"היא תאהב אותם כשהיא תפגוש אותם, הם יאבדו אותה אם יעקבו אחריה, והיא רק רוצה ליהנות מהם, וליבה מלא אך עם זאת ריק, כמו שיח קקטוס, בעוד היא עסוקה בלהיות חופשייה", כך מסתיים האלבום הראשון של ג'וני מיטשל, Song to a Seagull, שיצא החודש לפני 50 שנה. כבר באלבום הראשון היתה ג'וני מיטשל יוצאת דופן מכל הזמרות שהיו לפניה, מבחינת המילים, השירה והנשיות שהיא ייצגה – חופשית, בלתי תלויה וחסרת עכבות.
מיטשל נמשכה בילדותה לאמנות פלסטית ולמוזיקה. בגיל 20 היא נרשמה ללימודי אמנות בקולג' לאמנויות באלברטה, קנדה, אבל נזרקה מבית הספר אחרי שנה, אולי כדי שתוכל להגשים את אהבתה השנייה. מאוחר יותר היא תאייר ותעצב את עטיפות התקליטים שלה. בגיל 23 היא נכנסה להריון מבן הזוג שלה ברד מקמת' וילדה בת, קלי דייל. כדי להכניס קצת יציבות לחייה, היא התחתנה עם המוזיקאי צ'אק מיטשל ("נישואי נוחות", כפי שהיא הגדירה אותם מאוחר יותר), אבל התינוקת נלקחה ממנה לאימוץ. אחרי שנתיים הם התגרשו ומיטשל עברה לגור בניו יורק. אירועים כל כך אינטנסיביים בתקופה כה קצרה יכולים לספק חומר לכמה אלבומים.
על הפרידה מצ'אק היא כותבת בשיר הפותח את האלבום, I Had a King – "אני כבר לא יכולה לשוב לבית שלנו, המפתחות כבר לא מתאימים למנעול החדש, המחשבות שלי לא מתאימות לאיש שגר שם, הן מעולם לא התאימו, מעולם לא".
לפני שיצא האלבום הראשון, מיטשל הופיעה במועדונים בחוף המזרחי של ארה"ב. אחת ההופעות, במועדון Second Fret שפילדלפיה ב-1966, פורסמה באופן רשמי רק לפני כמה שנים. במהלך ההופעה הזאת מיטשל מדברת הרבה בין השירים, ומרשה לעצמה להשתטות ומקרינה דמות תקשורתית. בהמשך הקריירה היא תאמץ לעצמה דמות שונה בתכלית. הרפרטואר שלה כלל שירים שיופיעו בארבעת האלבומים הראשונים שלה, בהם קלאסיקות עוד לפני שג'וני עצמה הקליטה אותם, כמו Both Sides Now, שהוקלט על ידי ג'ודי קולינס כבר ב-1967 והופיע לאחר מכן באלבום השני שלה, Clouds, ו-The Circle Game, שבוצע במקור על ידי באפי סיינט-מארי שכתבה בעקבות מפגש עם ניל יאנג כשעדיין היה זמר צעיר ומעריץ של בוב דילן בקנדה והופיע באלבום השלישי של מיטשל, Ladies of the Canyon.
המפנה בקריירה המוזיקלית של מיטשל התרחש כאשר דיוויד קרוסבי נקלע בטעות להופעה שלה בפלורידה, החליט לקחת אותה תחת חסותו ושכנע אותה לעבור לחוף המערבי, ללוס אנג'לס, ולהקליט שם את האלבום הראשון שלה. בניגוד להופעות שקדמו לו, האלבום לא ניסה להתחנף לקהל והוא לא כולל את השירים המפורסמים של מיטשל מתחילת הדרך. ההפקה של קרוסבי חפה מקישוטי אולפן, מתוך רצון להציג את הקול של מיטשל באופן הטהור ביותר.
