קהילה קטנה ואינטימית היא הקהילה האיטלקית בישראל. לא יותר מ-3,000 ילידי איטליה, ובסך הכל כ-10,000 איש, אם סופרים גם את בני הזוג והילדים. איכשהו כולם בה מכירים כמעט את כולם, אם בקשרי משפחה או בקשרי ידידות. זה בן דוד של זה, ההיא גיסתו של הרב, ועם ההוא מישהו היה בבני עקיבא. קהילה מוערכת ומשכילה, אך גם דיסקרטית ומכובדת, שלא נוהגת לכבס את הכביסה המלוכלכת בחוץ, בוודאי שלא לציטוט.
בשבועיים האחרונים היתה להם הרבה כביסה מלוכלכת. האירועים סביב ספרו של פרופ’ אריאל טואף, “פסח של דם”, היו בשביל הקהילה הזאת כמעט כמו פיגוע התאבדות. אולי גרוע עוד יותר, שכן טואף בא מתוך הגרעין המשפחתי המצומצם ביותר שלה, ממשפחת רבנים מפורסמת, בנו של האיש שמייצג את יהדות איטליה כבר יותר מחצי מאה. זה היה כאילו אחד האיברים החיוניים בגוף החליט בוקר אחד לפנות נגד הגוף עצמו, לאכול ולכרסם בו במקום הכואב ביותר.
הם מכירים אותו, פשוט כי אי-אפשר אחרת. ראו אותו בהזדמנויות כאלה ואחרות. או כי הוא הבן של “הרב”, בה”א הידיעה, או שלמדו יחד באוניברסיטה, או שהיו שכנים עוד באיטליה. אבל כל הידע הזה שלהם, המשפחתי כל כך, לא הכין אותם לספר שכתב. כמה מאות מהם נפגשו השבוע בירושלים. זה היה בשמחה משפחתית, חתונתה של אחייניתו של פרופ’ טואף, נכדתו של הרב אליו טואף בן ה-92 ובתם של מרים טואף והדמוגרף פרופ’ סרג’ו דלה פרגולה. בשבוע האחרון הם דנו בינם לבין עצמם אם אריאל יגיע לחתונה, אם יעיז להראות את פניו במקום שהיה עד לפני כשלושה שבועות ביתו הטבעי, חיקה החם של הקהילה, או שיעדיף להימנע מהמבוכה.
בסופו של דבר, הוא ויתר. מי ששאל אותו רק לפני כמה ימים, שמע ממנו שבדעתו להשתתף בשמחה. אבל ההערכה הרווחת היתה שהוא יעדיף להישאר בבית. אורחים בחתונה סיפרו שנראה שזאת היתה הסכמה שבשתיקה, בינו למשפחה, כי נוכחותו פשוט אינה רצויה. כמה מהאורחים סיפרו שהאווירה היתה שמחה ועליזה. ההורים נראו מאושרים ואחד מאחיו של אריאל אפילו הגיע מאיטליה להשתתף בשבע הברכות. אף אחד לא העלה בקול רם בפני מרים, אחותו של אריאל, את עניין הספר – בכל זאת, זה יום חגה – אבל סביב השולחנות דיברו רק על זה.
טואף עם ספרו "פסח של דם"
ההסכמה הכללית היתה: “אנחנו עוד נסבול מזה”. אחד הזכיר את נאומו של שייח ראיד סאלח בהפגנות מול שער המוגרבים, שכמה ימים לאחר פרסום הספר כבר דיבר על יהודים מוצצי דם. אחר אמר שקרובי משפחה באיטליה שמעו שכבר אומרים “היטלר צדק כשהרג אותם”. אשה אחת דיברה על השנאה העצמית היהודית, ותהתה איך זה שיהודים כל כך מצטיינים בזה.
רבים מבני הקהילה הם ניצולי שואה, כמו אריאל עצמו. הם לא יכולים להבין איך דווקא הוא, שעוסק בהיסטוריה, החליט לשחק במגרש המסוכן הזה בחוסר אחריות רב כל כך. איך זה שלא היה מודע לרגישות הרבה של הנושא שבו הוא עוסק?
כאילו התעלם מכל מה שספגו בני הקהילה הזאת רק במאה האחרונה. כאילו לא ידע איזה מאמצים עשו היסטוריונים יהודים ולא-יהודים בעשורים האחרונים כדי למחוק את ההאשמה בעלילת הדם מדפי ההיסטוריה. כאילו שלא היה זה אבא שלו, שטרח כל כך הרבה על שיפור היחסים בין יהודי איטליה והיהודים בכלל, לממסד שהוביל את הגזירות נגדם זה מאות שנים.
כמה מהם ידעו לספר שבכירים בכנסייה הקתולית, שמזוהים עם הצד הליברלי והמתקדם בה, כמעט נפלו מהכיסא. אחרי שהם כבר הודו שפרשת טרנטו היתה המצאה אחת גדולה, מגיע היסטוריון ומחיה אותה מחדש? ועוד ישראלי, ועוד הבן של טואף?
