שבא לידי ביטוי ב.... ?
הוא זורק ואף שובר את החפץ.
כאשר הוא מתרגז הוא מועך מה שבידיו (בד"כ משקפי השמש האומללים...).
כאשר מעירים לו (מאוד בעדינות) הוא מתפרץ:"טוב, אני לא אהיה יותר חבר שלך. אני אהיה רק חבר של אבא".
בוכה בקלות כאשר ילדים בגן לא רוצים לשחק עימו או לא מקבל צעצוע שחשק בו.
בקיצור, הכינוי "בכיין" די מתאים לו (כמובן שאני משתדלת שלא יעשה בו שימוש).
הוא בן 4.
אני אספר לך מה אנחנו עשינו עם עומר (למיטב זכרוני, בגיל טיפה יותר מבוגר). התסמין העיקרי אצלנו היה מה שנקרא "קושי להפסיד בכבוד" (איזה כבוד, בכלל ). לא זכור לי שהיה תסכול שקשור בכשלון במשימות אישיות (בניה, למשל). בקיצור, מה שעשינו היה זה: בחרנו משחק מסויים שהיה אהוב על עומר (כדורגל), ובן זוגי שיחק עם עומר על בסיס יומיומי כמעט. הם הכינו טבלה בגג, ורשמו עליה את התוצאות של כל המשחקים. בהתחלה בן זוגי נתן לעומר לנצח כמה משחקים רצופים, ואחר כך הוא ניצח אותו. כשעומר התרגז ובכה, הם הלכו יחד לרשום את התוצאה בטבלה, וראו שבסך הכל עומר ניצח קודם במשחקים. וכך זה נמשך - לפעמים שי ניצח את עומר, ולפעמים עומר ניצח את שי, אבל הטבלה עזרה לראות שיש איזון מסויים - שלפעמים אתה מפסיד ולפעמים מנצח. במשך הזמן התסכול של עומר הלך ופחת. במקביל הוא פחת גם בסיטואציות ששי לא היה מעורב בהן.
ועוד דבר - אני אישית אוהבת מאד משחקים של שיתוף פעולה. יותר מאשר משחקי תחרות. שי יותר תחרותי ממני (טוב, זה לא חכמה. אבל שי כן תחרותי). ובגלל זה דוקא שי היה זה שעבד עם עומר על העניין הזה. גם אצלכם נשמע לי מתאים יותר שאבא יעשה זאת.
נכון שתעדכני אותנו בתהליך?
תחרותי, בעיקר עם התאומה שלו, אך לאחר הסבר, הם מתחילים להפנים את הרעיון "להפסיד בכבוד". אני מראה להם שאת רוב המשחקים (דומינו, לוטו וכ"ו, ניתן לשחק גם ע"פ כללים שאינם תחרותיים). הילד דווקא בסדר, אך לאחותו הפרפקציוניסטית קשה יותר להפסיד.
להציע לו בעיקר דברים קלים לרמתו וכך להעלות את בטחונו העצמי שהוא יכול, ואחרי תקופה, להוסיף דברים קשים יותר, אבל במינון נמוך - בדומה לטבלה של שי ועומר.
לגבי בכי כאשר ילדים אחרים לא רוצים לשחק איתו או לא מקבל צעצוע שרצה - פשוט לחבק חזק. אפשר לתמלל את הרגש (אתה מאוכזב/ כועס כי...) אבל הרבה פעמים זה לא נחוץ. פשוט חיבוק גדול ומכיל. מן - אני מבינה אותך, אפילו אם אני לא יכולה לשנות את המציאות.
אז זהו-אלה לא אתגרים שאני מציבה.
למשל, הוא מחליט להעביר ערוץ בטלויזיה, ואילו החצופה לא מצליחה לקרוא את מחשבותיו, ועולה ערוץ שבו הוא לא רצה לצפות - התקף זעם.
מכיוון שמדובר על תאום (מצב מוכר לי, כאמא...) יכול להיות שהקושי נובע מההשוואה לאחותו - אם לא על ידיכם או על ידי הסביבה (אוטופיה... מתארת לעצמי שלא מצב ריאלי...) אז על ידיו.
אם כך - יתכן והכיוון הוא להדגיש את השוני שלו, את היכולות המיוחדות שלו. לצמצם את התחרות הסמויה בין האחים, ע"י עבודה עצמאית. אצלנו, למשל, שמתי לב, שכשעושים הרכבה ביחד, מהר מאד בני פורש ומוצא עיסוקים אחרים/ נח ומוצץ במיטה (או מפריע). לעומת זאת, כשאני עושה איתו הרכבה לבד, הוא עובד מאד יפה - כי בהשוואה לאחותו, לוקח לו יותר זמן למצוא את החלק המתאים ואת הכיוון המתאים - וכנראה, שזה מתסכל אותו (והוא דווקא לא מביע את התסכול באופן אגרסיבי, במצב הזה).
לדעתי, קושי להתמודד עם "הפסד" או "כשלון" יכול לנבוע ממקום של תחרות, השוואה לאחר, ותסכול גדול. מעניין להוסיף כאן שממה שראיתי, אנשים שסובלים מקושי כזה לרוב הם אנשים מאד מוכשרים ו"מוצלחים", עם ציפיות גבוהות מאד מעצמם. כגודל הציפיות, כך האכזבות.
הסיבה לתסכול נובעת ממשיפוט עצמי מאד מחמיר.
מהתיאורים שלך נראה שברמז קטן ביותר של ביקורת או אפילו אי שביעות רצון ממנו, הילד שלך מרגיש מיד כאילו הוא "לא שווה כלום". תחושה כזו היא באמת קשה ולא פלא שהוא מגיב ברוגז. תוצאה נוספת שיכולה להתלוות לתפיסה רגשית כזו, היא ויתור מהיר על אתגרים - עד ויתור מראש. אם יש סכנה שלא אצליח במשהו, ואז ארגיש לא שווה - עדיף בכלל לא לנסות.