מיטשל כתבה שירים נהדרים ופואטיים כבר בתחילת הדרך. את האלבום הראשון היא הקדישה למורה שלה לאנגלית מבית הספר, מר קרצמן. אחד השירים היפים באלבום, Marcie, הוא "שיר על רוב הבנות שמגיעות לניו יורק", כפי שהיא מציגה אותו בהופעה בפילדלפיה. "מארסי במעיל פרחוני, עוצרת בחנות פרחים, אדומים הם מתוקים וירוקים מרים. שום מכתב לא מחכה לה על הדלת, אז היא מכבסת את הוילונות הפרחוניים שלה, תולה אותם מול הרוח כדי שיתייבשו, מאבקת את השולחנות בעזרת החולצה שלו, ונפרדת מעוד יום לשלום". השיר מסתיים כשמארסי קונה כרטיס לכיוון אחד לחוף המערבי. בראיון לשבועון "מלודי מייקר" ב-1968 נשאלה מיטשל אם היא מארסי. "מארסי אמנם קיימת במציאות", ענתה, "אבל אני הבחורה בכל השירים באלבום".
שיר נוסף שכתבה הרבה לפני האלבום הראשון שלה, אבל הופיע רק באלבום הרביעי שלה, Blue, הוא Little Green, המספר על בתה שנשלחה לאימוץ. הפרט הביוגרפי הזה נשמר בסוד שנים רבות עד שהתגלה ב-1993 על ידי חברה ללימודים של מיטשל, שמכרה את הסיפור לצהובון. ההבדל בין הביצוע המוקדם לשיר שמופיע בהופעה בפילדלפיה לבין הביצוע ב-Blue הוא תהומי והוא אחת הסיבות, מעבר למילים הנהדרות, לכך שהאלבומים הראשונים של מיטשל מתבלטים מול הרבה אלבומי פולק אמריקאים מאותה תקופה. מיטשל שיכללה את סגנון השירה שלה מאז האלבום הראשון שלה, והרשתה לעצמה לטפס ולצנוח באוקטבות בפתאומיות, בשונה מרוב זמרות הפולק שפעלו במקביל אליה, כמו ג'ודי קולינס, ג'ון באאז ובאפי סיינט-מארי. בביצוע המוקדם היא שרה לאורך כל השיר באותה אוקטבה, בעוד שבביצוע ב-Blue היא משחקת עם הקול שלה באופן מרגש מאין כמוהו.
במהלך הקריירה שלה, מיטשל הושוותה אינספור פעמים לבוב דילן. דיוויד קרוסבי טען בעבר שהמילים שלה לא נופלות במאום משל דילן, ושהמוזיקה שלה עולה עליו בכמה רמות. מיטשל עצמה תקפה את דילן בשנים האחרונות וטענה שהוא גונב לחנים עתיקים לשירים שלו ומחשיב אותם ללחנים שלו. אבל בתחילת הדרך היה הרבה מהמשותף ביניהם. שניהם הופיעו במועדוני פולק בתחילת הדרך ודיברו הרבה עם הקהל במהלך ההופעות. ארבעת האלבומים הראשונים שלהם הם פולקיים ברוחם ורוב השירים בהם מבוצעים ללא להקה (אצל דילן גיטרה ומפוחית, אצל מיטשל גיטרה ופסנתר). דילן התרכז באלבומים הללו בעיקר בנושאים החברתיים והפוליטיים, בעוד שמיטשל התמקדה בשירים מאוד אישיים.
באלבום החמישי של שניהם חל מפנה. אצל דילן ב-Bringing It All Back Home, החלק הראשון של האלבום מנוגן עם להקת רוק וכולל את הלהיט פורץ הדרך Subterranean Homesick Blues. אצל מיטשל באלבום החמישי, For the Roses, מופיע הלהיט You Turn Me On I’m a Radio, שההפקה שלו יותר פופית ומתוחכמת, וג'וני שרה בו בקול נמוך יותר מבעבר - והוא מסמן את הדרך למוזיקה שלה בשנים לאחר מכן.
השיר שהיה בצדו השני של התקליטון, Urge for Going, האחרון שג'וני ביצעה מהרפרטואר המוקדם שלה ואחד היפים ביותר שלה, מאפיין היטב את הגישה של מיטשל בעשר השנים הראשונות שלה: "יש לי דחף להתקדם, כאשר העשב הירוק הופך לחום והקיץ נופל", היא שרה.
שלושת האלבומים שבאו לאחר מכן, Court and Spark, Hissing of Summer Lawns ו- Hejira, כולם יצירות מופת, נפרדו ממוזיקת הפולק, שילבו יותר ויותר מוזיקאי ג'אז, השתמשו באקורדים יותר מתוחכמים והשירה של מיטשל עברה לקול נמוך יותר, גם בגלל הסיגריות שהשתלטו אט אט על הקול שלה.