תאור הקורס: בעשור האחרון אנו עדים למספר חסר תקדים של סרטי נשים, עלילתיים ותיעודיים כאחד. יצירות אלה מגדירות מחדש את מקומה של האישה בחברה הישראלית, לא רק ביחס למסורת הייצוג שלה מאז ראשית ימי הקולנוע הישראלי אלא גם ביחס לסוגיות מרכזיות הנוגעות למקום הישראלי, אישיות ופוליטיות כאחת. בקורס זה נבחן את הקולנוע הישראלי הנשי החדש ממספר נקודות מבט: הופעתה של הסובייקטיביות הנשית וניסוחה, המתח בין סוגי המרחב השונים של האישה הישראלית (מרחב הגוף, מרחב הבית, מרחב העיר וכו'), הפוליטיזציה של הקול הנשי כפי שהיא משתקפת בהתייחסותו לסוגיות המינוריות של הקיום, ולבסוף האלטרנטיבות המוצעות על ידי אותו הקולנוע. ראשית הקורס בסקירת שתי מגמות בולטות בשנות השישים של הקולנוע הישראלי ביחס לגוף האישה – המבט הקולוניאליסטי המשעבד את התשוקה הנשית לדחפים הפרימיטיביים הטרום-תרבותיים והמבט המחפיץ, הפטישיסטי המנטרל את האישה מסובייקטיביות כלשהי. על רקע זה הקורס יעבור לקולנוע הישראלי החדש, לסרטיהן של נשים ישראליים שלא רק מצליחים להעניק משמעות חדשה לגוף ולגופניות אלא גם מצליחים לייצר פרובלמטיזציה פוליטית של הנשי, הז'אנר הקולנועי המזוהה ביותר עם הקולנוע הנשי – המלודרמה, והגוף הנשי בכלל.. בין הסרטים שידונו "פורטונה" (מנחם גולן, 1967) ו"מקרה אישה" (ז'אק קטמור, 1969), "איה אוטוביוגרפיה נשית" (מיכל בת-אדם, 1994), "אביבה אהובתי" (שמי זרחין, 2006), "כלת הים" (קרן ידעיה, 2010), "שלוש אימהות" (דינה צבי ריקליס, 2006), ו »הנותנת" (הגר בן-אשר 2011) "לא רואים עליך" (מיכל אביעד, 2011).
During the last decade, Israeli cinema has produced an unprecedented number of women's feature and documentary films. These films redefine women's place and role in Israeli society and throw light on certain key individual and political issues in Israeli society in general. In this course we will review Israeli cinema from a number of points of view, namely: The appearance of women's subjectivity, the tension between various kinds of space (the space of the body, the space of the house, the space of the city, etc) and the Israeli woman, the politicization of the woman's voice as reflected in minority discourses and, finally, the alternative women filmmakers offer to Israeli cinema. The course will begin by presenting the two dominant options in 1960’s Israeli cinema – the Oriental gaze that subordinates the woman's body to the colonizer's desire, and the fetishistic gaze that deprives women of any form of desire. Against this background the new Israeli cinema produced since the late 1990s has created films that return to the Israeli woman her body, her voice and her gaze. Among the films that will be discussed: "Fortuna" (Menachem Golan, 1967), "A Woman's Case" (Jacques Katmor, 1969), "Jaffa" (Keren Yedaya, 2010), "Aya – An Imagined Autobiography" (Michal Bat Adam, 1994), "Three Mothers" (Dina Zvi-Riklis, 2006), and "Invisible" (Michal Aviad, 2011).