כדי להקל על ילד תחרותי, כדאי להעביר לו (ולדעתי - לכל ילד/אדם) שערכו אינו תלוי בהשגיו. אנחנו אוהבים אותו. לא בגלל שהוא חכם/יפה/מנצח וכד´. אלא כי הוא אדם שלם. כדאי להוריד ציפיות ולא לדחוף אותו ו"לקדם" אותו. ללמוד להרגע וליהנות מחברתו. אפשר למתן מאד את ה"הדרכה", ה"השקעה", "זמן-איכות". ילד מוכשר לומד מהר מאד, גם אם לא "מלמדים אותו".
כמו שאני מבינה זאת, הבעייה של הילד היא לא שהוא מפסיד (או שהוא לא מלך שבת... ) הבעייה האמיתי היא שאין לו כלים להתמודד עם "הפסד".
אין שום אפשרות או צורך למנוע מאדם תחושת תסכול. אם לא היינו מתוסכלים, גם את הגלגל לא היינו ממציאים.
לדעתי, כל ילד צריך ויכול ללמוד להתמודד עם המציאות של החיים, שבה לפעמים מצליח לנו - ולפעמים לא.
אני ממש לא מסכימה עם נעה, הפעם.
אני מאמינה שהילד מסוגל למצוא בעצמו פתרונות להתמודדות. כל מה שהוא צריך זה אישור וחיזוק שהוא בסדר.
כשהוא מתרגז, כדאי לשקף את רגשותיו. "אני רואה שאתה מאד כועס/מאוכזב עכשיו." כך הוא ילמד למלל את רגשותיו, ושמקבלים אותם. אני מבינה שאתה לא רוצה לדבר אתי עכשיו. נראה לי שמאד קשה לך. להרבה אנשים קשה להפסיד. גם אבא שלך/אני מאד מתרגז/ת כשזה קורה. זה בסדר גמור להרגיש ככה. כשתרצה לדבר אתי, אני פה בשבילך.
ממליצה להזהר מ"אתה לא צריך להרגיש ככה". זה לא נכון (עובדה, הוא כן. וכך גם הרבה גדולים וטובים ממנו...), שלא לדבר על כך שזה פשוט לא עוזר.
אחד הייתרונות המרכזיים של גן טוב, הוא ששם יש לילדים הזדמנות לפתח כישורים רגשיים וחברתיים, בתמיכה מיומנת ומקצועית.
את מדברת על בני?
ולא נעים לי לאמר, הוא עוד מעט בן 9.
אז נכון שהוא אינו שובר חפצים וזורקם, אבל כ"כ מתעצבן ששווה להתרחק ממנו.
(ההודעה שיצאה למטה משום מה מכוונת לליאת).
לא מעודד, הא?
את מזכירה לי את חמותי המקסימה , שאמרה לי לא מזמן שיש לי 3 ילדים.
ממש מאיר עיניים.
1. הוא אכן מקבל ביקורת באופן קשה מאוד-אפילו הזהרתי את הגננות בתחילת השנה מפני זה.
2. בנושא ההורים הדורשים מעצמם ו"משקיעים", אני חוששת שעשית אבחנה מדוייקת מאוד למצב שלנו.
3. לגבי ההפסד, הוא לא כל כך מתוסכל מלהפסיד לילד אחר, אלה אתגר שהוא החליט להציב לעצמו.
4. זה בסדר להרגיש מתוסכל, אבל לשבור חפצים מתסכול זה כבר דבר אחר. יוצא, שבהתקף תיסכול, אני עסוקה להציל חפצים מידיו, במקום לנחם ולהכיל ולחבק.
איזה וולקאנו !
צודקת בהחלט. יש לעשות הפרדה בין רגשות למעשים. ככל שהילד לומד לבטא את הרגשות ה"שליליים" שלו באופן מילולי, ולקבל אותם בלי להרגיש לא בסדר לגביהם, כך תשכך עוצמת ההתפרצות.
בלהט המהומה נורא קשה לומר מילים "מקבלות ומכילות", במיוחד כשעסוקים בהצלת חפצים . אבל אני סומכת עלייך שתמצאי את הדרך להעביר את המסר המקבל ולהפריד בין מה שמקובל ומותר (=להרגיש) ובין מה שבשום אופן לא מקובל (=לפגוע ולהרוס).
השלב הזה יכול לעבור, ויכול שלא (כולנו מכירים מבוגרים תחרותיים עם פיוזים קצרים).
אני חושבת שהמסר הכי חשוב שרציתי להעביר הוא הצעה לשינוי הפריזמה שלנו, המבוגרים.
להתייחס אל התסכול והכעס כאל תחושות לגיטימיות, לתת להן מקום, ולא לנסות לשנות את המציאות של הילד.
אני מאמינה שכאשר אנו נשתנה בכיוון הזה, הילד ימצא דרכים מסתגלות יותר להתמודדויות שלו.
תודה לכולם על התשובות המעמיקות.
תודה, ליאת. מאד מעורר מחשבה.
חשבתי על מה שכתבת, ואני חושבת שאת צודקת, אבל - עם יד על הלב - אני ממש לא בטוחה איך אפשר ליישם את זה. אנחנו, ההורים, באים עם הרבה מאד מטענים שלנו - שי הוא אדם תחרותי, ואני חושבת שגם אם הוא יסכים באופן עקרוני שצריך לתת לילד כלים להתמודד עם התחושות שמלוות הפסד, עדיין בין השורות שלו תהיה תמיד התחרותיות. אני אדם פחות תחרותי מזה, אבל גם אני גדלתי בסביבה מסויימת. אני חושבת שזה קצת נסיון ללכת נגד הטבע שלנו. לא בטוחה עד כמה זה אפשרי.
כמובן שאנחנו מאד אמפתיים ומכילים במקרים של הפסד. אין לי בעיה להזדהות עם התחושה של הילד, אבל בואי אני אספר לך סיפור: אני נהגתי לומר שעומר הוא ילד לא תחרותי, וזה נורא נחמד כשאת בעצם נמצאת בחברה מאד תחרותית, לראות "אי" כזה של שקט. למשל, בתחרויות ג´ודו שהוא משתתף בהן, אני רואה ילדים שכועסים מאד בעקבות הפסד, או שבוכים, או מתווכחים עם השופט. עומר לא. הוא נלחם (ונראה שהוא עושה כמיטב יכלתו כדי לנצח בקרב), ואם הוא מנצח - הוא שמח, אבל אם הוא מפסיד - הוא נראה גם ממש בסדר. מפרגן ליריב שלו שניצח אותו. אני רואה שהוא שמח כשהוא מקבל ציון טוב במבחן, אבל לא עצוב או לחוץ כשהוא מקבל ציון לא טוב.
