח מה אייצג הפעם. קשה, נכון. אבל זאת העבודה. נסה ליהנות מזה. ואם זה לא עובד, תעצום עיניים ותשנן בלב פעם אחר פעם מה שרבים וטובים כבר אמרו לפנינו: 'אמנות או נמות.' "
ההורים שלי הולכים לקרוע אותי… אני מת על בטוח. שבועות אני כבר יושב להם על הראש, מסביר להם שאני כבר בוגר ואחראי, שהיציאות המשפחתיות המשותפות האלה זה ממש פאדיחות בגילי, שאף אחד לא יוצא לבלות עם ההורים שלו.. סוף סוף הגיע הרגע שבו הם נשברו ואמרו שאני יכול לצאת בלעדיהם בערב, בתנאי שאהיה צמוד לאחי הקטן כל הזמן ולא אעזוב אותו אפילו לרגע. ומה אני עושה? מאבד אותו!!
גם ככה המצב רוח בבית על הפנים. אבא לא מפסיק להתמרמר על "תרבות האינסטנט", שהיום רק באים "לדפוק כרטיס", "להשתמש ולזרוק", הכול מהיר, הכול כניסה חד-פעמית. אמא לא מפסיקה להתלונן ש"מוכרים אותנו בזול" ומפחדת מהיום שבו כבר לא נהיה בתוקף.
איך אני מסביר שיצאנו שניים וחזרתי אחד? הם בחיים לא יאמינו שזה לא באשמתי. אנחנו מחוץ לאולם בדרך להיכנס, פתאום הסדרן ,כמו איזה סלקטור אימתני, מפריד בינינו בכוח. אני שומע אותו אומר: "אין בעיה, גבירתי. את זה נשמור לבעלך. רק קחי בחשבון שאת המאחרים אנו מושיבים ביציע עד ההפסקה. מה השם שלו?" אני בפאניקה. שונא מאחרים. מה פתאום יציע? איך אזהה איפה ועם מי ג'וניור נמצא? והגברת אפילו לא מתווכחת. מנידה ראשה בהסכמה. הלו?.. תתעצבני, תתחנני, תסבירי שאין חניה, שהיו פקקים, שהגעתם מרחוק, שאת חייבת לשבת ליד בן-זוגך להסביר לו את העלילה, שאת מפחדת מהחושך… כלום. אחי נדחף אל מגירת ה"מתעכבים" ואני היישר אל תיקה של המהנהנת, נחנק בין הטישו, לבין המנטוס, הליפסטיק, חוברת הסודוקו, הסוודר ומחליק השיער. מחליק שיער? באמת??
אני מדמיין את אמא בוכה למה אלוהים עשה לה את זה: "למה לא ברא אותנו "מנויי פרימיירה"- עם שורה קבועה וכסא קבוע, ככה אולי כל זה לא היה קורה.. אבא יושב לידה, שפוף, מקומט, ממלמל: "מה בסך הכול רצו? לעשות קצת כיף? לראות איזו קומדיה נחמדה? לצחוק קצת? לאפשר לאחרים לצחוק?" ואמא ממשיכה: " למה לא ברא אותנו 'כרטיסי ביקור' או 'כרטיס תושב'? ככה לפחות מי שהיה מוצא, היה יודע לאן ולמי להחזיר."
מלחיץ אותי שאולי הבעל לא יגיע ואחי ישכח שם לתמיד.. מכיר את הבעלים האלה. אומרים שהם רק מחפשים חניה/ יגיעו ישר מהעבודה/ קופצים להוציא מזומן ובעצם חוזרים הביתה/ נוסעים לחבר/ עוצרים באיזה קיוסק לראות את המשחק.
אני חייב לצאת מהתיק הזה. איכס… יש פה ריח של טונה.. טונה? באמת?? אם רק אצליח להציץ החוצה, אוכל למפות את השטח ואז צניחה חופשית לרצפה. במקרה הטוב, אם יהיה לי מזל, מישהו יראה, ירים אותי ויעביר אותי לסדרן. משם, הדרך למגירה- קצרה. במקרה הפחות טוב, ידרכו עליי עד אובדן הכרה ובבוקר למחרת ייקחו אותי למחזור. מצד שני, לפחות לא אצטרך להראות את הפרצוף שלי בבית. הופה! אני שומע אפצ'י. זה הקיו שלי להיצמד לטישו. "תקנח או לא תקנח"- זאת השאלה.
