הוספת סעיף 2א1.בחוק הרבנות הראשית לישראל, התש"ם–1980 ס"ח התש"ם, עמ' 90., אחרי סעיף 2 יבוא:"כשירות לתואר רב2א.כשיר להיחשב רב בישראל מי שנתקיימו בו אלה:(1)בעל תעודת הסמכה של מוסד הלכתי המוכר על ידי הרבנים הראשיים לישראל או מי שהם הסמיכו לכך;(2)מקיים מצוות ברמה המחויבת על ידי ההלכה היהודית."
בהיסטוריה היהודית התואר "רב" (או "רבי") משמעותו מורה הלכה בעל סמכות דתית. המונח לקוח מהשפה הארמית, ומשמעותו המקורית היא "שר".
בתחילה תואר זה היה ניתן אך ורק לתנאים, אחר כך לאמוראים, ואחר כך לראשי ישיבות בלבד. בקהילה היהודית האירופאית, מסוף תקופת הראשונים ואילך, תפקיד הרבנים אשר קיבלו מינוי על ידי ראשי הקהילות היה לכוון את בני הקהילה לחיות על פי ההלכה היהודית. בעבר העדות האשכנזיות כינו את מורה ההלכה בתואר "רב" ואילו הספרדים ועדות המזרח כינו אותו "חכם", אך כיום גם הספרדים מכנים מורה הלכה בתואר "רב".
חוק הרבנות הראשית לישראל, התש"ם–1980, מתייחס למינוי הרבנים הראשיים והמועצה, אך הדין הישראלי כיום אינו מכיל כל הגדרה משפטית לתואר "רב". מצב זה יוצר אנרכיה בענייני הדת במדינה ואף עלול להביא לפילוג בעם.
עם קום המדינה והסדרת מעמדה של הרבנות הראשית לישראל בחקיקה, אין מנוס מקביעת הגדרה משפטית מחייבת לתואר רב אשר תמנע כל כרסום במשמעות ההיסטורית של התפקיד כמוסבר לעיל. במסגרת זו יש להדגיש כי כל ראש קהילה אשר אינו מכוון את העם לחיות על פי ההלכה אינו ראוי לשאת את התואר רב מטעם המדינה.
מעבר בחינות הסמכה.
הצעת חוק זו נועדה למלא את החלל הקיים באשר לתנאים שבהתקיימם יכול אדם להיחשב כרב בישראל.