לאחרונה, בכלל בעניין אחר, היינו איתו באבחון אצל פסיכולוגית, ואחד הדברים שהיא אמרה לנו הוא, שיש לו ציפיות מאד גבוהות מעצמו, וחרדה סביב אי מימוש הציפיות האלה. זה דבר שאני הייתי מאד מופתעת לשמוע.
אז הנה, גם לא ידעתי, גם יצא שההתרשמות של הפסיכולוגית היא לא דומה לרושם שאני קיבלתי (היא ביססה את ההתרשמות שלה על כל מיני אמירות שלו במהלך הפגישות איתה, שאני מסכימה שהן מעידות על רמת ציפיות מאד מאד גבוהה). למעשה, זה היה הדבר היחיד שנאמר באבחון שמאד מאד הפתיע אותי.
ועכשיו אני שואלת - זה הילד שלי שסיווגתי אותו כלא תחרותי. מה זה אומר לגבי היכולת שלי באמת לתמוך בו???
תחרותי או לא?
אמא שלי, היא אשה משכלת מאוד, בעלת אינטליגנציה גבוהה ביותר, שהיום היתה מסווגת ללא שום בעיה כבעית ליקויי למידה רצינים. היא למשל לא מסוגלת לעשות חשבון בכלל. רק בראש, ובלי להסביר איך היא מגיעה לתוצאה. אין לה ממש מושג. היא נכשלת במבחנים בלי שום בעיה, ועל שטויות. אבל בשיחה היא פשוט מעל כולם, ובידע כללי, אין הרבה שיביסו אותה. ועוד ועוד. באבחונים שעשו בזמנו, היא הופנתה לבית ספר מקצועי. יש עוד הרבה אנקדוטות שהיא מספרת לנו על ימי לימודיה בבית הספר, שמצביעים על כך שהיא היתה תלמידה על הפנים.
ותמיד היא טוענת שהיא לא תחרותית. בשנים האחרונות הגעתי למסקנה שזה ממש לא נכון. הואיל והיא כה מורגלת לכשלון, גם בתחומים שהיא יודעת אותם (כמו למשל חשבון - את יודעת את התוצא הו אין לך דרך, את מקבלת 0), היא פשוט לא נכנסת לתחרות. אבל למעשה, היא מאוד תחרותית.
ולמה היתה לי ההארה הזו לגביה? כי פתאום שמתי לב שגם אני כך. היות והרבה פעמים נכשלתי בלימודי (בקושי סיימתי שנה א באוניברסיטה למשל), אני לא נכנסת אף פעם למצבי תחרות, שמא אני אכשל. ובשביל מה להתמודד עם הכשלון? ואני מאוד מיומנת בהתמודדויות עם כשלון. ציוני ביסודי ובתיכון נשקו בד"כ לסקלת ה6 ולא לסקלת ה-9.
אז הדרך שלי להתמודד, זה פשוט לא לגשת לתחרות.
לא יודעת אם זה עוזר לך לגבי עומר, אבל זה רק מצביע על כך שאנשים שאינם נראים כלפי חוץ כתחרותים, הרבה פעמים הם כן, רק שהם מאמצים להם דרכים אחרות להתמודד עם התחרות והכשלון.
אולי לא שמתם לב, אבל מי שמתקדם בחיים שלו, מי שמושך אחריו אנשים ומשיג משהו, אלה בדרך כלל אנשים תחרותיים. לדעת שאני רוצה יותר (מעצמי או ממישהו אחר), זה טוב בחיים.
הענין הוא, איפה אתה שם את הכישלון שבאה יחד עם התחרותיות. האם הכשלון לוקח אותך אחורה ומונע ממך להמשיך להתמודד? או אולי הוא מניע אותך להמשיך לנסות, להשתפר?
אני חושבת שהתמודדות טובה עם כשלון, היא לאוו דווקא קבלה שלו בשיוויון נפש. אני מכירה אנשים תחרותיים שיודעים להתמודד טוב עם כשלונות והם תמיד מבואסים קשות אחרי כשלון. נראה לי טבעי להיות עצוב כשנכשלת אחרי שהשקעת את הנשמה במשהו. אחרי שהם מסיימים את שלב באסה, הם מפיקים לקחים לפעם הבאה. נראה לי שזה ההבדל בינם לבין אלה שלא מתמודדים טוב עם כשלון.
לדעתי, השיטה של לאה מכניסה את ה"נצחון" וה"הפסד" לפרופרציות הנכונות. לא שוללת תחרותיות ונותנת כלי להבנה שכשלון הוא לא הכל בחיים.
פתאום הבנתי ,ששילוב של השיטה של לאה והדרך של ליאת, לטיפוח הבטחון העצמי הכולל יכולה להביא לתוצאות של מגה-אנשים |סופרמן|.
אבל האם הם יותר מאושרים?
נכון שתחרותיות היא דרך "להשיג משהו בחיים", אבל כמה אנשים את מכירה, שכל חייהם הם במרדף אחרי השד יודע מה (תארים, כסף...) ובסופו של היום מוצאים את עצמם לא ממש מאושרים, כי הם רק רצים, ולא נהנים מהדרך?
כמו כל דבר, תחרותיות במידה, היא לא דבר פסול, אבל בהחלט דבר שהייתי רוצה למתן. לא רק ללמד להתמודד עם כשלון (וללמוד ממנו!!!), אלא גם לדעת שלא תמיד התחרות היא העיקר.
אבל הוא - אהבת חייו היא נהיגה. הוא על ההגה, כנהג סמיטריילר מקצועי, כבר כ-40 שנה, וכשאינו יכול לנהוג, הוא מתגעגע. לכאורה - הוא מתבזבז. חוסר התחרותיות שלו (בלי להכנס כרגע לפסיכולוגיה שלו) שם אותו בנקודה נמוכה מבחינת מעמד חברתי - אבל הוא עושה את מה שהוא אוהב! ואת הכישורים הפיסיקליים שלו הוא מנצל או בתחום זה (הוא יודע הרבה יותר מהנהג הממוצע) או בתור תחביב והתענינות.