בהתחלה היתה סקרנות גדולה להבין מה בדיוק הוא כתב. מהר מאוד היא באה על סיפוקה. העיתונות באיטליה, ולאחריה בישראל ובארצות הברית, נשטפה בסדרה ארוכה של מאמרים של מיטב ההיסטוריונים, שהביעו תדהמה מהליקויים בספר. המסקנה שהסיקו היתה שלא עניין מקצועי יש כאן ככל הנראה, אלא אולי משהו אחר.
אז הגיע תור השמועות. לאט לאט, בשיא העדינות, התחילו לתהות על מניעיו של פרופ’ טואף. אולי זה היה בשביל הכסף? אולי בשביל הפרסום? ואולי, אולי, באיזה עניין לא פתור עם האבא?
אחד מבני הקהילה, שמכיר את אריאל מילדות, אומר שתמיד אהב להיות יוצא דופן. פולמוסן, מבריק, אחד שתמיד נמשך ללא-שגרתי והלא-צפוי. היה בתנועת הנוער “בני עקיבא” באיטליה, למד בסמינר לרבנים אצל אביו אליו, בדיוק כשם שאביו למד אצל סבו. אחרי מלחמת ששת הימים עלה לישראל, והתחיל בקריירה אקדמית. ספרי ההיסטוריה שכתב, אומרים בקהילה, הם “נחמדים” – אחד עסק באוכל בקהילה היהודית ושני במפלצות.
אלא שאין עלבון גדול יותר להיסטוריון מאשר לומר שספריו “נחמדים”. הוא תמיד היה בצל, מחפש את הרגע שיוכל לפרוץ לבמה. דמות צבעונית, מספרים בקהילה, “היסטוריון שובב”. בכל זאת, את מחצית חייו הראשונה חי בצלו של אדם שהיה כל הזמן באור הזרקורים, וניהל את יחסי החוץ של קהילתו מול הוותיקן ומוסדות אחרים. מי יודע כמה זמן נותר בידו להתעסק עם הילדים.
כמעט כולם מהרהרים באפשרות שהסיבות האמיתיות הן אישיות, מעין נקמה או שנאת אב, אך מיד מסייגים את עצמם ואומרים שאינם פסיכואנליטיקאים. בכל מקרה, גם האפשרות הזאת מציבה בפניהם בעיה. שהרי אם זה באמת הסיפור, מה זה בדיוק אומר על האבא, האיש שהם כל כך גאים בו?
אחד שדווקא כן נתן ביטוי לתחושה הזאת הוא פרופ’ ראובן בונפיל, שנחשב לאחד ההיסטוריונים המובילים של יהדות איטליה. במאמר שפירסם בשבוע שעבר ב”ג’ואיש כרוניקל” הוא כתב: “הספר של טואף הוא עלבון לאינטליגנציה… השאלה מדוע הוא עשה את זה תישאר לא פתורה לכל מי שלא מוכן להיכנס לספקולציות פרוידיאניות”.
עכשיו הם מחכים בסקרנות לגיליון הבא של “קול האיטלקים”, מגזין הקהילה האיטלקית בישראל שעורכת לא אחרת מאשר מרים טואף, דמות מוכרת בפני עצמה. הקשישים בקהילה מקבלים אותו הביתה, לתיבת הדואר. וכי מה תחליט מרים לכתוב על הפרשה? וכיצד תתייחס אליה – כעורכת, כאחותו של אריאל, כבתו של אליו?
חלקם רוצים להניח לפרשה האומללה הזאת. להפסיק לעסוק בה, ולקוות שכך אולי תימחק מדפי ההיסטוריה. גם כך כבר עסקו בה יותר מדי. אחרים חושבים שפשוט אי אפשר. אחד האורחים בחתונה, שמיודד עם משפחת טואף, אמר שמבחינתו אריאל גמר את הקריירה. הוא לא התכוון רק לקריירה האקדמית, אלא גם לקריירה האישית.
גם מי שעדיין מעריך ואוהב אותו לא מצליח להבין את זה. הנזק פשוט גדול מדי. אם לפחות לא היה נותן את הכותרת האיומה הזאת לספר. אם לפחות לא היה כותב אותו בכלל. גם הגילויים החדשים שהתפרסמו השבוע, שלפיהם פרופ’ טואף לא חושב שיהודי טרנטו רצחו את סימונינו, לא מרגיעים אותו.
אתה יודע איך אומרים באיטלקית, הוא אומר, לפעמים הטלאי יותר גרוע מהחור. מה זה עוזר עכשיו שהוא מתנצל ומסביר. הוא יכול לספר עכשיו מה שהוא רוצה. כן התכוון, לא התכוון. זה רק יותר גרוע. את הנזק שלו הוא כבר עשה. האנשים הפשוטים לא קוראים מאמרים של פרופסורים. האנשים הפשוטים רק יזכרו שהבן של טואף אמר שיהודים רצחו את סימונינו. ומזה אנחנו עוד נסבול.