האיטלקים מאמינים שיום אחד לפני שנים רבות, נפטון – אל הים, התרגז מאד. מרוב עצבים, הוא תקע את הקלשון שבידו והניף מעלה חתיכה מקרקעית הים, וזו איטליה. האינטרפטציה שלי אומרת שכמה פירורי קרקע נפלו בדרך ואחד מהם זו סרדיניה. סרדיניה – אי ששוכן בים התיכון, מערבית למגף האיטלקי וצפונית ליבשת אפריקה. חופי הזהב ומפרצי הטורקיז של סרדיניה נמצאים ברשימת החופים היפים בתבל. עשירי עולם קובעים את סרדיניה כאתר הנופש המועדף עליהם. ואנחנו, שחופים יפים וים לא נמצאים בראש הרשימה לחופשה השנתית שלנו, נשמח לשלב חוף או שניים במסגרת הטיול המדהים שנערוך בסרדיניה מדרום לצפון, שכן יש לאי הרבה מה להציע מעבר לחופשה בסגנון בטן-גב.
נתחיל את הסיור שלנו בעיר הבירה קאליארי (Cagliari), ששוכנת בחלקו הדרומי של האי. קאליארי היא עיר עתיקה שעברה לא מעט כיבושים במהלך ההיסטוריה, שהותירו בה את השפעתם התרבותית והארכיטקטונית. העיר מוקפת בביצות מלח, שבהן קבעו את משכנן הקבוע אלפי ציפורי פלמינגו, שיוצרות מרחוק מעין מראה של קצף גלים לבן-ורוד על המים השקטים של הביצות.
השיטוט במרכז ההיסטורי של העיר מגלה את ההשפעה הספרדית הגדולה שהייתה לשלטון בית ארגון באזור הדרומי של האי. ההשפעה ניכרת במבנים, ברחובות ובשפה המקומית, שנשמעת כספרדית קסטיליאנית יותר מאשר איטלקית.
קאליארי מחולקת לרובעים. הרובע המעניין ביותר, לטעמי, הינו רובע קסטלו, שנמצא על גבעה שמשקיפה על כל העיר והסביבה. הרחובות מימי ביניים של הרובע מסתירים בחובם אוצר בלום של היסטוריה יהודית מקומית ענפה ועשירת תרבות, שכאילו בלעה אותה האדמה ואין סימן לקיומה בימינו. במקום נותרו מספר משפחות יהודיות, שמעדיפות לשמור על אנונימיות. יפה לסיים את הסיור ברובע קסטלו עם השקיעה. תוכלו להתמקם באחד מבתי הקפה שצופים על הנוף, לקחת לכם אפריטיף (משקה מעורר תיאבון ששותים בהנאה לפני ארוחת הערב) עם סטוציקיני (חטיפים קטנים שמוגשים עם קיסמים ונלווים לאפריטיף), וליהנות משקיעה ים תיכונית יפהפייה.
נסיעה מקאליארי דרומה תוביל אותנו אל שניים מהחופים היפים ביותר בסרדיניה: חוף קיה, האהוב במיוחד על המקומיים, וחוף וילאסימיוס, שהוכרז כשמורת טבע ואף זכה בתואר אחד החופים היפים בעולם. בוילאסימיוס יש 20 אתרי צלילה. מי שעיתותיו בידיו מוזמן לבלות כאן, באחד מכפרי הנופש המפנקים, כמה ימים של כיף אמיתי לגוף, לנפש, לעיניים (האזור מלא ביפים ויפות מכל העולם) ואף לחיך.
אם אתם מעדיפים לטייל, תוכלו לנסוע אל חלקו הדרום-מערבי של האי, שם תוכלו להיכנס אל בטן האדמה בסיור מעניין באחד מאתרי המכרות שהיו פעילים במקום עד לפני כמה עשרות שנים. הסיור במכרות בעזרת מדריך מקומי מביא סיפור חיים עצוב של קהילת הכורים המקומית ואורח חייהם. במכרה מונטפוני, במהלך כריית המנהרה במקום, התגלתה מערת נטיפים מהיפות באירופה: מערת סנטה ברברה, שהביקור בה מצריך הרבה זיכרון במצלמה.
שני איים קטנטנים ממוקמים מול חופה הדרום-מערבי של סרדיניה: האי סנט אנטיוכו – אי קטנטן שמחובר לסרדיניה על ידי דרך שבנו הרומאים בתקופת הקיסר אדריאנוס. באי נמצא מוזיאון התופת (Tofet), שהינו, למעשה, בית הקברות הפניקי לילדים שהועלו כקורבן לאלה אשתורת ואפר גופותיהם הקטנים נטמן בכדי חרס. הכדים הקטנים שפזורים בהמוניהם על כל השטח מהווים עדות מצמררת למנהגי התרבות הקדומה.