כל אחד מאושר לעצמו. אולי אותם אנשים היו אומללים בדרך חיים שמתאימה למישהו אחר? ואולי אבא שלך היה יותר מאושר אם היה עוסק במשהו שכן קשור לפיסיקה? אולי כמו שציפי תארה את אמא שלה, לא חשב שיצליח ולכן ויתר מראש?
בניגוד למרדף אחרי ההשגיות, יש אנטי מרדף שיכול לגרום סבל לאנשים מסוימים ואושר לאחרים.
אני גם לא מאמינה שיש רק דרך מסוימת שיכולה לגרום אושר לאדם מסוים.
בכלל את השאלה. מה זאת אומרת?! ממתי תחרותי אומר: "עבודה טובה יותר", "תואר מתקדם יותר באקדמיה" או "יותר כסף"? - נכון, גם אלה צדדים של תחרותיות אבל, אלה רק שלושה צדדים. בכל תחום בחיים שאתה עוסק, בין אם אתה נהג סמיטריילר, מורה, אמן, או פרופסור בטכניון יש צדדים של תחרותיות. אני אפילו יכולה לחשוב על אספקטים כאלה אצל עקרות בית.
תחרותיות מתקשרת אצלך בצורה שלילית לתחומים מסוימים. אני לא חושבת שזה צריך להיות כך. האם כל מי שלא השיג קריירה מפוארת/עושר וכו´ הוא בהכרח לא תחרותי? או לחילופין כל מי שכן השיג את הדברים הללו הוא תחרותי במובן השלילי של המילה, ולא מאושר?
בעיני אין קשר בין תחרותיות לאושר אישי. אושר אישי מורכב מדי הרבה גורמים ואחד מהם הוא לעסוק במה שאתה אוהב, ללא קשר לאופייך התחרותי או לא.
אם תחום העניין שלי הוא איסוף קונכיות מחוף הים וזה מה שאני עושה כל חיי (ונחשבת לתמהונית ), האם אני תחרותית או לא? ומה אם המטרה שלי שיהיה לי את אוסף הקונכיות המפואר והעשיר ביותר בעולם?
יותר" - ולא משנה אם זה תארים, כסף או קונכיות. המרוץ שבו אתה לא מרוצה ממה שיש לך, ותהיה מאושר אם רק תשיג את ההישג/קונכיה הבא. זה כמו החיפוש אחר הציפור הכחולה.
החשיבות היא לא לתחום בו אתה תחרותי, אלא לכך שתחושת הערך העצמי שלך קשורה קשר ישיר לנצחון/הצלחה.
מידה מסוימת של תחרותיות היא בהחלט בריאה, ואפשר להיות פיסיקאי מצליח פשוט כי אתה עוסק במה שהכי מעניין אותך, ולא מתוך הרצון ששמך יופיע במגזינים הנחשבים. זה הכל ענין של מינון (כמו כל דבר בחיים), אבל החברה שלנו מאד מאד מכוונת לתחרותיות, ולכן, כמו בנושא הכסף, אני רוצה להדגיש לילדים שלי את הצד השני.
זה נחמד לנצח בתחרות, או להיות ראשון. בדיוק כפי שנחמד שיהיה לך את הצעצוע היפה הזה (שיש גם לאחרים) [זה מהדיון על כסף וחומרנות] אבל זה לא העיקר, ואתה מוצלח גם אם הגעת אחרון, במיוחד אם עבדת ברצינות וביסודיות, וגם אם אין לך את המותג האופנתי.
אני מסכימה שתחרותיות יתר משתלטת על החיים ולא מאפשרת אושר. מצד שני, כשהיא מגיעה במידה הנכונה, היא רק מושכת למעלה.
יש אנשים תחרותיים שנהנים מהאקשן וזה לגיטימי בעיני (למרות שאני לא כזו). לא אנסה לשפוט האם הם מאושרים יותר או פחות.
המגמה של "חדש ימינו כקדם", שהינה משאלת לב של רבים המתקשים ללמוד ולהסתגל לכל כך הרבה תמורות שחלו בעולם, מובנת. אבל יכולה לגרום לאותם אנשים להיות מאוד לא מסופקים. הם כביכול פרשו מהתחרות, או מהמרוץ, אבל מחפשים עוד ועוד אחר הדבר שיתן להם אושר. (אותה ציפור כחולה).
ולגבי תחרותיות ומקום ראשון. אם אתה לא תחרותי, לא תהנה להתחרות, ישנם הרבה משחקים שאפשר לשחק אותם ולא להתחרות בהם.
אבל אם אתה בוחר במשחק תחרותי, מה זה אומר? אולי שאתה כן רוצה להתחרות. ואם אתה רוצה להתחרות, קשה להאמין שתשאף להגיע אחרון.
לרוב האנשים חשובה גם ההכרה של החברה, ובדרך כלל ההכרה מגיעה למי שעושה, או שמשיג/מגלה משהו.
אם הוא טוב משמע אני רע.
חוסר היכולת לקבל את האחר ולפרגן לו, גורם לאותה הרגשה רעה של תסכול.
וזה משפט שאני מנסה להגיד הרבה לילדים שלי, וגם לעצמי.
כנראה שאותן השוואות בשלב הגדילה, לגבי היכולת של הילד ביחס לאחרים, גורמות לכך.
וחתולה שחורה- לבן שלך יש מושא להשוואה מתמדת ואולי הוא התעייף וקשה לו.
קראתי את מה שכתבת וחשבתי, שאצל עומר כנראה באמת יש שילוב של השגיות או תחרותיות, יחד עם היכולת לפרגן. אני כנראה פרשתי את הפירגון שלו לאחר כחוסר תחרותיות, ולכן התפלאתי לשמוע מהפסיכולוגית אלו דרישות גבוהות יש לו מעצמו, אבל אולי זה לא סותר.
זה אולי רק ענין של סמנטיקה, אבל למקרא דברייך, לא נראה לי שזו תחרותיות דוקא, ולא נראה לי שיש סתירה בין שתי התכונות שציינת.
