סיבתיות וזמן – שני מושגי יסוד בתפיסת המציאות שלנו – קשורים בתודעתנו אחד לשני: הסיבתיות פועלת תמיד עם כיוון הזמן. ובמילים אחרות: אם ב הוא תוצאה של א (יהיו א ו-ב מה שיהיו), אזי ב יבוא תמיד אחרי א. כל כך חזקה אצלנו תחושת הקשר הזה, עד שאם אנחנו רואים שני אירועים שקורים אחד אחרי השני באותה זירה ובסמיכות זמנים, אנחנו מחפשים קשר סיבתי ביניהם. האם לקשר בין סיבתיות לזמן יש ביטוי בלשון? נראה שכן. מכיוון שהעניין הזה אוניברסלי, מתבקש לכאורה לבדוק אותו בכמה שפות; אבל אנחנו עוסקים כאן בלשון העברית ובה בלבד.
נִראה שהקשר (או הגשר) בין סיבתיות לזמן מתבטא בלשון (העברית) לפחות באמצעות עניין אחד: יש מילים שיש להן משמעויות הן בקשר לזמן והן בקשר לסיבתיות; ולפעמים משמעות אחת מסוימת רוקדת על שתי החתונות האלה גם יחד. להלן כמה מילים כאלה.
כאשר. נסתכל במשפט הבא: "כאשר יספרו לי, אספר אני לך." למילה כאשר יש כאן שתי משמעויות. אחת עניינה זמן (אחרי שיספרו לי); והשנייה עניינה תנאי (אוכל לספר לך רק אם יספרו לי). ותנאי הוא סוג מסוים של סיבתיות.
אז. נסתכל על ההיגד הבא: "אם ירד גשם, אז לא נצא לטיול". המילים אם ו אז מציינות את קשר הסיבתיות בין שני המצבים המוזכרים בהיגד (גשם; לא נצא לטיול). לעומת זאת בהיגד "והכנעני אז בארץ" המילה אז מצינת זמן מסוים.
כי. "אני לא מעשן כי עישון מזיק לבריאות". המשמעות של המילה כי בהיגד הזה היא בגלל, משום ש.. . אבל ל כי יש גם משמעות של כאשר, כלומר משמעות של זמן; כמו בפסוק וְהָיָה כִּי תָבוֹא אֶל הָאָרֶץ אֲשֶׁר ה' אֱלֹהֶיךָ נֹתֵן לְךָ נַחֲלָה בָּהּ (דברים כו א).
אחרֵי. נסתכל על הביטוי "ויהי אחרי הדברים האלה", המופיע כמה פעמים במקרא. המילה אחרי מצינת סדר זמנים, אבל היא רומזת (ואולי אפילו אומרת במפורש) שיש קשר בין הדברים שסופרו קודם ("הדברים האלה"), לבין הדברים שיסופרו להלן. כדוגמה אפשר להביא את הפסוק הבא: וַיְהִי אַחֲרֵי הַדְּבָרִים הָאֵלֶּה וַיֻּגַּד לְאַבְרָהָם לֵאמֹר: הִנֵּה יָלְדָה מִלְכָּה גַם הִיא בָּנִים לְנָחוֹר אָחִיךָ (בראשית כב כ). "הדברים האלה", שסופרו קודם לכן, הם הבטחתו של ה' לאברהם להרבות את זרעו "ככוכבי השמים וכחול אשר על שפת הים". ואחרי ההבטחה הזאת הוגד לאברהם על הבנים שילדה מִלכה לנחור אחיו, ובתוכם גם בתואל, שיוליד בתורו את רבקה, שתהיה אשתו של יצחק ואֵם העם כולו. וכך גורמת ההבטחה האלוהית להשתלשלות העניינים.
אמנם לא כל המילים הקשורות למושג הזמן קשורות גם למושג הסיבתיות, וכך גם להיפך; אבל ראינו שיש מילים שקשורות לשני המושגים האלה גם יחד, ובכך הן מסמנות את הקשר שבין שניהם.
איך נמדד משך הזמן ומהן יחידות המידה שלו?
הבסיס העיקרי (אם כי לא היחיד) לתפיסת משך הזמן ולמדידתו הוא המציאות האסטרונומית. מתוך כך אפשר להבחין בשלושה מעגלים של מושגי משך זמן, מעגלים שמוגדרים על פי הקשר שלהם (או חוסר הקשר) למציאות האסטרונומית.
