איך זה שהסגן אלוף לא הוציא מייל על טיול שטפונות, שאלנו את עצמינו כשתפרנו את החוף המערבי מ- Greymouth ל- Haast Pass, ביום אחד ארוך וגשום. מה זה גשום, ביום אחד ניטחו עלינו, לכל הפחות, כל גשמי הברכה שירדו בארץ, בינואר האחרון.
בתמימותינו, החלטנו לנסות את מזלינו אצל אחד מספקי האטרקציות ב- Franz Josef, “מסוק לקרחון?” שאלנו, “טיול קצר? נקודת תצפית? אולי איזה סרטון קצר על קרחונים ביוטיוב?” בחיוך רחב אך נחוש, השיבה לנו נציגת השירות “נאדה. היום אנחנו לא עושים כלום”. “והתשקיף למחר?” שאלנו בתקווה. “דומה.” שפופים ולחים המשכנו להתגלגל בכביש מס’ 6 המתפתל, מתפללים שאביב ימשיך למצוא את דרכינו, דרך שמשת המכונית המעורפלת ולא יבקש החלפה בנהיגה, והאמת, הוא ראוי לצל”ש על יום הנהיגה הארוך והרטוב הזה.
מלבד הפסקת אוכל סמלית ב- Fox Glaicer, מסלול הליכה של כרבע שעה ועצירת תדלוק שהפכו אותנו לסחבות רצפה נוטפות, היינו ספונים באוטו לכל אורך היום. הנהרות הרבים שחצינו בדרך החזירו לנו בתמורה קצף אפור, ההרים, המצוקים, העצים, הדשאים והמרחבים האינסופיים של ניו זילנד גם הם האפירו, כאילו רשות השידור הישראלית של שנות ה- 70 עשתה קמבק עם ההמצאה ההזויה שלה דאז – מחיקון הצבעים.
לקראת שבע בערב, עצרנו ב-Village Haast והתבייתנו באיזה Backpacker מזדמן. לשמחתינו פגשנו שם את דנה ויונתן מגבעתיים, מיודעינו משלב מוקדם יותר של הטיול. השניים, אימצו בחום את הגימביות וגילו ספורטיביות כשהשתיים הביסו אותם במונופול. החינוך הקפיטליסטי שלנו הצליח, חשבנו בנחת, והתמסרנו לסרט ראשון, במסגרת מועדון הסרט הטוב, שפתח עבורינו איציק.
אגב איציק, למי שלא מעודכן, הוא חבר יקר שלנו, שעשה את כל 30 השעות מישראל לניו זילנד על מנת לטייל עימנו במשך שבועיים ימים. על הדרך, הארוכה ארוכה הזאת, הוא הביא לנו המון ספרים להחלפה, חוברות לימוד המצטרפות, לאלו, אפס קצת מיותמות, שכבר באמתחתינו (תסלחנה לנו מרב, תרצה וסאלי J…), במבה, טחינה והרבה השראה.
בעיר החוף Greymouth אני והבנות יצאנו לחופשה קצרה נוספת כאשר הבנים יצאו לטיול אופניים לאורך ה- West Coast Wilderness Trail . נקודת האור לאורך 102 הק”מ, המשמימים משהו, שגמאו עלמי החן וההרפתקאות ביום ורבע, היתה, ללא ספק, Kumara. עיירת רפאים אשר בשיא תהילתה, בסוף המאה ה- 19 התפארה ב- 52 פאבים ובתי מלון. “היום, כשעוברים בעיירה רואים שהיא בפשיטת רגל, הכל למכירה, בתים, חנויות, שדות, עצים, נהרות…”, אומר אביב. “זו התשובה הניו זילנדית למערב הפרוע” פוסק איציק.
יש לו מחסן כלים ששי היה מייבא אותו, כפי שהוא, למסילת ציון, אשתו, בת 50 בערך, עובדת בפאב והבן היחידי שלו, נהרג בתאונת דרכים באוסטרליה, מפילים עלי השניים עוד ועוד פיסות מידע, כדי שאתם ואני, נוכל לראות לנגד עינינו את הראסל הזה, מלח ניו זילנד ואומן זן מכני. “הבן אדם מממש את השאיפה לאנרגיה ירוקה עם טכנולוגיה של המאה ה- 19″ הם מסכמים ושולפים מתנה – לימון, צהוב ועסיסי, מהחממה של ראסל. כי כמה שזה נראה מוזר, ברשתות השיווק של האי הדרומי, נדיר למצוא לימונים, ככה שלא ברור לי איך הם מתבלים את האבקודו שלהם.
הבהלה לזהב מוליכה אותי אסוציאטיבית למקום יבש ונחמד בשם Shantitown. עיירה משוחזרת, וחמודה להפליא, מימי הבהלה לזהב, בה אני מבקרת עם הגימביות בעוד הבנים רוכבים סביב הבית של ראסל. רכבת קיטור יפהפיה ומסריחה מעשן לוקחת אותנו לסיור קצר בעיירה, אחר כך אנו מבקרות בחנות נעליים, מספרה, בית משפט, בית חולים, כלא, צלמניה, בית דואר, בנק, קצביה וחנות ממתקים. לשמחתי, הגימביות לא ממש מתחברות לממתקים הצבעוניים של המאה ה- 19, אני כן. גולת הכותרת כמובן בזהב שאנו כורות בעצמינו, בחוסר כישרון. בעזרתו של מפעיל, העוטה זקן ג’ינג’י ארוך ובגדים ברוח התקופה, אנו מצליחות לדלות כמה גרגרי זהב מיקרוסקופיים, אותם מכניס המזוקן לבקבוקון זעיר, אותו אפקיד ישירות בכספת, עם חזרתינו לארץ.
“מי שזכה לראות את נחל משמר זורם, שידמיין עכשיו איך כל זה קורה מתחת לאדמה.” מסכם איציק את החוויה בדרכו שלו.