תחרותיות בהגדרתה היא מול אחרים - מול הסביבה. אני רוצה להיות הכי טוב/שיהיה לי הכי הרבה - לעומת אחרים. זו משמעותה של תחרות - הצטיינות מול אחרים.
במקרה כזה, אני מתייחס להישג שלי ביחס להישגים של אחרים ולא בפני עצמו. למשל בתחרות ריצה, חשוב לי להיות הראשון, לא חשוב לי הזמן שלקח לי לסיים את המרוץ (התוצאה).
לעומת זאת, יש ילדים (ומבוגרים), ועומר שלך נשמע לי כזה, השואפים לשלמות, פרפקציוניסטים, שרוצים לעשות הכי טוב שהם יכולים, נקודה.
השאיפות הגבוהות שלהם נובעות ממוטיבציה פנימית להגיע לתוצאה טובה יותר, לאו דוקא "הכי טובה" בחברה הסובבת אותם.
גם הבת שלי היא כזו - כשהיא מציירת למשל, היא שואפת לממש על הדף בצורה הכי טובה את התמונה הדמיונית שיש לה בראש. היא לא משווה לאחרים - האם הציור יותר או פחות יפה, אלא האם יצא כמו שהתכוונה.
בכל דבר שהיא עושה, היא מנסה לעשות הכי טוב, ויחד עם זאת במשחקים תחרותיים היא יודעת להפסיד בכבוד (למרות שהיא מאד אוהבת לנצח) ויודעת לפרגן לאחרים.
ברור לי שהגבול בין תחרותיות ובין פרפקציוניזם או שאיפה להצטיינות עצמית, בין מוטיבציה פנימית וחיצונית, הוא לא תמיד ברור כל כך, והדברים ודאי מתערבבים לעתים.
נראה לי שאנחנו (הורים, מחנכים, חברה) לעתים קרובות לוקחים את המוטיבציה הפנימית של הילד, והופכים אותה לחיצונית, ע"י כך שאנחנו משווים את ההישג להישגים של אחרים, באופן מודע או לא, ומלמדים גם אותו לעשות כך, ולצפות להערכת הסביבה על מעשיו, במקום להעריך אותם בעצמו, וכבר דיברו כאן הרבה על כך.
ועוד - אין ספק שכמו בתחרותיות, כך גם בשאיפה לשלמות, להצטיינות אישית, יש בעיתיות, אם היא הופכת אובססיבית מדי, ואם אני מציב לעצמי יעדים שאני לא מסוגל להתמודד איתם. גם אז יתכן תסכול, שגם איתו צריך ללמוד להתמודד, או ללמוד להציב יעדים ריאליים.
אנשים שגדלו בסביבה מעודדת תחרותיות, אין להם ברירה אלא להיות תחרותיים- אלא אם עשו עבודה עם עצמם להפסיק להיות תחרותיים.
אנשים שגדלו בסביבה שבה נושא האוכל היה "נושא" במשפחה, אם לא יהיהו מודעים מספיק למחיר שמשלמים זולתם והם סביב נושא זה, הם עשויים לחזור על אותו דפוס, למרות שסבלו ממנו בצעירותם, וסובלים ממנו בבגרותם.
כמו שכתבתי "יש אנשים תחרותיים שנהנים מהאקשן וזה לגיטימי בעיני (למרות שאני לא כזו). לא אנסה לשפוט האם הם מאושרים יותר או פחות."
אני מקבלת שיש כל מיני סוגים של אנשים בעולם, לא כולם נהנים מאותו דבר. בהתאם למגמה של חזרה לטבע, יש נטיה גם להגיד שלהיות "באמת" מאושר זה לחיות בצורה מסוימת. כאילו כל השאר זה אשליה עבור כולם.
וכל זה למרות שאני נמנעת מתחרות, כי לא נעים לי להפסיד. אבל יש מי שזה הדלק בחייו, ולשבת ולהאזין לדשא צומח, לא ממש מרגש אותו.
כשהייתי בקיבוץ, תמיד אמרנו (אלה שלא התאים להם), שהחיים נהדרים לילדים ולזקנים. מה לעשות שיש עוד כמה שנים באמצע וגם לנו מתאים להנות מהחיים ולא רק לילדים.
ולהשיג כל חייהם כנראה שהאושר שלהם תלוי בזה, הם פשוט לא יכולים בלי זה. לי זה הרבה יותר מובן (למרות שאני עצמי פחות מדי תחרותית ובגלל זה לא השגתי כמה דברים שרציתי) מאשר הגישה שלא צריך לשאוף או להתאמץ ולהסתפק במה שיש. למזלי בעלי תחרותי מאוד מהבחינה שהוא שואף להצטיין במקצוע שלו ובמקום העבודה שלו וזה בא לו בטבעיות והוא נהנה מכל רגע ומהערצה הכנה של האנשים לידע המקצועי שלו וליכולת העבודה שלו. לפעמים אני מצטערת שאין לי את כוח הרצון והמוטיבציה שלו ובעיקר את האומץ שלו להצליח.
ולא תחרותיות. תחרותיות בפני עצמה (כל עוד היא לא עולה לראש ואין בעיה להתמודד עם כשלונות) היא לא נראית לי בעייתית.
מתי כן יש בעיה? כשהיעד שאדם מציב לעצמו הוא חומרי (כמו שקורה לנו המון בעולמנו הקטן) ואז גם יש סיכוי סביר שגמול שמגיע בעקבות "הנצחון בתחרות" לא יספיק.
לגבי אנשים שאף פעם לא מרוצים ממה שיש להם. אני לא בטוחה שהדבר תמיד קשור לתחרותיות. יש אנשים שפשוט לא מרוצים אף פעם, לא משנה מה קורה. תמיד נדמה להם שהם יהיו מרוצים "רק אם..." וכשה"רק אם" מתגשם, מתברר שמאחוריו עומד עוד "רק אם". אני חושבת שהדבר נובע ממקומות אחרים ולאוו דווקא מתחרותיות.
ואני מקווה שאצליח לחבר - ישן אבל מתאים!
אנונימי! ככה הגיע אלי בדואל!