במעגל הראשון נמצאים שלושה מושגים המייצגים את משכי הזמן האסטרונומיים של הפלנטה שלנו: יממה – משך הזמן של סיבוב אחד של כדור הארץ סביב צירו; חודש – משך הקפה אחת של הירח סביב כדור הארץ; שנה – משך הקפה אחת של כדור הארץ סביב השמש. שלושת מושגי הזמן האלה הם טבעיים, אובייקטיביים, ומוחשיים. במעגל השני נמצאים מושגים שנוצרו על ידי חלוקה או הקבצה של משכי זמן אסטרונומיים: שעה, דקה, שנייה, שבוע, עשור, יובל, מאה (שנים). המושגים האלה הם המצאה של האדם והם אינם נובעים בהכרח ממציאות אובייקטיבית כלשהי. למשל, היה אפשר אולי לחלק את היממה לעשר שעות, לאלף דקות ולמאה אלף שניות; והיה אפשר אולי לקבוע שהשבוע יהיה בן שמונה ימים או עשרה ימים. במעגל השלישי נמצאים מושגי זמן שאינם מבוססים על משכי זמן אסטרונומיים, אלא על מציאות אנושית – ביולוגית, פסיכולוגית, היסטורית וכדומה. לדוגמה: רגע (זמן קצר שמשכו אינו מוגדר), עת, עונה, דור, תקופה, עידן.
Memory of a Juorney, Rene Magritte.
מושגי המעגל הראשון והמעגל השני, בהיותם מבוססים על משכי זמן אסטרונומיים-אובייקטיביים, הם חדים ומדויקים; לפיכך הם משמשים בדרך כלל לציון משכי זמן מוגדרים היטב ולסימון ברור של נקודות או קטעים על ציר הזמן. לדוגמה: "יומיים לפני הפסח דיברתי אתו"; "הקונצרט נמשך שעה וחצי". לעומת זאת מושגי המעגל השלישי הם בדרך כלל עמומים: כשהם מציינים משך זמן, גבולותיו של המֶשֶך הזה אינם בהכרח חדים וברורים; וכשהם מסמנים מיקום על ציר הזמן, המיקום לא בהכרח מדויק. לדוגמה: "העת החדשה"; "עידן האינטרנט"; "תקופת התלמודים והמדרשים".
באילו תקופות נוספו ללשון (העברית) מושגי הזמן השונים? בדיקה פשוטה מעלה שבתקופת המקרא כבר היו קיימים המושגים הבאים: יום (במשמעות של יממה, לדוגמה וַיְהִי עֶרֶב וַיְהִי בֹקֶר יוֹם אֶחָד, בראשית א ה); שבוע; חודש; שנה; עת; רגע; זמן; דור. בתקופת התלמודים נוספו המושגים שעה; עונה; תקופה. בימי הביניים נוספה המילה שנייה. ובעת החדשה: דקה [בימי הביניים הייתה נהוגה המילה דק במשמעות של דקה]; יממה; עידן.
התמונה הזאת מצביעה על קשר, לפחות חלקי, בין מעגלי המושגים לתקופות הלשון: המעגל הראשון (האסטרונומי) היה קיים כולו כבר בתקופת מקרא. לעומת זאת מושגי משך הזמן שנוצרו על ידי חלוקה או הקבצה (המעגל השני), רובם נוספו בתקופת התלמודים או בימי הביניים.
עָבָר – הזמן שחלף, התקופה שהייתה.
הוׂוֶה – הזמן העכשווי, התקופה שבה אנחנו נמצאים עתה.
עָתִיד – הזמן שיבוא, התקופה שתהיה.
Rene Magritte, the Pleasure Principal.
נשים לב לשני דברים לשוניים הקשורים למילים האלה ולמשמעויות שלהן.
דבר ראשון: שלוש המילים האלה (במשמעותן המצוינת לעיל) אינן מופיעות במקרא. הווה ו עתיד מופיעות לראשונה בתקופת התלמודים, ו עבר מופיעה לראשונה רק בימי הביניים. האם עובדה זאת אומרת משהו על תפיסת הזמן בתקופה המקראית? אמנם קשה לנו להיכנס לראשו של האדם המקראי ולנחש מה הייתה תפיסת הזמן שלו, אבל סביר להניח שבהעדר המושגים עבר, הווה, ו עתיד היא הייתה שונה מתפיסת הזמן שלנו היום.
דבר שני: למילים עבר ו הווה (במשמעותן המצוינת לעיל) אין צורת רבים; ולמילה עתיד יש (לדוגמה: "מגדת עתידות"). האם לעובדה הזאת יש משמעות? גם בעניין זה נראה לי שיש. אם לא נרד לרמת האלקטרון ולא נעלה למרומי תורת הקוונטים, בכל נקודת זמן בעבר היה רק מצב אחד של היקום ושל כל קטע שלו. זה נכון גם לגבי ההווה: בכל נקודת זמן עכשווית יש רק מצב יקומי-פיזיקלי אחד. לא כך המצב לגבי העתיד. אם אנחנו מסתכלים על העתיד מנקודת מבטנו בהווה, לכל נקודת זמן עתידית יש אינסוף מצבים אפשריים (הרכבת תצא בעשר, או בעשר וחמישה, או בשעה אחרת; הטמפרטורה בצהרים תהיה שלושים מעלות, או עשרים ותשע, או אולי שלא כך ולא כך; וכך עוד אינסוף עניינים ומצבים). ולפיכך – עבר יחיד, הווה יחיד, ועתידים עד אין מספר.