מעולם לא ראינו חוקר – גם אם רגיל הוא בנמוסים דקים ויפים, – שיתפלל אל החבצלת שהוא בודקה ומגלה את סוד פריחתה וריחה הנעים: יהי רצון מלפנייך, מלכת-הבשמים, שלא תבושי ולא תכלמי במשפּטי הקשה, שאני חורץ עליך. וגם החבצלת בעצמה אינה נוחה להעלב. ואם גם ישמיע לה החוקר את שלשלת יחוסה, כי על משפּחת הבצלים תחשב, לא יחורו פניה, לא תוריד ראשה הענוג ולא תרגיש את עצמה, חלילה, נזופה. ואם יאמר הרופא אל החולה, יהיה מי שיהיה, שהוא ממשמש בגופו: ריאתך מקולקלה והיא צריכה תיקון, או: תבלול בעינך ועלי להרחיקו על ידי נתוח, – לא יחשוד החולה את יועצו בקנאה, בשנאה, או בנטיה ל"בטול-היש".
חוקר הטבע, בשעה שהוא עובד עבודתו, אינו ירא כלל שמא יקלקל את טיב החומר, שהוא מטפּל בו, על-ידי משפּטו אשר הוא מוציא עליו ל"שבט או לחסד".
יחד עם זאת יודע הוא המבקר, שהמשוררים והסופרים, אשר את פרי יצירתם הוא בוחן ובודק, נוחים להעלב גם מהרמיזה היותר דקה שהמה מוצאים או מרגישים בה הטחה כלפּי כשרונם, או גאוניותם. כל יוצר ויוצר מפריז בלבו על מדת כחותיו, כשרונותיו ויתרונותיו. וכל מבקר ש"אינו בעדם הוא נגדם", ואם הוא מראה באצבע על אחד מחסרונותיהם או פגימותיהם, הרי הוא בעיניהם כמורד במלכותם.
ואם המבקר הוא גם מספּר, או המספּר הוא גם מבקר, אז חזיון-נפשי מיוחד במינו מתגלה לעינינו. ומבשרי חזיתי זאת. המבקר שבי עבר בעין בקורת על הספּורים והציורים אשר בקובץ זה[i], ואמצא בהם חסרונות ופּגימות לאין מספּר. המבקר שבי מתח חוט של בקורת קשה על הצייר והמספּר שבי. ואם, בכל זאת, לא דנתי את ציורי ורשימותי, שנכנסו לכרך זה, בגניזה, הוא מפּני שכבר יצאו מרשותי, כשנדפּסו בפעם הראשונה בעתונים, שבועונים, ירחונים ומאספים שונים. וילדי הרוח, שכבר יצאו מרשותם של יוצרם והיו לקנין הקהל, שוב אין לעקרם ולהכחידם מן העולם, כי חיים הם חייהם המיוחדים, לו גם רק שאיזו קרן זוית, ולכל אחד מהם יש גורלו ומזלו המיוחד. ואם קבצתי חלק קטן, היותר קטן, מילדי רוחי, האובדים והנדחים האלה, בכרך זה המונח לפני הקורא, לא היתה כונתי אלא לתקנם מעט או הרבה. אָמנם לא נגעתי בנשמתם. לא שניתי תכונתם ומגמתם, אַך לטשתי את שפתם ואתקן את סגנונם. התאמצתי לעשותם יותר נוחים לבריות ויותר שוים לכל נפש. מחקתי את הביטויים הקשים, או המחודשים ביותר; החלפתי את המלים שהשתמשתי בהן שלא כהוראתן הנכונה במלים יותר מכוונות אל הענין ויותר מדויקות על פּי משמעתן האמתית.
בציורי "גסיסת הסופר", פרי רוחי הראשון, השאַרתי את הסגנון, ההרצאה והלשון כמו שיצאו מעטי לפני שלשים שנה. אילו הייתי בא לעשות בציורי זה, בכורי עטי, מחיקות, הייתי מוחקו מראשו ועד סופו, ולא הייתי משאיר בו אַף שורה אחת. ואם לא עשיתי כזאת הוא לא רק מפּני שיש לו לכל אָב חולשה של חבה יתירה דוקא לאותם מילדיו, ילדי בשרו או רוחו, שהמה לקוים במומים, אלא גם מפּני שציורי הנזכר יהיה לי לעד ולציון נאמן עד כמה נשתנה טעמי והרגשתי הספרותית במשך של שלשים שנה.
בעלי ה"אָסף" הפצירו בי לכתוב את תולדותי בשביל הכרך הראשון של כתבי, שהם מוציאים לאור. בשביל מי או מה דרוש להם דבר זה? רק אל אלוהים יודע.
עניה היא ספרותנו בתולדותיהם של סופרים הכתובות בידי עצמם[ii], ובכן חפצו בעלי "אסף" להעשירה בעוד אבטוביוגרפיה אחת. כך אני משער כונתם. ועלי נפל הגורל.
