אם גם אתם עורכים היכרות ראשונית עם הפילוסופיה, השאלה הראשונה שתשאלו את עצמכם כשתפתחו את הספר היא - מהי פילוסופיה? היכן הם גבולות הדיסציפלינה שאליה שייכים ההוגים הללו? מה הופך אותם לפילוסופים?
לא קל לענות על אף אחת מהשאלות הללו. אם בכל זאת ננסה להגדיר בקיצור מהי פילוסופיה, נוכל אולי לומר: כל ההוגים שבספר טרודים בשאלות חשובות ועמוקות כאחת. הן עמוקות במובן זה שהן מגיעות אל מעבר לנקודה שבה המדע האמפירי או המתמטי מסוגל לספק לנו את התשובות. דוגמה לשאלות כאלה הן שאלות על ערכי מוסר או תהיות על היש והאין.
אבל ההגדרה הראשונית אינה מדויקת. יש שאלות פילוסופיות שהמדע - או לכל הפחות הניסוי האמפירי - יכול להשיב עליהן תשובה מוסמכת. יש אשר יאמרו שכך הדבר לגבי שאלת קיומו של האֵל היהודי־נוצרי, אם מכיוון שהם מאמינים שיש הוכחות אמפיריות התומכות בקיומו, ואם מכיוון שהם חושבים שיש הוכחות חותכות נגד. ובכל זאת, שאלת קיומו של אלוהים נותרת בגדר שאלה פילוסופית.
אחרים נוטים לראות בפילוסופיה יותר פעילות מאשר תיאוריה. אין ספק שמסורת הפילוסופיה המערבית רואה בגישה החוקרת והביקורתית המעוגנת בתבונה את אחת מאבני היסוד של הפילוסופיה. אך גם אם גישה שכזו היא תנאי הכרחי לדיון פילוסופי, היא איננה תנאי מספיק. הפילוסופיה איננה הדיסציפלינה היחידה שאימצה גישה רציונלית וביקורתית.
אם כן, אולי התשובה הנכונה לשאלה מהי פילוסופיה היא מה שוויטגנשטיין מכנה מושג הדמיון המשפחתי (ראו עמ' 21). אם נבחן מגוון של פילוסופים, נמצא ביניהם קווי דמיון ואולי אף חפיפה, אך אין זה הכרחי שיהיה מאפיין משותף ומוגדר כלשהו שהופך את כולם לפילוסופים. אם מושג הדמיון המשפחתי נותן מענה מוצלח לשאלה מהי פילוסופיה, הרי שהדרך הקלה ביותר להבין מהי הפילוסופיה תהא לבחון מגוון רחב של דוגמאות. קריאת הספר הזה מספקת לכם את האפשרות הזאת.
הספר נכתב עבור מי שמחפשים מבוא תמציתי לרעיונות המפתח ולטיעונים העיקריים של הפילוסופים הגדולים בעולם. אני מאוד מקווה שהקריאה בו תעודד אתכם לחשוב ולהטיל ספק, ובמקרים מסוימים אף לפנות לכתביהם של הפילוסופים עצמם.
כל מי שקורא לספרו הפילוסופים הגדולים אינו יכול להישמע מאוד רציני. האם הספר שלפניכם אכן כולל רק את הפילוסופים "הגדולים" ביותר, ואת כולם? ודאי שלא. למעשה, יש העלולים לתהות אם כל הוגי הדעות הנכללים בספר הם בכלל פילוסופים.
החלטתי להציג בספר את אותם פילוסופים והוגי דעות שלטעמי האישי הם המעניינים והחשובים ביותר. במקום לנסות ולסקור את פועלו של כל הוגה, התמקדתי במקרים רבים ברעיון מפתח אחד או בטיעון מרכזי שמעניינים אותי במיוחד. מטרתי היתה להעביר גם לכם, קוראַי היקרים, את הקסם שמהלכים עלי רעיונות אלה.
