קשה היה לעקוב אחרי שלל הטענות של שי גולדן נגד מיקי רוזנטל – ונגד כמה אחרים: העין השביעית ושוקי טאוסיג, יובל דרור, אורן פרנק, רן הר-נבו, אני – שפרסם במארקר טור נגד מעריב, ולמיטב הבנתי כפי שאנסה להסביר בהמשך, גם נגד גולדן עצמו.
גולדן אמנם לא התייחס עניינית לטענות של רוזנטל בעניין הסיקור הפרובלמטי במעריב של המשבר באיי.די.בי, סיקור ועדת הריכוזיות והתהפוכות בשוק הסלולר (לפי מה שנכתב בעין השביעית, בתכנית הרדיו שלו גולדן דיבר בזכות חברות הסלולר הוותיקות, ופחות או יותר המליץ לציבור לקנות מניות של פלאפון, פרטנר, ואה… סלקום), אבל נגד רוזנטל עצמו היו לא מעט טענות: האיש שהלך לפוליטיקה וחזר; העיתונאי הלא קולגיאלי שמלכלך על עיתונאים אחרים; האיש שעובד בערוץ 10 שהתנצל בפני שלדון אדלסון; העיתונאי שקיבל בעבר מהתנועה לאיכות השלטון והעומד בראשה אליעד שרגא את אות אביר איכות השלטון ועכשיו מחזיר טובה באופן לא ענייני, שלא לומר מושחת; עיתונאי מעריב התגייסו להגן על רוזנטל כשנתבע על ידי משפחת עופר ועכשיו הוא יורק להם בפרצוף; ואולי פספסתי עוד כמה. גם גיא מרוז, שהחליף את רוזנטל בהגשת "בולדוג", גויס עם טענה פרסונלית נוספת – רוזנטל נטש בעבר את "בולדוג" ולקח את הפורמט לערוץ 2 כדי לעשות מזה כסף.
היו גם טענות מוזרות אחרות – לא לגופו של אדם (ודאי שלא לגופו של עניין) אלא לגופה של פלטפורמה – נגד הלגיטימיות של פרסום הטור במארקר. המארקר, כידוע, מוביל את המאבק בריכוזיות ובלעדיו הרפורמה בסלולר – אחת הרפורמות הציבוריות והצרכניות החשובות ביותר בשנים האחרונות – לא הייתה מתרחשת, כמו שאישר אתמול שר התקשורת משה כחלון. "מעל דפי העיתון, שמנהל את הקמפיין האלים וחסר הפרופורציה בדברי ימי העיתונות הכלכלית לכתוב מאמר בגנות דרך סיקור של נושא? זו צביעות מסוג חדש", צוטט גולדן בוואלה!. כאילו שקידום אג'נדה לטובת הציבור – במחיר כבד של חרם פרסום ופגיעה משמעותית בהכנסות – שוללת מהמארקר את הלגיטימיות לפרסם מאמרים נגד גוף שמקדם אג'נדה מובהקת של פגיעה בציבור למען אינטרסים מסחריים של הבעלים.
אבל בשלב מסוים, מבין שלל הטענות נגד רוזנטל, גולדן התחיל לקדם אחת עיקרית: רוזנטל שפך את דם עיתונאי מעריב, כשהאשים את כולם ברפיסות ובאובדן עמוד השדרה. "לשבת ולקרוא למאות עיתונאים שהם צריכים להתבייש על העבודה שלהם זו חרפה שאין כדוגמה, זו חצייה של קו אדום בשיח בין עיתונאים. אני נעלב בשם כל העיתונאים במעריב. זו פגיעה אישית בכל אחד מהעיתונאים שעובד שם", אמר גולדן לוואלה!. בטוויטר שלו הוא היה עוד יותר מלודרמטי, ובאחת ההתכתבויות בעניין הוא צייץ "במקרה הזה אני כמו אב שמגן על גוזליו. שפכו את דמנו היום, כולנו. אז הקמתי קול צעקה". הטור של רוזנטל, לפי הטענה הזאת, איננו מכוון נגד גולדן אישית, אלא נגד כלל עיתונאי מעריב. ירון טן-ברינק, למשל, קנה את הטענה ואמר שהלוואי שכל העורכים היו מגנים על העיתונאים שעובדים תחתם כמו שגולדן מגונן על עיתונאי מעריב.