זה הסתובב בעיברית ואנגלית! בזה שבאנגלית היה מצויין אנונימי!
למרות שהייתי תלמידה טובה, ומוצלחת בכל גווני הקשת הלימודית, לא הייתי הכי טובה בכל שלבי חיי, ולא, למשל, במפגשים ספורטיביים, אליהם הצטרפתי כי הייתי אצנית למרחקים קצרים טובה מאד.
תמיד, אבל תמיד, הגעתי רק למקום שלישי.
האם זה דיכא אותי- זו שהייתה רגילה להיות הכי טובה בכיתתה?
איך להסביר זאת? לא יודעת. כן נגשתי לתחרויות, תמיד ידעתי שאולי לא אצליח, כי יש טובים ממני.
אני משום מה מסכימה עם הדברים שכרמית אומרת/כותבת. לא מספיק לעסוק במה שאתה אוהב כדי להיות מאושר.
אם אתה אוהב לעשות כסף, אבל חשוב לך לעשות כל הזמן יותר כסף מהאחר- הרי שאתה לא מאושר.
אם אתה אוהב לאסוף קונכיות על שפת הים, אבל עד שלא תגיע לספר השיאים של ג´ינס לא תהיה מרוצה= הרי שאתה לא מאושר.
אני לא יודעת אם הבן של החתולה השחורה תחרותי. אני לא יודעת למה הוא מתוסכל, ולמה בוחר בACTING-OUT את התסכולים שלו על ידי שבירת חפצים.
בהחלט העובדה שהוא תאום- לא מקלה עליו, והחתולה השחורה גם מציינת שיש ציפיות להישגים.
אני שייכת לאותה קבוצה, שמנסה להעביר שלא כל אחד דומה לשני, ולכל אחד יש את הייחוד שלו, ואת המצויינות שלו, האישית, שעושה לו טוב.
עם היד על הלב- כמה הורים מהפורום, באמת באמת יסכימו שילדיהם לא ילמדו באוניברסיטה, כי רק ככה אפשר להתקדם בעולם של היום?.
אלה הקולות שאני שומעת סביבי, והם חולפים על פני.
אצלי ובמשפחתי הגרעינית- קולות כאלה לא נשמעים.
נכון, הרבה דברים מושגים על ידי התחרותיות- אבל הרבה פעמים במחיר מאד קשה/כבד לממציאים.
מוזר, קשה לי להסביר עצמי- אולי כי זה ברור לי כל כך.
במטרה הזו (לדוגמא, שיהיה לי מספר קונכיות גדול כך שיכנס לספר השיאים של גינס) היא דבר חשוב. אם יש קו סיום למטרה, והמטרה היא מוגדרת אני בעד להשיג אותה. אם הילדה שלי רוצה להיות מקום ראשון בתחרות ג´ודו אני אעודד אותה להגיע לשם. אני מאמינה שבן אדם צריך מטרות בחיים. מטרה מכל סוג ולא משנה מאיזה תחום, בין אם זה קריירה, אמהות, מקום ראשון בתחרות בישול או ניקוי הבית.
ואגב, אני בטוחה שזה קל יותר לעיכול אם מחליפים את המילה "מטרה" במילה "חלום" או "אתגר". משום מה, זה נשמע פחות מאיים.
אותי לא מעניינות, בדרך כלל, תחרויות כנגד אנשים אחרים (אם כי אני שמחה לנצח גם בהן ), יותר מענין אותי לאתגר את עצמי ביחס לעצמי. אני מציבה לעצמי מטרות ועד כה, אני עומדת בהן. אני גאה בעצמי על כל מטרה שעמדתי בה. אני מאושרת בהישגים. בדרך כלל, יש לי אתנחתא של אושר בין הישג אחד לשני, של כמה שנים ואז אני מציבה לעצמי עוד אתגר (הפעם לדוגמא, מדובר בלימודים גבוהים). אני נהנית מהתהליך בדרך להשגת המטרה (אני לומדת בו המון, גם על עצמי וגם ידע כללי), ואני נהנית מרגע הסיום שבו אני יכולה להסתכל על הכל ולהגיד לעצמי "עשיתי את זה!".
אני רוצה שגם הילדים שלי יהיו כאלה. אני רוצה שהם ימצאו לעצמם את התחום שמענין אותם וילכו עד הסוף. אני רוצה שהילדים שלי יחלמו ויפעלו להשגת החלומות שלהם.
לי נראה שיש הבדל בין חלום, אתגר ומטרה.
היה לי חלום ללמוד בבית ספר לגננות. מסיבות של סידרי עדיפויות(הורות לילד צעיר מאד, מול אינטנסיביות הלימודים) = ויתרתי על החלום.
המשכתי עם החלום בווריאציה אחרת- לעבוד בגינון. הגשמתי החלום, וראיתי שמה שאני עושה לא מענין אותי.
אני מאד בעד להגשים חלומות, אבל אני מבדילה ביןחלום מטרה, ובין אתגר.
כאשר אני לומדת, ואני מאד אוהבת ללמוד- אני שמחה מאד מעצם התהליך(יש רגעים שמאד לא), אבל כאשר אני מסיימת ללמוד- לא קיימת אצלי התחושה= עשיתי זאת.
אני שמחה שהתקבלתי,כי אני רוצה ללמוד.
אני שמחה בתהליך וברווחים השונים שהרווחתי כתוצאה מהתהליך. אני בכלל נהנית מכל מיני תהליכים שעוברים עלי.
אני לא מציבה לעצמי מטרות בחיים.
וברוך השם- אני עושה לא מעט, בחיי, מאד עסוקה ופעילה.
המילים אתגר ומטרה, יש בהם, עבורי,אסוציאציה/ קונוטציה של השגה, של להצליח או לא.
החלום, אינו מדבר על הצלחה, יש בו משהו רך, לעומת שתי המילים האחרות= מטרה ואתגר (שוב, אסוציאציות שלי, לא יודעת מה כתוב במילון).
אני עושה מה שמתחשק לי, מה שטוב לי איתו. המושג מטרה קיים לגבי דיאטה, לגבי נקיון הבית, לגבי עבודת הגינה- אבל לא לגבי משהו פנימי שלי.
