ב. הדין ''נקי מחצי כופר'' מתייחס למקרה ש''מתכוון להרוג את הבהמה והרג את האדם...", שאז השור אינו מתחייב מיתה, ושוב היה צריך לחדש שגם אינו מתחייב בחצי כופר.
על כך שאלה הגמרא, איזה חידוש אמר בתחילה, האם את המקרה שהמית על פי עד אחד, או החידוש השני של ''מתכוון'', שהוא החידוש היותר גדול. במילים אחרות, האם הקדים את ''החידוש הקטן'' [המית] או את "החידוש הגדול" [מתכוון]?
• רב טביומי בשם רבא: "המית" אמר בתחילה.
• רב כהנא בשם רבא [מחלוקת ביניהם מהי דעתו של רבא]: "מתכוון" אמר בתחילה.
הגמרא מביאה משל, לכל אחד מן הדעות הנ''ל.
• רב כהנא: משל ל"צייד" השולה דגים מן הים, מצא דג גדול: לוקחו. מצא לאחר מכן דג קטן, לוקחו גם כן. לכן, בתחילה אמר את החידוש הגדול [מתכוון], ולאחר מכן, לא זנח את החידוש הקטן יותר : המית.
• רב טביומי: משל ל"צייד" השולה דגים מן הים, מוצא דג קטן, לוקחו. מוצא לאחר מכן, דג יותר גדול, נוטש את הדג הקטן, ולוקח את הדג הגדול. לכן, בתחילה הביא את ההסבר הפחות טוב [המית], ולאחר מכן, מצא הסבר טוב יותר, לכן לקחו, והתייחס פחות אל ההסבר הקודם, הפחות טוב.
מסבירים את שורש מחלוקתם של רב כהנא ורב טביומי בכך, שלפי רב כהנא, גם לאחר שמצאנו הסבר ''טוב'', אנו מתייחסים להסברים פחות טובים, ולעומתו רב טביומי סובר, כי אם מצאנו הסבר ''משכנע'', אין אנו נדרשים להסברים נוספים (הראב''ד). על פניו נראה כי שיטתו של רב טביומי מייצרת לאדם ''שלוות נפש'' גדולה יותר. שהרי אם כל הזמן נחפש דברים והסברים טובים יותר לכל מה שיש לנו, נהיה כל הזמן ''במתח'', אולי לא הגענו לדבר הטוב ביותר, אולי אם נמצא ונחפש עוד נמצא משהו טוב יותר. תחושות אלו מייצרות ''מתח תמידי'' שכמובן אינו תורם לשלווה ונחת.
כנראה סברת חכמים במשפט ''איזהו עשיר השמח בחלקו'' (אבות, פרק ד' משנה א') טומנת את דרכו של רב טביומי, לשמוח במה שיש לנו ולא לחפש כל הזמן דברים וריגושים גדולים יותר.