גן לאומי ממשית (תמונה: דורון ניסים) רבים מאיתנו חשים בימים אלה שהסתיו המובטח מתעכב שלא לצורך. חם לנו עדיין ולח לנו עדיין ועם זאת, כל מי שמטריח את עצמו מהכורסא אל החוץ, יכול כבר להבחין בסימנים מעודדים: הטבע לא מחכה לאיש והפריחה מתחדשת. לרגל המאורע המשמח, להלן הצעה למסלול המשלב רכב ורגליים בין נופי הדרום, המשנים צבעם הבוהק לצבעים חיים ומחיי נפש: מסיור בגן לאומי ממשית העשיר באוצרות ארכאולוגיים ועד טיול ב"ארץ המכתשים".גישה: אל גן לאומי ממשית מגיעים דרך הכביש המחבר את באר שבע, דימונה וצומת הערבה (מספר 25). העיר העתיקה נמצאת ששה קילומטרים מזרחית לדימונה, על-פי השילוט.אופן הטיול: שילוב של נסיעה ברכב עם סיור רגלי. משך המסלול: יום שלם.
הקשתות בממשית. בתקופה הביזנטית היו פה בתי מרחץ ובתי ממשל (תמונה: דורון ניסים) ממשית הקדומה היא אחת מחמשת ערי הנבטים הפזורות בנגב, דרכן הובילו הנבטים שיירות גמלים עמוסי תבלינים ובשמים. העיר, הנקראת כרונוב בערבית או ממפסיס בשמה הלטיני-נוצרי, החלה כעיר נבטית ומאוחר יותר הייתה תחת שליטת הרומאים והביזנטיים. בתקופה הביזנטית נבנו בה בתי מרחץ, אורוות סוסים, בתי ממשל ומנהלה וכנסיות שחיזקו את מעמד הנצרות בנגב. העיר עמדה בשיממונה מאות שנים עד תקופת המנדט הבריטי, ואז נבנו בה מבני מנהלה, תחנת משטרה וסכר לעצירת המים בנחל ממשית לצד הסכרים הנבטיים. בשנים האחרונות מתקיימת בעיר בחג הסוכות מסורת של "החייאת" רחוב השוק בעזרת שוק נבטי ססגוני המשחזר את האווירה בעת העתיקה בשלל ריחות, צבעים, צלילים וטעמים. נמשיך לטיול של מספר שעות לאזור מישור ימין-מכתש קטן ומעלה עקרבים. נצא מהעיר לכביש דימונה-סדום (מספר 25) ונפנה ימינה. לאחר כשני קילומטרים נפנה שוב ימינה בצומת רותם וניסע דרומה צמוד למסילת הברזל העוברת ממערב לנו. לאחר 12 קילומטרים נגיע לצומת המכתש הגדול ונפנה ימינה. משני צדנו מתנשאים מצוקים אדירים - זהו "שער המכתש". נמשיך עד חניון האיקליפטוסים והחולות הצבעוניים. אנו עומדים בתחתית מכתש גדול הנקרא גם מכתש חתירה. זוהי תופעה גיאולוגית ייחודית לנגב, בנוסף למכתש רמון ולמכתש קטן. התבוננות מעמיקה יותר מצביעה על כך שהמכתש איננו אלא קמר שעבר "היפוך". בראשית היה כאן קמר מאורך דמוי ככר לחם. כאשר נחל החל להתחתר בראש הקמר הוא נגס בשכבות הקשות והסיר אותן עד שהגיע לחלק הרך של הקמר, והנגיסות נעשו קלות יותר ויותר. המים סחפו איתם את החלקים הפריכים והשכבה הקשה העליונה נותרה ללא תמיכה והתמוטטה. כך הפך ה"לחם" הקמור למכתש בעל מוצא אחד במזרח.