אני מתפעם מיופייך.
להיות הקרום ששומר עלייך, הקרקע שמזינה אותך, המרחב לריקוד שלך, לניסויים החדשניים שלך בחיי חופש.
אבל מה לעשות? מה לעשות תכל'ס?! לתת לו כל מה שהוא רוצה? להחליט עליה? לחגור אותה בחגורת בטיחות גם כשהיא צורחת? וכשהוא לא רוצה ללכת לחוג, ואני יודע שזה נכון וטוב לו, מה לעשות? לוותר, להרפות, או להחליט בשבילו? לתת להם לשחק עד שיתמוטטו מעיפות, או 'לחתוך' בנחישות ולהשכיב לישון 'בזמן'? מה לעשות?! להציב גבולות?
האם היתה לך אפשרות יומיומית להרגיש את הלב הפועם של אמא או אבא שלך, בלי שהתלוותה לזה קטסטרופה כלשהי?
לכו עכשיו לחצרות בתי הספר, צאו למרכזי הקניות ולגני השעשועים, לכו לילד הזה בן השמונה שיושב לו עצוב ומתוסכל בבית הוריו ליד שולחן האוכל ותבררו מי בכלל יודע מזה.