האי השני הוא סן פייטרו – אי קטנטן ונסתר ובו חופים קטנים זהובי חול ומפרצונים חבויים. העיירה קרלופורטה, על בתיה המסוידים בצבעי לבן ופסטל, ידועה בפסטה הטעימה שלה, שנקראת על שמה: קרלופורטינה: פסטה קצרה עם פסטו, עגבניות שרי וטונה. טעים! תנסו.
לאחר שסיימתם את ביקורכם בחלקו הדרומי האי, התחילו את ה"טיפוס" צפונה. בדרככם תיתקלו מדי פעם במבני אבן עגולים עתיקים: הנוראגי (נוראגה ביחיד, נוראגי ברבים), שמייחדים את סרדיניה ופזורים לאורכה ולרוחבה. מבנים אלו ייחודיים לאי ולתרבות מיוחדת שהתפתחה כאן לפני אלפי שנים. מטרת המבנים והשימוש בהם לא הובהרו עדיין סופית, אך משערים ששימשו להגנה וחלקם אף לפולחן.
התרבות הנוראגית התפתחה בסרדיניה על ידי תושבי המקום החל מהמאה ה-18 לפנה"ס (תקופת הברונזה) ועד המאה ה-6 לפנה"ס, עת הגיעו הפניקים ותרבותם לסרדיניה, ומחקו את התרבות הנוראגית, שהייתה קיימת באי עד לבואם של גויי הים.
השרידים היחידים שהותירה התרבות הנוראגית הינם אותם מבנים עגולים הבנויים מאבני בזלת שהונחו בצורת מעגל, תחילה ללא בוץ ומאוחר יותר הודבקו ביניהן בעזרת בוץ. המבנה הנוראגי מתחיל ביסוד עגול ורחב וככל שהוא עולה כלפי מעלה הוא נעשה צר יותר. השימוש במבנים הנוראגים היה צבאי, סוציאלי, ממשלתי ודתי. בתחילה נבנו מבנים יחידניים, אך במשך הזמן נוצרו קומפלקסים של כמה נוראגי, מעין טירות עשויות מבנים עגולים. אל תפספסו את הביקור באתר הנוראגה Su Nuraxi, שהוכרז כאתר מורשת עולמית. האתר נמצא מערבית לכפר בארומיני.
העם הנוראגי חי בשבטים אשר, לעיתים, שיתפו פעולה ביניהם. כולם האמינו באלי המים מאחר שמקור המים היה, כמובן, מקור החיים. לכן, בכל מקום שבו נתגלה מעיין הם הקימו מקדש מים שהיה, למעשה, מעין באר שנכרתה בסמוך למקום הנביעה ולמרגלותיו הוקם יישוב. מקדש המים המומלץ לביקור הינו מקדש סנטה קריסטינה.
מכאן, לביקור באזור הברבאג'ה, פארק טבע פראי הררי, שמכסה את מרבית חלקו המרכזי של האי. אחת מנקודות השיא של הביקור בסרדיניה תהיה יום טיול בפארק באמצעות ג'יפים נהוגים בידי מדריכי שטח, שנראים כמו גמרו לככב עכשיו באחד מסרטי האקשן ההוליוודיים. הטיול מתחלק לשלושה חלקים: נסיעה קופצנית דרך שבילי רועים, החלק השני הוא טראק קטן שיוביל אתכם דרך שביל-לא-שביל אל נקודת תצפית יפהפייה או אל מקור מים נסתר. בחלקו השלישי של הטיול תוכלו ליהנות מארוחת פיקניק אצל אחד הרועים. הארוחה כוללת גבינות תוצרת עצמית, בשרים שניצלו על האש, ולסיום: מנת קינוח מופלאה בפשטותה: גבינת ריקוטה תוצרת בית בליווי דבש מתוצרת עצמית, וכל הכבודה הזו מונחת על פיסת לחם מקומי. הלחם הסרדי הטיפוסי נקרא "פאנה קארסאו" ומראהו כפיתה ענקית שנאפתה עד שהפכה לקרקר. אם תרצו לשבח את טעמו תוכלו לטפטף עליו שמן זית משובח, לפזר מלח ומעט אורגנו ולהכניס אותו לסיבוב נוסף בתנור. יאמי.