לעשות "סך-הכל" לעבודתי הספרותית? ואני טרוד ושקוע בעבודות ספרותיות חדשות. וכמדומה לי שכל מה שהדפסתי עד עתה אינה אלא עוד יבוא – אם לא נגזר על חוט חיתי להפסק בעוד שידי מלאות ולבי – שאיפות ליצירות חדשות.
לספּר תולדותי? טוב לי לכתוב תולדותיהם של אחרים, ותולדותי אני? אָמנם קרוב אָדם לעצמו, אבל דוקא משום שהוא קרוב, קרוב ביותר, על כן חסר לו המרחק הדרוש להסתכלות חפשית ולהערכה בלתי משוחדה באהבת-עצמו. איקלידוס המהנדס היוני, היה אומר: "תנו לי נקודת-משענה אחת מבחוץ ואעתיק את כדור-הארץ ממקומו". נקודת-המשענה מבחוץ חסרה גם להאיש הכותב את תולדותיו הוא.
"לא אהפּוך את מציאותי לחלום, כי אם את חלומי למציאות".
כשלשים שנה שאבתי ממקור רוחי, הוקעתי נפשי נגד השמש, הצגתי, ככל סופר, את נפשי עירום ועריה ב"שער בת רבים"; כשלשים שנה פצלתי את רוחי, קלפתי קרום מעל גבי קרום. הכל, הכל ניתן לכם, קוראים קרירים, קוראים מ"היכא-תיתיים"... אולם זוית אחת קטנה נשארה בנשמת נשמתי, ושם צפון סוד סודותי, ואותו לא אגלה לכם. את ה"אני" הפּנימי, היותר פּנימי, אותו לא אוציא גם הפּעם החוצה.
אם יראה הסופר לקהל קוראיו את פּניו כמו שהם, והפּנים פּני נדיב הרוח, פּני בחיר-יה, לא יאמינו בו. יכעסו, או, יאמרו: רק מתחפּש הוא, רק מזייף הוא את קלסתר פּניו, רק מתהדר הוא לפנינו, רק מבקש הוא למצוא חן בעינינו. הסופרים והנשים מתגנדרים תמיד. וגם ודויי נפשם אינם אלא התפּארות-שוא, אינם אלא מין עגבנות-הרוח, בבחינת "מגלה טפח ומכסה טפחים".
מכל הודוי הארוך, והמצוין בתכנו, של הסופר הצרפתי הגדול ז'ן ז'ק רוסא זוכר ההמון רק את הספּור על-דבר כפּות הכסף, שגנב אותו הסופר בימי נעוריו, ואולי גם ספּר זאת רק למען יהתל בקוראיו התמימים או הנכלים, המתענגים לשמוע ודויים כאלה.
"אני וחברי לעט הננו עומדים בשנים היותר אחרונות כמו מ"חוץ למחנה". מה זאת? במי או במה האשם? האם דורנו – דור תחית הספרות העברית – כבר נסע ונגלה ממנו? האם קוראינו היו רק בני הדור העבר, זקני המשכילים העברים? האם באמת קוראינו, חובבינו, הולכים ונשמטים אחד אחד לעולם האמת? האם באמת, כי עוד מעט, ולא יהיה לנו, הסופרים העברים, קוראים כלל?
"החיים המה נגדכם!"
יש ספרים שהמה מטמאים את הידים, ויש ידים שהנה מטמאות את הספרים[iii].
[i] הציורים והשימות בכרך זה נכתבו בזמנים שונים, ורובם לפני כעשרים שנה. ספּורי וציורי מזמן המאוחר יכנסו לכרכים אחרים.
[ii] האבטוביוגרפיות וודויי הנפש הידועים בספרותנו הם: תולדותיו של אריה די מודינא (מת בשנת 1648) ונכדו יצחק מן הלויים (בספרו "מעשה חכמים"), של אברהם קונקי, בראשית המאה הי"ח, של הגאון יעב"ץ בספרו "מגלת ספר" (נדפּס מתוך כתב-יד בשנת תרנ"ז על ידי "אחיאסף"), של שד"ל, בגליונות "המגיד" של השנים הראשונות, שיצאו בליק, של מרדכי אהרן גינזבורג, בספרו "אביעזר" ושל משה ליב לילענבלום, בספרו "חטאות נעורים", נדפּס לראשונה בשנת תרל"ו בווינא.
[iii] הדברים האלה יצאו מפּי עטי בשעת המלחמה הנמרצה עם אויבי השפה העברית, שהשליכו עליה שקוצים בלי הרף. מני אָז נשתנו דעתי והשקפתי על הספרות בלשון העם המדוברת, על סופריה בעלי הכשרונות ועל קוראיה, אולם השארתי את ודוי נפשי בצורתו הראשונה בלי כל שינויים. ר.ב.