טקסט: יותר מכל תוכנית חברתית אחרת בישראל בשנים האחרונות, הצליחה "תוכנית וויסקונסין" לעורר ויכוח ציבורי נוקב. לתוכנית, המופעלת בשנתיים האחרונות במספר מקומות בארץ, מטרה ברורה וחד משמעית: להעביר חלק מהאנשים החיים בעוני מהישענות על קצבאות הביטוח הלאומי אל שוק העבודה. זאת, מתוך תפיסה הנותנת עדיפות לפרנסה המושגת במסגרת שוק העבודה, על פני קצבאות כמקור הכנסה עיקרי של אנשים בעלי כושר עבודה.
הצעד המשמעתי ביותר לעבר הנהגת תוכניות רווחה לעבודה בכל רחבי ארה"ב ושינוי מערך הסעד בארץ זו נעשה ב-1996, כאשר נחקק חוק האחריות האישית והזדמנויות לעבודה, ה-Personal Responsibility and Work Opportunity Reconciliation Act (PRWORA). חוק זה חייב את כל המדינות בארצות הברית להנהיג תוכניות רווחה לעבודה, הרחיב את שיקול הדעת של המדינות באשר למאפייני התוכניות, וקבע מגבלות חמורות על היקף ההוצאה הפדרלית בעבור תוכניות סעד. במקביל, אומץ חוק ה- (TANF) Temporary Assistance for Families Needed. תוכנית ה- TANF הביאה לשינויים משמעותיים בבסיס הסטטוטורי ובתקצוב שירותי הרווחה, ברשת המגן שסיפקה המדינה ובדגשים של תוכניות רווחה לעבודה. השינויים כללו את ביטול הזכות הבסיסית של הפרט לסיוע, התניית אספקת רשת המגן למשפחות עניות בהשתתפות בעבודה, הגבלת תקופת הזכאות לקצבאות סעד ויצירת קשר בינן לבין חיזוק התא המשפחתי ומוסד הנישואים.