רוב המאורעות המסֻפָּרים בספר זה, הם מעשים שהיו באמת; קצתם משֶלי, והשאר – של חברַי בבית הספר. תמונתו של הוק פין לקוּחה מן החיים; וכן גם זו של תם סויֵיר, – אלא שזה איננו טפוּס של יחיד, כי אם תערובת-אָפְיָם 1 של שלשת נערים מִמַכָּרי.
האמונות הטפֵלות, הנזכָּרות בספרי, היו נִפרצות מאד בין הקטנים והעבדים הכושים של אמיריקה, באותם הימים – כלומר: זה כשלושים או כארבעים שנה.
אף כי ספרִי נוֹעד ביחוד למקרא-שעשועים לנערים ולנערות, בכל-זאת אַקוה, שגם אנשים ונשים לא ימאסו בו; כי באמת היתה לי בחִבוּר ספרי זה עוד כַוָנה אחת: להזכיר לגדולים, בבדיחות-הדעת, את אשר היו הם בעצמם לפנים, ואת אשר הרגישו ואת אשר חשבו ואת אשר שוֹחחוּ, ולכמה מיני עלילות משונות היו תוקעים עצמם לפעמים.
(ההקדמה נכתבה בשנת 1876).
– איפה-זה נעלם הנער? איֶכָּה, תם?
הזקנה הורידה את משקפיה לקצה חטמה ותשקף ממעל להם, ואחרי-כן הרימה אותם אל מִצחה ותַּבּט מתחת להם. בכלל לא היה מנהגה להביט בעדם כשהוצרכה לחפש עצם זָעִיר 2 כל-כך כנער, כי הם היו משקפיה של פומבי, גאונה ותפארתה, שנעשו לשם נוֹי והדור ולא לשִמוש ולתועלת; האמת נִתנה להֵאָמר: גם בעד זוּג של כִסוּיֵי-קדֵרה לא היתה ראִיָתה גרוּעה מזוּ של עכשיו.
היא לא גמרה את אִיוּמָה, אלא גָחֲנָה 3 והתחילה מחַטֶטת4 ומנַקרת תחת המטה במטַאטא שבידה. חִפשה ונִקרה בכל כחה, וַתִּשוֹם ותשאף רוח בכל תנועה ותנועה. אך בכל חִטוּטיה לא הוציאה לאַויר העולם כלום, זולתי את החתול הנבהל.
– אבד הפוחז, ואיננו!
– אַ-י-ֶכָּה, תם!