ג'ורג' בֶּרקלי 1753-1685 האידיאליזם של בֶּרקלי, להיות פירושו להיות נתפס""
בדיוק כשם שילדים קטנים תוהים לעתים אם האור במקרר דולק גם אחרי שהדלת נסגרת, כך עשוי גם מבוגר בעל תודעה פילוסופית לשאול את עצמו אם אובייקטים חומריים ממשיכים להתקיים גם כשלא מביטים בהם. תשובתו של בֶּרקלי לשאלה זו היא שלילית - הממשי, הפיזי, קיים כל עוד הוא נתפס. אבל מה הוביל אותו למסקנה המדהימה הזו? ברקלי מתמקד בשתי סוגיות פילוסופיות. הראשונה עוסקת בספקות סביב העולם החומרי )המטריאלי(. כיצד נוכל לדעת שהוא קיים? השנייה נועדה להגיב על נטייתם הגוברת של מדעני התקופה ושל הפילוסופים לדחוק את אלוהים לשוליים בהגותם על העולם. מדענים רבים אימצו בימיו השקפה מכאנית על האופן שבו פועל היקום, שלפיה אלוהים הורד בדרגה למכונאי שרק מפעיל את מכונת העולם האדירה ולאחר סיבוב הארכובה, נוכחותו כבר לא נחוצה יותר. ברקלי ביקש להחזיר את אלוהים אל קדמת הבמה.
בואו נפתח באיום הספקנות. על פי תיאוריית התפיסה הייצוגית שרווחה בתקופתו של בּרקלי, איננו תופסים את העולם ישירות. תפיסתנו את העולם מתוּוכת למעשה על ידי ישויות מנטליות מסוימות שנקראות אידיאות.
נניח, לדוגמה, שעל השולחן מולכם מונחת עגבנייה ואתם מביטים בה ארוכות. כשאתם מתבוננים בה, אינכם מודעים ישירות לקיומה של העגבנייה; בעיני רוחכם חולף למעשה מצעד שלם של התרשמויות חושיות. אתם חווים ישירות אידיאות של צורה, צבע וכדומה, ואלה מוקרנות על מסך הקולנוע הסובייקטיבי שבתוך מוחכם. העגבנייה האמיתית נמצאת מאחורי כל ההתרשמויות החושיות הללו, היא המקור שלהן.
תיאוריית התפיסה הייצוגית מיוחסת בעיקר לפילוסוף ג'ון לוק, אף שיש עדיין מחלוקת בשאלה אם לוק אכן תמך בה. בּרקלי הטיל ספק בתיאוריה, ושאל את עצמו אם החושים שלנו אכן אמינים בבואם לתאר את העולם הממשי שמחוצה לנו. אם לא נוכל לחוות את המציאות ישירות, אם לא נוכל לבדוק שיש מציאות כלשהי אי שם, התואמת את האידיאות שלנו, מנין לנו הביטחון הזה שקיימת בכלל מציאות כלשהי? במקום לתווך בין תפיסתנו לבין המציאות הממשית, נראה שהאידיאות יוצרות מעין מסך בלתי חדיר - חיץ שאי־אפשר להציץ מעבר לו - ומאיימות אפוא לנתק אותנו מהיכרות אמיתית עם העולם. הפילוסופים קוראים לזה בעיית מסך התפיסה.
הפתרון שמציע בּרקלי הוא מתוחכם. במקום לטעון שעצמים גשמיים (חומריים) נמצאים מאחורי החוויה החושית שלנו, למה שלא נניח שהעצם הגשמי הוא־הוא החוויה החושית? כשאתם רואים עגבנייה, היא איננה המקור לאידיאות שלכם. העגבנייה היא פשוט האידיאה שלכם. כיוון שאין בעיה ספציפית בהסבר מנין לכם הידע שלכם על האידיאות שלכם, בעיית הספקנות שיוצרת תיאוריית התפיסה הייצוגית נפתרת מיד.
ביוגרפיה: בּרקלי נולד ב־ 1685 בקילקרין, ליד קילקֶני שבאירלנד. הוא סיים את חוק לימודיו בטריניטי קולג' בדבלין ב־ 1704 , שם התוודע בין היתר לכתביהם של דקארט ושל לוק. כעבור שלוש שנים מונה למרצה באותו קולג'. ב־ 1709 הוסמך לכמורה בכנסייה האנגליקנית, וב־ 1734 מונה להגמון של קלוין. בּרקלי הוא ללא ספק מההוגים החשובים ביותר של אירלנד, ויחד עם ג'ון לוק ועם דייוויד יוּם הוא גם אחד משלושת האמפיריציסטים הגדולים של בריטניה. כל היצירות הפילוסופיות החשובות ביותר שפרסם בּרקלי נכתבו בשנות העשרים לחייו. הוא עסק בין השאר בפיזיקה, במתמטיקה, בכלכלה וברפואה. בימי חייו, חיבורו המפורסם והנקרא ביותר עסק בתועלת הרבה של שתיית מים מהולים בזפת. בחיבורו סיריס, שפורסם ב־ 1744 , הוא ממליץ בחום על סגולות המרפא שלהם. הוא הלך לעולמו באוקספורד שבאנגליה, ב־ 1753 .