היזמות שהקמתי- האם איא הגשמת חלום ?, האם היא השגת מטרה? האם התמודדות עם אתגר?
כך גם ילדי. ילדי האחד מאד אוהב ללמוד- ואין טבעי מכך שילמד.
ילדתי הקטנה(25), שייכת לבעלי ההשכלה הים תיכונית הטבעית- עם כישרון מולד למה שהיא עושה.
הילדה שלי למדה באותה מערכת חינוך שוחקת עליה את כותבת- אבל מערכת כזו לא יכלה לפגוע בתכונות איתן נולדה,ושעליהן קיבלה, או ידעה לקבל, עידוד מהסביבה.
העובדה שאני אוהבת ללמוד, לא גורמת לי לרצות שגם היא תרצה ללמוד.
אנחנו ישויות נפרדות, אחרות. הלוואי עלי הכישורים הטבעיים שלה, בתחומים שלה, ואני שמחה בכישורי ובתחומי התענינותי שלי- כולל אהבת הלימודים.
יש הרבה אנשים שלא יודעים מה הם רוצים להיות כשהם יהיו גדולים, ויש אנשים שיודעים מגיל 5 שהם יהיו ווטרינרים.
ידיעה או אי ידיעה זו- לא מעידה על כישרון או על חוסר כישרון, אלא על סוגי אישיות.
ספרה לי פעם משהיא, שהיא הולכת לראיונות עבודה(זה היה לפני 25 שנה), לא כדי באמת לעבוד, אלא כדי לקבל חיזוק לכך שהיא טובה= היא התקבלה לעבודה !!.
אני לא חושבת שמשום תפיסתי זו אני נמענת מלעשות כל מיני דברים.
ואני כן נמנעת מלעשות דברים רבים- כי אולי הם לא מתאימים לאישיותי.
אני מסכימה עם כל הדברים, אני לא רואה שיש ביננו הבדל רב למעט העובדה שלך יש קונטציות שליליות מהמילים "אתגר" ו"מטרה" ולי אין.
ואכן, מטרות (חלומות) יכולות להשתנות ואתגרים יכולים לא להיות מאתגרים יותר וזה בסדר, זה קרה גם לי. אני לא חושבת שאם יש מטרה העולם נאלם דום עד שאתה משיג אותה, אני מאמינה שלאורך כל הדרך צריך לשאול שאלות לגבי הרלוונטיות של אותה מטרה לחיים שלי.
אבל, אני כן חושבת שזה פספוס, לדוגמא, לרצות להיות גננת (בהנחה שעדין זה רלוונטי) ולא לעשות זאת בגלל קשיים חיצוניים. ואני חושבת שאף פעם לא מאוחר להגשים חלומות (או להשיג מטרות). כלומר, אני יודעת שאני, במקומך, אם להיות גננת היה מענין אותי היום, הייתי "הולכת" על זה.
כשהייתי בכיתה ה´ התחילה מהפכת המחשבים האישיים. בתור ילדה שאוהבת לאתגר את עצמה ולא יודעת איך נראה מחשב החלטתי לקחת חוג בתיכנות (אז היה מדובר על basic). ישבתי בחוג ולא הבנתי מילה ממה שאמרו שם. התעקשתי והלכתי במהלך כל השנה לקורס ויצאתי ממנו כמו שנכנסתי - לא מבינה דבר.
השנים חלפו ואני ידעתי שאני אוהבת את המדיום של המחשבים, ידעתי שיש לי את זה ואני רוצה ללמוד תכנות למרות (וכנראה בגלל) הכשלון של החוג בכיתה ה´. במסגרת לימודי הביולוגיה באוניברסיטה לקחתי קורס בתיכנות. סיימתי את הקורס עם ציון מפתיע - 17. האם לרגע חשבתי לוותר? (ואני לא רציתי להפוך את התכנות לקריירה. רציתי לדעת בשביל עצמי בשביל להבין איך בונים דברים ואיך דברים פועלים). בהזדמנות הראשונה שהיתה לי (לפני ההריון עם איתמר) יצאתי לשנה אינטנסיבית מאוד של לימודי תכנות. סיימתי אותם בהצטיינות יתרה. מעסיקים היו מתקשרים אלי כדי שאבוא לעבוד אצלם (היו זמנים, מה?).
אגב, החלום הבא שלי (שיתגשם מתישהו, שלא יהיו אי הבנות) הוא, לקחת את כל המשפחה לטיול של שנה שתיים בקראוון.
אנחנו חיים פעם אחת בחיים צריך לחיות את החיים האלה באופן הכי ממצה שאפשר (וכל אחד יש לו את דרכו למיצוי), זה נראה לי (באופן אישי) בזבוז לתת לחיים ולמה שקורה מסביב לקבוע עבורך את מסלול החיים. כלומר, בוודאי שיש השפעה לחיים על המסלול שכל אחד עובר, אני רק מאוד מאמינה בכך שאדם בכל נקודה בחיים בוחר, מה לעשות עם עצמו ולאן לקחת את עצמו.
ולכל זה התחבר לי באופן הכי טבעי שיש´ Kסרט האהוב עלי בכל הזמנים - אמֶלי.
מדובר בגינון, לא בלהיות גננת של ילדים.
ואני מגננת את גינתי, ואת גינת שכני(את שלהם בתשלום), ואני מאושרת.
אולי אם הייתי הולכת לגינון, לא הייתי מרגישה שאני ממצה את כישורי האחרים, שפורחים היום.
אני אישית, בנסיבות חיי, כן לוקחת את מציאות חיי כעובדה, ולא נאבקת להגיע לכל מקום שבו הייתי רוצה.להיות.
לכל דבר יש מחיר. האושר שלי הוא המדד שלי למחיר חיובי להחלטות שאני עושה.
האסוציאציה המילולית שלי למילים אתגר ומטרה היא = צריך.
במילה חלום, לא מופיעה האסוציאציה כזו.
לכן היא רכה יותר.
הייתה לי מטרה אחת, חשובה ומשמעותית בחיי-והשגתי אותה.
המחיר היה שווה.