אוקי חברים, ערב טוב. יש לנו הערב הצגת מבקרים פלוס נאום ארוך של המנכ"ל בהתחלה. ההצגה היא שעתיים וחצי ואני בטוחה שכולנו רוצים להגיע הביתה כמה שיותר מוקדם. אז אני מבקשת – בלי שטויות, בלי אימפרוביזציות מיותרות, מה שנקרא "סטיק טו יור ליינס". שימו לב למה שהולך להתבצע. כל אחד מכם הולך לקבל ממני מספר. זה לא נתון לשינוי או להחלפה. מה שיוצא- אני מרו-צה! יפה! כשאני צועקת "מספרי ברזל להתפקד", כל אחד צועק את המספר שלו לפי הסדר, ככה אדע שכולם פה. מוכנים? אני לא שומעת!! מוכנים?? גו! 1! 2! 3! 4! 5! 6! 7! 8! 9! 10! 11! 12! 13! מצויי!
עכשיו, כולם קמים, מסתדרים בטוּר, לא לא, אף אחד לא עוקף אותי. בראבא, מה אמרתי? אמרתי שאף אחד לא עוקף אותי, נכון? הולכים להתחבר לנֵקִים, חוזרים לבמה לעשות בָּלָאנְס כי אין לנו הרבה זמן ורצים להתלבש.
מוכנים? מספרי ברזל להתפקד! אחד! שתיים! איפה שתיים? אני לא שומעת! שלוש! ארבע! מי ארבע? סנדרה היא חמש. אוקיי. חברים, אתם לא מרוכזים. לא, קושניר, ממש אין זמן לקפוץ רגע למזנון. שש! שבע! איפה שבע? אוקיי, שבע, חזרה לקחת את הסיגריות. נחכה. מה? שבע לא מוכן להיות שבע? אוקיי, מי העליב את שבע? תיקי, לכי להתנצל. חברים, כל המספרים מצוינים, אפשר להתקדם? פיפי? לא, פיפי זה ממש לא עכשיו. שמונה! תשע! יאללה, אני רוצה להתחיל את ההצגה בזמן היום אם לא אכפת לכם! מר עיסא ומר דומידוב, יותר מהר בבקשה… מי זה שם מנפנף לי? לא!! ממש אי אפשר להכניס קהל עדיין!!!! זה לא אשמתי שאין איפה לשבת בחוץ, נכון? עוד לא שמונה אפילו. למה אף אחד לא מדבר איתי קודם?? איפה היינו? עשר!! עשר פלוס אחת עשרה, יונה וששי, עכשיו לא שרים, עכשיו עושים "מספרי ברזל". תודה!! בואו נזוז.
שתים עשרה.. מה?? יצפאן ידידי, כבר הזכרת לי 8 פעמים על ההזמנות, רשמתי לפניי. הבטחתי לך תשובה, כשתהיה לי- אֶתן. אפשר להמשיך? שתים עשרה! שלוש עשרה!! מוני, ארבע כבר עשינו מזמן, לא הקשבת! שלוש עשרה! נגיד ששמעתי שלוש עשרה.. ארבע עשרה! חמש עשרה! זהרירה, ימינה. לא שמאלה, ימינה.. ליא, העיקר שאת נהנית. זה משמח אותי. לפחות זה. שש עשרה! מה השאלה? מה שלום החולצה שלך? לא יודעת. אני מניחה ששלומה בסדר. אולי קצת עייפה.. למה אני מתבדחת? כי זה מה שמחזיק אותי. למה לא אמרת אתמול שנפל לך הכפתור? אין דבר כזה "לא חשוב"- יטופל רק פעם הבאה נא ליידע בזמן. שבע עשרה!!! שבע עשרה.. אוקיי, כולם פריז. דטנר, אתה זז. אני יודעת שלא צעקת, כי לא הגענו אליך. מה לעשות. אוקיי, אני אספור. כולם פה למעט שבע עשרה.. איפה גילה? היא לא מוכנה לצאת מהחדר? יופי. אז בזמן שאני הולכת לטפל במשבר הזה כי מזמן לא היה לי אחד, כולם מתיישבים איפה שהם בדממה. אם אשמע ציוץ אחד, אני מבטלת את זמן הקפה-סיגריה או במילים אחרות, אל תנסו אותי."