הפתרון של בּרקלי מתמקד אמנם בבעיית מסך התפיסה, אך יש לו השלכות מוזרות. ראשית, אידיאות הן בעצם ישויות מנטליות. הן סובייקטיביות, ממש כשם שכאב הוא סובייקטיבי. כפי שלא יכול להיות כאב שאיש אינו מרגיש, כך אין גם אידיאות שאיש איננו חווה.
מכאן נובעת המסקנה הבאה: אם עצמים גשמיים הם למעשה רק אידיאות או אסופות של אידיאות, אזי גם העצמים הללו אינם אלא ישויות מנטליות שאינן קיימות אלא אם כן חווים אותן. האידיאליזם של בּרקלי מוביל למסקנה שנשמעת קצת מוזרה: אם איש לא חווה את העגבנייה, הרי שאין עגבנייה. אותם חלקים של מציאות שאיש אינו חווה אינם קיימים. על פי בּרקלי, לגבי העולם הגשמי - להיות, פירושו להיות נתפס.
האידיאליזם של בּרקלי, שמזהה עצמים גשמיים )חומריים( עם אידיאות, דוחה למעשה את הפילוסופיה המטריאליסטית, שלפיה כל העצמים הם עצמים גשמיים בזכות עצמם, וקיומם אינו תלוי־שכל. העצמים האמיתיים היחידים, על פי בּרקלי, הם עצמים מנטליים. בּרקלי אינו מתכחש לקיומם של עצמים גשמיים, הוא פשוט גורס שאין הם אלא אידיאות שמתפתחות בשכלנו. אין עצמים גשמיים, יש רק עצמים מנטליים.
האידיאליזם של בּרקלי מתמודד אמנם עם הספק שמעוררת תיאוריית התפיסה הייצוגית, אך מה עם הסוגיה השנייה שמעסיקה את בּרקלי - השאיפה להחזיר את אלוהים אל מרכז הבמה? כיצד מתמודד האידיאליזם שלו עם הנושא הזה?
למעשה, בּרקלי אינו מכחיש שעצמים גשמיים ממשיכים להתקיים גם כשאנחנו לא תופסים אותם - שהעגבנייה עדיין נמצאת על השולחן גם כשאיש אינו רואה אותה; שהמטבח שלכם ממשיך להתקיים גם אחרי שכיביתם את האור והלכתם לישון. למה? כי אלוהים צופה תמיד בכול. אם כן, הפילוסופים המטריאליסטים של אותם ימים מצאו אמנם פחות ופחות שימוש לאלוהים בתפיסת היקום הפיזי שלהם, אך בּרקלי לעומתם מעניק לאלוהים תפקיד מרכזי, כישות שבזכותה מתקיים העולם. גם כשאיננו צופים בעולם, הוא ממשיך להתקיים בזכות מבטו הנצחי של אלוהים.
תיארתי בקווים כלליים את התיאוריה יוצאת הדופן של בּרקלי, אך מדוע עלינו לקבל אותה? מהו הבסיס שעליו היא נסמכת? וליתר דיוק, מדוע עלינו להשלים עם הרעיון שעצמים גשמיים אינם קיימים אלא כשהם נתפסים?
בּרקלי מציע כמה טיעונים שמובילים אותו למסקנה הזו, אבל מעל כולם בולט טיעון אחד. בּרקלי עצמו משוכנע מאוד בטיעון שלו, ולמעשה מבסס עליו את כל השאר. מסיבה זו, הוא נקרא לעתים גם הטיעון העיקרי.
