"יש האומרים שהאש היא קסם. נעה הלוך ושוב בקלילות, כיצור חי.
יש האומרים שהאש היא חיים, נותנת חמימות ואהבה לכל מי שמבקש.
יש האומרים שהאש היא צדק. תופסת היא ומאכלת את כל חסרי הצדק והכופרים.
אך אני? אני מאמין שהאש היא מפלצת. היא לא מאולפת ולא ניתן לשלוט בה. ואם היא בורחת, תאכל היא את כל מה שנמצא בדרכה. אני יודע את זה, כי אני איבדתי את האדם הכי חשוב לי לאותה האש"
האם אתם אי פעם שמעתם את קולות ההמולה על הבוקר?
קולות של אנשים המדברי זה עם זה בחנויות ובדוכנים, קולות רמיסת הפרסות של הסוסים וקולות המשק החי שבו סחרו.
השנה היא 1692. העיר סיילם הייתה שוקקת חיים כתמיד.
אך אלו לא היו זמנים קלים, כלל וכלל לא. באותו הזמן, היו מאשימים אנשים רבים ככופרים וכמכשפות, ושורפים אותם על המוקד. כל איש העסקה בצמחי מרפא, או שהביעה את דעתה, הואשמה כמכשפה והועלתה על המוקד.
אלו היו זמנים מפחידים, בני העיר היו צריכים להיזהר שמא יאשימו אותם.
הנער זהוב השיער צעד בשלווה באחד הרחובות. זוג עיני הזהב שלו, אשר הביטו אל השמיים הבהירים, היו כשתי שמשות גדולות ויפות, לפי דבריהם של אלו שצפו אל עיניו. שיערו הזהוב בצבץ מתחת לכובעו השחור, וחיוך היה על שפתיו הורדרדות.
הרוח הקלילה ניסתה לבדר את בגדיו, אך הם נצמדו אל גופו בעקשנות. בין ידיו הייתה סלסלה ובה שלל פירות שקנה מהכסף שאליו עמל כל כך קשה.
הוא בירך לשלום עוברים ושבים, ומיהר אל כיוון אחד מבתי העץ שהיו ברחוב.
הוא טיפס על המדרגות בקלילות, ודפק על הדלת. מבפנים נשמעו צעדים, והדלת נפתחה.
הערה הייתה בפתח, כבת גילו. היא הייתה לבושה בשמלה אפרפרה, שיערה החום נאסף לזנב סוס, ועיניה החומות שידרו חמימות ושמחת חיים. ידייה היו רטובות והיה ברור שהיא עבדה על משהו עם מים לפני שהוא הגיע. ככל הנראה שטפה כלים.
"ביל!" היא קראה בשמחה ומשכה אותו אל תוך הבית במהירות. "התגעגענו אלייך, לא חזרת כל הלילה!"
ביל צחק וסגר את הדלת עם רגלו. "אני מצטער שהדאגתי אתכם" הוא אמר. "הבוס שלי הציע לי תוספת שכר אם אעזור לו, וזה לקח יותר זמן ממה שציפינו. אבל תראי מה קניתי!" הוא אמר והרים את הבד שהסתיר את הפירות המתוקים והעסיסיים.
עיניה התרחבו והיא מיהרה להרים אחד מהאפרסקים, בוחנת אותו בפליאה. "זה פשוט מדהים!" היא קראה בשמחה. "יהיה לנו היום סוף סוף קינוח מיוחד!" היא צחקה וחזרה פנימה, מרימה מעט את שמלתה כדי שלא תתחכך על רצפת העת כשהלכה. ביל חייך, והוריד את כובעו, תולה אותו על המתלה כבעים. "איפה דיפי?" הוא שאל.
"בחוץ" היא אמרה וחזרה לשפשף את אחת מהצלחות בכיור עם מים. "בגינת ירק שלנו."
ביל הנהן ויצא החוצה. שם הוא ראה את דיפר בוחן כמה עגבניות שגידלו.
ביל חייך, ואחרי בדיקה מהירה שלר מציצים אליהם, הוא ניגש אליו מאחור וחיבק את עורפו.
אתם מבינים? דיפר וביל היו זוג. באותה תקופה משיכה לאותו מין נחשבה לפשע, וגם על זה היו שורפים על המוקד אנשים באשמת כפירה. לכן הם היו יחד בסוד, היחידה שידעה על כך הייתה מייבל.
הם הכירו מאז שהם היו ילדים. הייתה תקופה שביל גר איתם, כי ברח מהוריו השיכורים והמכים. ואז השלושה עברו לבית משלהם כשהיו בני חמש עשרה, אחרי שהם מצאו בית נטוש והם עבדו קשה כדי לשפרו ולשפצו. דיפר וביל החלו להיות יחד מגיל שתיים עשרה. שש שנים עברו מאז שהיחסים שלהם החלו.
דיפר חייך ונישק את זוג הידיין החבולות מהעבודה הקשה בעדינות. "שלום לך" הוא אמר. "התגעגעתי אלייך"
ביל צחק ונישק את עורפו של דיפר. "גם אני אלייך, היה לי קשה לעבור את הלילה בלעדייך"
דיפר צחקק והסתובב, והסיט את שיערו הזהוב של ביל אל מאחורי אוזניו. "עבדת קשה?" הוא שרל ואחז בכף ידו, בוחן את סימני השפשוף, הסימנים הסגוליו ואת השריטות, והיבלות שנגרמו מהעבודה הקשה.
ביל הנהן. "כן, מאוד. אבל זה היה שווה את זה. קניתי לנו פירות!"
עיניו של דיפר התרחבו. "שנים שלא אכלתי פרי טרי ועסיסי" הוא הודה, ועיני השוקולד שלו נדלקו בהתרגשות.
"אז היום יש לנו הרבה" צחק ביל. "ואפילו יש לנו עודף כסף על כך. אם נמשיך לחסוך כך, נוכל לעזוב סוף סוף את המקום הזה, וניסע למקום שבו לא נפחד להתובב יחד ברחובות, מקם בו נהיה באמת מאושרים. מקום בו אנחנו יכולים להתחתן מבלי שיעלו אותנו על המוקד"
עיניו של דיפר האורו עוד יותר מהמחשבה על כך. "כן" הוא לחש. "כן אני רוצה. אני רוצה בכך כל כך" הוא חיבק את ביל בחוזקה. "אני רוצה לחיות חיים ארוכים איתך, ביל סייפר."
ביל חייך וחיכך את אפו בשל דיפר. "דיפר פיינס, אף אחד לא ימנע את זה מאיתנו.
השניים צחקו ושפתיהם נצמדו זה אל זה אל נשיקה מהירה, כי קולה של מייבל נשמע מבפנים, הקוראת להם לבוא לאכול.
השניים הסתכלו זה אל זה, שילבו את ידיהם, ונכנסו פנימה יחד.
מה שהם לא ידעו, שזוג עיניים ירוקות צפה בזוג האסור, ונעלם במורד הרחוב.
לא, העיר סיילם.
כאילו, סיילם הזאת?
רגע, אמרתם סיילם?
תמשיכי דחוףףףף!!!!! הכתיבה שלך מעניינת וכל פעם שיש לך ספר חדש אני מיד עושה לו מנוי כי את כותבת פשוט מושלםםם!!!!!
זה מדהים. הכתיבה שלך מדהימה אותי כל פעם מחדש. תמשיכי!
פרק 3 - "אני אוהב אותך, דיפר פיינס"
פרק 4 - מדמם החוצה.