האמת היא, שהמצב בדיוק הפוך. גולדן לא רק שלא גונן על העיתונאים שעובדים תחתיו. הוא למעשה השתמש בהם כדי להסיט את האש ממנו. לרוזנטל, כפי שאני מבין את הטור, היו שתי ביקורות: אחת נגד מעריב בכלל (כאמור, בעניין הכשלים בסיקור של ועדת הריכוזיות, המשבר באיי.די.בי, והשינויים בשוק הסלולר) ואחת נגד שי גולדן עצמו. שמו של גולדן אמנם לא נזכר בטור של רוזנטל, אבל אי אפשר שלא לראות אותו כתשובה לאקט אנטי-עיתונאי ספציפי, שנעשה על ידי עיתונאי אחד: הטור המחפיר שגולדן פרסם שלושה ימים קודם לכן נגד אליעד שרגא. ההתמקדות של רוזנטל בסיקור השלילי במעריב של שרגא (שהגיע לשיאו האנטי-עיתונאי בטור הפובליציסטי והלא חדשותי של גולדן) – ולא, למשל, בסלולר או בריכוזיות – ועיתוי הפרסום: לא בעקבות פרסום התחקירים של גידי ליפקין והצילומים הלא מחמיאים של שרגא, אלא שלושה ימים אחרי הטור של גולדן מלמדים, למיטב הבנתי, שרוזנטל כיוון גם – ואולי בעיקר – לגולדן ספציפית.
זה גם הגיוני. כסגן העורך, לגולדן יש אחריות רבה יותר לתכנים שמופיעים במעריב מאשר לעיתונאים שעובדים תחתיו; להבדיל מעיתונאים רבים שעבדו במעריב לפני שנרכש על ידי דסק"ש ובמובן מסוים זהותו של המו"ל החדש "נכפתה" עליהם – גולדן בחר לעבור למעריב, כשהוא כבר יודע מי המו"ל החדש ומהם האינטרסים המסחריים שלו; ובעיקר – גולדן הוא זה שכתב את הטור נגד שרגא. אף שגולדן התעלם מכך, רוזנטל אכן התייחס למצב הלא נוח שבו נמצאים העיתונאים במעריב: "אני מבין את החשש לצאת פומבי נגד מי שמאכיל אתכם", כתב רוזנטל והוסיף: "ולא שאני לא מבין אותם. אני מכיר רבים מעיתונאי 'מעריב'. רובם הגונים, הבעיה היא שאומץ לב עיתונאי לא מעניק אשראי בסופרמרקט".
אם כן, שתי ביקורות. אחת נגד המוצר הפגום שנקרא מעריב, ובעניין זה יש אחריות קולקטיבית (מי פחות, מי יותר) של כלל השותפים בעשייתו. והשנייה נגד גולדן, שהלך ביודעין למעריב – בין היתר מנימוקים כספיים (מאד לגיטימיים, רק כאלה שהופכים את הביקורת של גיא מרוז על רוזנטל בעניין בולדוג לנלעגת) – ומאז הוא עושה (בשם חופש העיתונות וההגנה על הדמוקרטיה) מעשים אנטי עיתונאיים, שאחד מהמרכזיים שבהם הוא הטור נגד שרגא.
לדעתי, כאשר גולדן מתלהם סביב שפיכת דם כלל עיתונאי מעריב, הוא למעשה מסתתר מאחורי הכפופים לו ומשתמש בהם כשכפ"ץ, בכך שזה מאפשר לו להתחמק מהדיון בביקורת השנייה של רוזנטל, האישית נגדו.
אבל יכול להיות שאני הוזה, והטור הזה סתם נכתב בגלל שיש לי מחסור רציני בברזל.
שי גולדן הוא הנוכל הכי גדול בתקשורת הישראלית. בנאדם שלא יהסס להקריב הכל, אבל הכל, כולל חברים וערכים, עבור קידומו הפרטי. יש להקיא אותו במהירות מכל פעילות ציבורית, פוליטית או עיתונאית.
אני דווקא אוהב את שי גולדן, אבל אני לא דוגמה – אני גם אוהב חוקן עם נייר זכוכית שמבוצע על ידי חמישה סודנים חסונים.
ובעצם, אולי זה כן מעיד..