בּרקלי בסך הכול מאתגר אותנו לנסות לדמיין עצם גשמי שקיים גם בלי שהוא נתפס. נסו, לדוגמה, לשוות בנפשכם עץ שקיים גם אם איש אינו רואה אותו. האם תוכלו לעשות זאת?
בּרקלי טוען שלא. זה בלתי אפשרי. כי כשאתם מדמיינים עץ, אתם מדמיינים את עצמכם תופסים אותו. אתם מדמיינים שאתם מביטים בעץ.
לטענת בּרקלי, נדמה לנו שאנו מסוגלים לחשוב על עולם מלא בעצמים גשמיים, גם אם איש אינו רואה אותם, אבל בבדיקה מקרוב מתברר, שאיננו יכולים לעשות זאת.
האם טיעונו העיקרי של בּרקלי עומד במבחן? טענה אפשרית אחת היא שהתיאוריה של בּרקלי מניחה כמובן מאליו שהמחשבה היא חזותית מטבעה. לגבי בּרקלי, לחשוב על משהו פירושו לראות תמונה מנטלית או ייצוג חושי אחר שלו. אם אני חושב על עץ, אני רואה במוחי דימוי מנטלי של עץ, אלא שאז אני בעצם מדמיין שאני מביט בעץ.
אבל האם דרך החשיבה הזו על חשיבה היא נכונה? לא בטוח. ברור שאוכל להעלות בדמיוני תמונה מנטלית של עץ. אבל, האם אני מוכרח לראות את העץ כדי לחשוב שהוא קיים?
נדמה שלא. בקשו ממני לדמיין עץ. הנה, אני מעלה אותו בדמיוני. אם תבקשו ממני לתאר את העץ שדמיינתי, אוכל לעשות זאת. כי כשאני רואה את העץ בעיני רוחי, באורח בלתי נמנע אני גם מדמיין שיש לו מאפיינים כאלה ואחרים, שאותם אוכל גם למנות בפניכם. אולי העץ שלי נשיר או מחטני, אולי הצמרת שלו עגולה או מוארכת, אולי יש לו עלים ואולי הוא עירום.
מצד שני, אם תבקשו ממני להניח שקיים עץ, גם אם מעולם לא ראיתי אותו, ולאחר מכן תבקשו ממני לתאר אותו, ייתכן שלא יעלה במוחי עץ מסוים. העץ הפלוני לא יהיה נשיר וגם לא מחטני, לא עגול־ צמרת וגם לא מאורך, לא עירום ולא מכוסה עלווה.
יש בכך כדי לפגום בהשערה שמחשבה על אודות משהו כרוכה בהכרח בהעלאת דימוי מנטלי. אך אם נוכל לחשוב על משהו גם בלי לדמיין שאנחנו רואים אותו, האם זה לא מערער לחלוטין את הטיעון של בּרקלי?
ייתכן שלא. בּרקלי עשוי להגיב ולומר: גם אם תניח שקיים עץ שמעולם לא ראית, הרי לא תוכל לומר לעצמך שיש בעולם עץ שאיש מעולם לא חשב עליו. כל עץ שתחשוב עליו הוא באורח בלתי נמנע עץ שמישהו חושב עליו - דהיינו, אתה.
ובמילים אחרות, יש סתירה פנימית בהשערה שתוכל לתפוס (בכוח המחשבה) עץ שאיש מעולם לא תפס - כי זה אומר שהעץ הוא נתפס ובלתי נתפס גם יחד (מישהו חושב עליו, אך איש מעולם לא חשב עליו), וזה הרי בלתי אפשרי.
לרוע המזל, גם הטיעון שלעיל שגוי מיסודו. כי עלינו להבחין בין שתי האפשרויות הבאות: המחשבה על X מסוים כזה וכזה, והמחשבה שיש X כזה. אוּכל, לדוגמה, לומר לעצמי שהיה פעם נשיא אמריקני שלבש תחתונים סגולים; לשם כך, אני לא חייב לחשוב על נשיא מסוים )על לינקולן או על רייגן, לדוגמה(. כלומר, לא צריך להתקיים אדם מסוים שעליו אני חושב, כאשר אני מניח שיש אדם כזה.