אולי נסיבות חיי, בהן היו מצבים לא קלים, קיומיים, שבהן הגעתי למקומות שלא יכולתי לשלוט בכאוס ובכאב שבהם, הביאו אותי לתפיסת עולם כזו.
בית ספר לגננות (של ילדים) ואז בגלל שזה לא יצא החלטת לטפל בצמחים במקום!
חבל שאת לא שומעת אותי עכשיו, אני מתפקעת מצחוק!
ורק ככה לפני שהדיון נעלם במעמקי הפורום ובדפים הבאים, רציתי להגיד שיש פער בין מה שאת כותבת כאן על איך את תופשת אֶת עצמך, לאיך שאני תופשת אותך (דרך ההכרות הוירטואלית). דרך ההודעות שלך את נראית לי דווקא אחת שמאוד יוזמת, דוחפת (במובן החיובי), לא קופאת על השמרים, מקבלת שינויים וממש, אבל ממש לא נותנת לנסיבות החיים להפריע להתקדמות האישית שלך.
דווקא היזמות שלך מתקשרת לי לאתגר ומטרה (ואצלי הם לא מתקשרים ל"צריך" אלא ל"רוצה") ולא לחלום.
לדעתי הגישה של בריחה מהתמודדות ומתחרות בסופו של דבר תפגום ביכולת של הילד להשיג דברים ולהתקדם בחיים. הבסיס לחיים שלנו זה השרדות והתקדמות, כל האבולוציה לא הייתה אפשרית בלי הבסיס הזה. לדעתי צריך ללמד את הילד שהוא צריך לעשות את המקסימום שהוא יכול, גם אם יש מישהו אחר שבתחום מסוים יכול לנצח או להיות טוב יותר. מותר להפסיד ומותר לטעות, אך אסור לוותר לעצמך מראש ולא לדרוש מעצמך שום מאמץ.
עם אופי שונה ואהבות אחרות.
לא כל האנושות רצה קדימה, יש את המובילים ויש את הנמלים החרוצות.
הכל בסופו של דבר מתאזן.
לכן לדעתי, לא צריך ללחוץ לכיוון תחרותיות, כמו שלא צריך ללחוץ לכיוון ה"שאנטי שאנטי" . כל אחד ומה שמתאים לו.
הבת שלי, בת ארבע וחצי, שונאת להפסיד. קראתי את כל הדיון הארוך והממצה שהיה כאן, אבל אצלה המצב טיפה שונה - זה לא שהיא נהיית מתוסכלת מעצם ההפסד, אלא שבגלל שהיא לא רוצה להפסיד - היא בכלל לא מנסה להתמודד.
ואתן דוגמא - נפגשנו בערב החג עם מספר חברים ולהם ילדים בגילאים שונים. הילדים ישבו ושיחקו "קווה קווה דה לה עומר" (למי שמכירה), שבכל פעם - "המפסיד", זה שלא הצליח להרים את היד מהר מספיק - יוצא מהמשחק.
הצעתי לבתי להצטרף והיא סירבה, תוך שהיא מתבוננת בילדים בעינים כלות.
אמרתי לה : "את לא רוצה להצטרף למשחק כי את לא מכירה טוב את הילדים?" (כמובן מתוך נסיון העבר איתה) והיא ענתה - "לא, כי אני לא רוצה להפסיד".
אחר כך היא הציעה להם, בעידודי, לשחק תופסת או מחבואים והם באמת עברו לשחק לפי הצעתה (מעניין שבמשחקים האלה היא לא פוחדת להפסיד".
ואני רואה את זה אצלה בכל מיני תחומים - הילדה פשוט נמנעת מהתמודדות כדי לא לעמוד בפני אפשרות להפסד.
למה זה כל כך שונה?
יש לה דרך אחרת להתמודד עם כשלון. במקום לכעוס, היא פשוט לא נכנסת לתחרות. עכשיו צריך לברר האם היא לא אוהבת תחרות (מעדיפה למשל משחקים לא תחרותיים) או שהיא לא רוצה להכשל. אם הבעיה היא התמודדות עם כשלון, צריך לאט לאט ללמד אותה להתמודד. אבל רציתי לומר, שהיא בגיל שזה נראה לי מאד טבעי, כך שהלימוד יכול להיות מאד רגוע וחלק מהחיים השוטפים שלכם.
מכירה את "ירון כועס"?
לא מזמן נאלצתי להתמודד עם הבעיה הזאת אצל ארד, כל דבר שלא הצליח לו היה מסתיים בבכי נוראי, קריעת הדף והיסטריה טוטאלית.
מאתר קידין (kidin.co.il) הדפסתי את ירון כועס של דבורה עומר וקראנו את זה ביחד בהתחלה כשארד הבין על מה הספר הוא לא רצה(ז"א שהוא קישר את הנושא),אחרי שקראנו את זה צבענו, הדבקנו קישטנו, כרכנו והספר נכנס לספרייה, פעם בכמה ימים מגיע שוב התור של הספר הזה ואנחנו כבר יודעים אותו בע"פ, לדעתי הסיפור דווקא בפשטות שלו משפיע עליהם הכי הרבה.
קוראים ספרים לפי הסדר?
צריך לנסות ולעזור להרים את סף התסכול, למשל הבת שלי מאוד כעסה כאשר לא הצליחה לשרוך את השרוך, אמרתי לה אני למדתי לשרוך רק כשהייתי בת 7, ופתאום היא נרגעה ... היום היא יודעת לשרוך והיא מאוד גאה , "אני בת 5.5 וכבר יודעת לשרוך!"
ספר מדהים שעזר לי להבין, ולשפר את תגובותי ובכך להרים את סף התיסכול של הבת שלי הוא - "גם הילד יודע - הבנת העולם הרגשי של ילדים וטיפוחם" , תנסי מאוד מומלץ.
הנה הקישור לספר.
חתולה, יופי של דיון עוררת כאן!
תודה לך, ולכל מי שתרמה את חלקה בדיון העשיר והחכם הזה!
מכל אחת מכן למדתי משהו.
יש לנו כאן שרשרת של הארות ושל נגיעות בפינות רגישות של הבלב.
מאד ריגשו אותי הדברים שקראתי.
באמת דיון מרתק ולמרות שלא תרמתי כלום, נהניתי.