בחלקה הראשון של הסימפוניה חוששים כולם - כולל המספר - לקרוא בשם יהוה. העולם המתואר בחלק זה הוא עולמו של אלוהים כללי, אנונימי ומושלם. אין שום קונפליקט בחלק הזה, וממילא אין בו דראמה.
עם תחילת החלק השני פורצת הדראמה אל מעל לפני השטח האידילי שהצטייר בחלק הראשון. המספר של החלק הזה מעז לקרוא לאלהים בשם "יהוה", אך מקפיד לאורך כל החלק הזה להוסיף לשם הפרטי יהוה את שם התואר אלוהים. הקונפליקט שבין השם הכללי והשם הפרטי הוא בבואה של קונפליקט דומה המתחולל בנפשם של גבורי החלק הזה. האדם, האשה, הנחש והעצים נעים במהלך החלק הזה מן הכלליות הסטרילית אל הקונקרטיות הכואבת והמשתוקקת.
האל של ספור הבריאה הראשון הוא מושלם, וכמוהו גם העולם שברא. יום אחר יום הוא הוציא לפועל בצורה מושלמת את תוכניתו וראה כי טוב. משך ששה ימים רצופים הוא הצליח לברוא בזה אחר זה שמים, ארץ, אור, חושך, מים, רקיע, יבשה, עשב, עצים, שמש, ירח, חיה, עוף ודגים. את כולם, כאמור, הוא ראה כי טוב, וביום הששי הוא ברא אדם בצלמו ובדמותו, וראה את כל אשר עשה והנה טוב מאד, ושבת ביום השביעי, ובירך אותו וקידש אותו וציוה על האדם לעשות כמוהו - ששת ימים לעבוד וביום השביעי לשבות ולא לעשות כל מלאכה. מאז ועד עתה מצווה האדם של האל הראשון ללכת בדרכיו, ולשאוף להידמות לו ולהיות רק טוב כל היום.
שונה לחלוטין הוא הספור על בריאת עולמו של יהוה אלוהים. קודם כל לא ברור מהספור הזה איך בדיוק ברא יהוה אלוהים את עולמו וכמה זמן זה נמשך. לעומת זאת ברור לחלוטין שיהוה אלוהים טרם סיים את מלאכתו, ושעד עצם היום הזה מרחף צל ענק של סימן שאלה על המשך קיומו של עולמו.
לעומת אלוהים שחתם ב`כי טוב` כל יום מששת ימי בריאת עולמו, לא מביע יהוה אלוהים אפילו פעם אחת את שביעות רצונו ממעשה ידיו. יתרה מזאת: אם בספור הבריאה הראשון לא מוזכרת המלה `רע` אפילו פעם אחת לעומת שבע אזכורים של המלה `טוב` (שאחת מהן `טוב מאד`), הרי שבתיאור הבריאה השני כרוכים הטוב והרע זה בזה. אין בספור הבריאה השני טוב בלי רע, והם מוזכרים זה בעקבות זה ארבע פעמים.
זאת ועוד: כל איפיונו של יהוה-אלוהים הוא ככזה שיש לו את היכולת לדעת טוב ורע, וזה בדיוק מה שהוא רצה למנוע מן האדם שברא בעולמו. לעומת אלוהים הטוב והמוצלח שברא את האדם בצלמו ובדמותו, והציע לו להיות טוב ומוצלח כמוהו, הרי שיהוה-אלוהים עשה כל מאמץ אפשרי על מנת שהאדם לא ידמה לו, ולא יהיה יודע טוב ורע כמותו.
כאשר הסתיים ספור הבריאה הראשון ב"ויכולו השמים והארץ" לא הרגישה עורכת ספר בראשית כל כך טוב כמו אלוהים. היא לא הרשתה לעצמה לנוח כמוהו ביום השביעי והחלה מיד בהצגתו של ספור הבריאה השני.
אחרי הכל התיאור "ויכל אלוהים ביום השביעי מלאכתו אשר עשה" אינו מתאים כלל וכלל ליהוה אלוהים, שמעולם לא כילה את מלאכתו, וממילא לא שבת, וממילא לא צוה על האדם שלו לשבות כמותו.
לשבת של האדם החצוי שנברא בצלם יהוה אלוהים יש טעם שונה לחלוטין מטעם השבת שבפי האדם המושלם שנברא בצלם אלוהים. לשבת זו יש טעם של אחד משישים מגן עדן. אין היא שבת של שביתה ואי עשיה, אלא שבת של חתירה וגעגוע בלתי פוסקים אל גן העדן האבוד, ואל עץ החיים ואל עץ הדעת טוב ורע.
עץ החיים ועץ הדעת טוב ורע הם שני אילנות מאד קונקרטיים. הקונקרטיות שלהם מאד בולטת על רקע כלליותם האנונימית של אילנות העולם הראשון. אילנות העולם הראשון - כמוהם כחיות, כדגים, כעופות, כאדם וכאלוהי העולם הראשון - כולם טובים ויפים וכלליים. אין שם קונקרטי לברואי העולם הראשון כשם שאין שם קונקרטי לבוראו. חוסר הקונקרטיות המוחלט אינו מותיר מקום לקונפליקט, ומבטל כל סכוי לדראמה. אלוהים מושלם, אידילי ונטול שם ברא עולם מושלם, אידילי ונטול שם, שאין כל דמיון בינו לבין עולמה הסוער והדרמטי של עורכת ספר בראשית, ושל יתר הנפשות הדרמטיות שגורשו יחד עמה מגן העדן.
כיצד ינסו כל המגורשים הללו לפלס לעצמם את הדרך חזרה אל גן העדן האבוד שלהם? - הם ינסו לקרוא לדברים בשמם, ולראות את הדברים כהווייתם, וישתדלו להימנע מכל אידיאליזציה של עצמם, של עולמם ושל אלוהיהם. בראש ובראשונה הם יקראו זה לזו בשמם. אחר כך ינסו לקרוא בשם אלוהיהם.
הפסוק הראשון שלאחר הגירוש מגן-עדן הוא אולי ההמחשה המרתקת ביותר לנחישותם של עורכת ספר בראשית ויתר המגורשים לשוב אל הגן - "והאדם ידע את חוה אשתו ותהר ותלד את קין ותאמר קניתי איש את יהוה".
פסוק זה, המתאר את הלידה האנושית הראשונה, מתאר גם את ההעזה האנושית הראשונה לקרוא בשם יהוה. חוה, אם כל חי, היא האדם הראשון שהעז לקרוא בשם יהוה.