באזור הברבאג'ה נמצאות גם כמה עיירות ששוות ביקור. המעניינת ביותר, לדעתי, היא ממויאדה (Mamoiada), שבה נמצא המוזיאון לתחפושות סרדיות בפרט וים תיכוניות בכלל. המוזיאון פתוח בימים שלישי עד ראשון. סגור בשעות הצהריים ובימי שני. לחובבי הפסטיבלים שכבר היו בקרנבלים שונים באיטליה מומלץ להגיע לכאן בימי הקרנבל, שהינו שונה לחלוטין מכל קרנבל אחר באיטליה. אין כרכרות עליזות ותחפושות צבעוניות. הכול סובב סביב תרבות הרועים של האי. המחופשים נראים כמו עדרי כבשים ועיזים, הכול בשני צבעים: שחור מול לבן, טוב מול רע. בממויאדה תוכלו לבקר גם באחת הסדנאות של יצרני מסיכות העץ המפורסמות של האזור.
בלב אזור הברבאג'ה נמצא מלון שלטעמי הוא היפה, המיוחד, הנעים והטעים ביותר שאני פגשתי בסרדיניה ואולי אחד המיוחדים באיטליה כולה. מכאן תוכלו לצאת לטיולי כוכב בכל אזור המרכז, הן בג'יפים והן על גבי סוסים, או לנסוע מרחק של 20 דקות אל חוף ים קסום. וכמובן, לסיים כאן כל יום בארוחה טעימה ויין משובח. ואם מדברים על אוכל, אי אפשר להתעלם מהיין והגבינות: סרידיניה ידועה מאד בתחום הגבינות הקשות. למעשה, הפקורינו (גבינת הכבשים) הטובה ביותר היא הפקורינו סרדו, שטעמה בלתי נשכח. הפקורינו הולכת מצוין עם יין הקאנונאו (Canonau) – יין אדום מקומי, שהפך למבוקש ביותר בשנים האחרונות. הקאנונאו מלווה מצוין את ארוחות הבשרים הטעימות של אזור ההר. לארוחות הדגים ופירות הים, שנמצאים למכביר על השולחן הסרדי, מלווה יין הוורמנטינו (Vermentino) – יין לבן שיוגש תמיד צונן וקר, ויוסיף רעננות לארוחות הים בימי הקיץ החמים.
הקוסטה זמרלדה – רצועת חוף קסומה, שנמצאת בחלקו הצפון-מערבי של האי ומשמשת כבית הקיץ של חוג הסילון האירופאי, ובמיוחד העיירה פורטו צ'רבו (Porto Cervo), שנראית בשעות הערב הקיצי כאילו היא נמצאת ברביירה הנוצצת של מרכז העולם. עד שנות השישים היתה פורטו צ'רבו כפר דייגים קטן ופשוט. הנסיך הפרסי קרים אגא חאן הגיע למקום, התאהב בו וקנה את כל האזור עם רצועת החוף כדי להקים בו "חצר נופש לעשירי תבל". כיום, תוכלו למצוא במקום מלונות בוטיק מפוארים, מרינות קטנות ליאכטות גדולות ומסעדות שמתפארות בשפים נושאי כוכבים במישלן. וגם אם אינכם נמצאים ברשימת העילית הנוצצת תוכלו בהחלט לבלות כמה ימים באזור.
בנקודה הצפונית ביותר של סרדיניה נמצאת העיירה סנטה טרזה גאלורה. מלבד היותה עיירת נופש ציורית, משמש הנמל של העיירה לספינות שבאות והולכות בין האי סרדיניה האיטלקי לאי קורסיקה הצרפתי, שנמצא מצפון, במרחק של 50 דקות שיט. העיירה בוניפצ'יו הקורסיקאית תשמח לארח אתכם לטיול ושוטטות בין רחובותיה הציוריים עמוסי החנויות והמסעדות. לאחר שביליתם חצי יום צרפתי למדי, חזרו לסרדיניה וסעו מערבה, אל העיר אלגרו, שיושבת על חוף הים בחלקו הצפון-מערבי של האי ושווה בהחלט ביקור של יממה אחת לפחות. ההשפעה הספרדית-קטלנית ניכרת בעיר החל משפת התושבים, שאפשר להגדיר אותה כ-50% איטלקית מקומית ו-50% ספרדית קטלנית. כך, ישראלי בוגר הטלנובלות הספרדיות יוכל להסתדר כאן לא רע עם השפה. הבתים והכנסיות מנהלים כאן דיאלוג חופשי עם חבל קטלוניה, כמו גם המטבח המקומי הטעים. טיול על הטיילת העתיקה של העיר יפגיש אתכם עם מקומיים שעומדים כאן לפני השקיעה כדי לדוג את ארוחת הערב שלהם, מה שנקרא: מן הים אל הצלחת. גם אתם תוכלו להתרווח באחת מן המסעדות הטובות וליהנות מפרי הים שזה עתה נקטף.