כעת ניקח את ההבחנה הזו וננסה להבין היכן כשל הטיעון של בּרקלי. יש סתירה בהנחה שאנו יכולים לחשוב על משהו שאיש לא חושב עליו. אבל אין סתירה כזו בהנחה שאנו יכולים לחשוב שיש משהו שאיש לא חושב עליו. כי במקרה שכזה, כלל לא חשבנו על שום דבר.
אם כן, המסקנה של בּרקלי אינה מתבקשת.
בּרקלי לא הוכיח את טיעונו העיקרי כי איננו יכולים לחשוב שקיימים דברים שאיש לא חשב עליהם.
האידיאליזם של בּרקלי עומד בפני קושי מוכר היטב: איך אנחנו אמורים להסביר הזיות ושאר אשליות תפיסתיות.
נניח שאני חולה, ובמצב של הזיה אני רואה פילים ורודים שרוקדים סביב האהיל של המנורה שלי. את חוסר העקביות הזה שבין "מראה עיני" למציאות אנחנו נוהגים לייחס לתעתוע המוח: כי הפילים קיימים רק בדמיוני. אין שום הקבלה בין החוויה שאני חווה למציאות החיצונית הממשית.
כמובן, הסבר שכזה לא יעלה על הדעת על פי התיאוריה של בּרקלי, שכן הוא הרי דוחה את קיומו של עולם מציאות חיצוני שכזה. למעשה, הוא מוצא שקיימת זהות בין עצמים גשמיים לאידיאות שבמוחנו: אם עולות במחשבתי אידיאות מלאות חיוניות של פילים ורודים, פירושו שהפילים הוורודים הם אכן עצמים גשמיים שקיימים במציאות.
אבל זה הרי בלתי אפשרי. אם כן, כיצד מבחין בּרקלי בין מציאות לאשליה? כיצד יוכיח שהפילים הוורודים שלי אינם קיימים במציאות?
בּרקלי מאמין שלא כל האידיאות הן אידיאות של דברים ממשיים. אידיאות של דברים שקיימים במציאות מלאות חיים הרבה יותר מכל דבר שנוכל להעלות בדמיוננו. יותר מזה, בּרקלי גורס שאין לנו שליטה על האידיאות כשמדובר בדברים ממשיים, כי את אלה נוטע במוחנו אלוהים. הדמיון שלנו, לעומת זאת, חופשי להעלות כל מה שהוא רוצה.
טיעונים אלה של בּרקלי אינם מספיקים כדי להסביר כל אשליה תפיסתית. ככלות הכול, גם סיוטים יכולים להיות כה מלאי חיים עד שלפעמים אנחנו מבלבלים בינם לבין המציאות. והם גם מבעיתים בדיוק משום שהם מעבר לשליטתנו.
אם כן, מה ההבדל בין הממשי לאשלייתי? בּרקלי מוסיף וטוען: כשמדובר בדברים ממשיים, האידיאות יציבות וסדירות מטבען - יש בהן אפילו חוקיות ברורה (כמו חוקי הכבידה, לדוגמה). אשליות והזיות, לעומת זאת, אינן משתלבות באופן קוהרנטי בשאר החוויות שאנו חווים. כשאני רואה פילים ורודים שמרקדים להם סביב האהיל שלי, החוויה הזו בולטת מיד בחריגותה, כמו בוהן כואבת, מכל חוויה אחרת שאני מכיר. לדברי בּרקלי, זה ההבדל המהותי בין דברים ממשיים לבין דברים שהם אשליה בלבד.
אך גם במקרה הזה, הסברו של בּרקלי ביחס להבדל בין מציאות לאשליה איננו מספק. הרי אדם יכול לחלום חלום מלא חיוניות אך שגרתי למדי, כזה שמשתלב היטב בשאר החוויות היומיומיות שלו - בדיוק כפי שתיאר בּרקלי. הוא עשוי לחלום שהוא קם בלילה כדי לשתות כוס מים, לדוגמה, אף כי למעשה הוא עדיין ישן במיטתו. בּרקלי אינו מצליח לתת הסבר להזיות מסוג זה.
אין היום כמעט פילוסופים אידיאליסטים. ובכל זאת, גם אם רוב הפילוסופים בני זמננו דוחים את מסקנותיו של בּרקלי, רובם יודו שהאיש הגיע לתובנות חשובות ומעוררות מחשבה בניסיונותיו להצדיק את מסקנותיו.