המצב במזרח התיכון מסובך ולא מהיום וגם לא מתקופת קום המדינה. בספר “הכובע של מייג’ור פאראן” אנו לומדים על שלהי המנדט הבריטי בתקופה שגם בריטניה עצמה הייתה מסובכת מעל ומעבר. שש שנות מלחמה התישו את בריטניה הגדולה. הארץ הייתה ענייה והלכה ואיבדה ממושבותיה. האימפריה שקעה וכך האנגלים בעצמם לא ידעו מה לעשות עם המזרח התיכון בכלל וארץ ישראל בפרט. ברוב המזרח התיכון הם הקימו מדינות בובות, מינו שייחים למלכים וייסדו שושלות שלא קיימות. הקרטוגרפים לא רצו לעבוד קשה, בכל מקום שאתם רואים קו גבול ישר כסרגל זוהי התערבות אנושית. את התוצאות אנו רואים היום, כאשר מדינות פיקטיביות כסוריה ועיראק התפרקו וחדלו לתפקד. כאז כן היום היה לפחות אינטרס קדוש אחד. הוא שחור, צמיגי ונסחר כרגע במחירים שסביב 50$ לחבית. מה שלא יהיה, הבריטים רצו אספקה סדירה לנפט (אם תהיתם פעם למה צורתה של ירדן משונה כל כך, הרי שהדבר נועד להבטיח הגעה עד שדות הנפט בעיראק אותם אנו מכירים בשמות H2 H3).
בכל אופן אנו בארץ ישראל (ונזכיר שארץ ישראל היא למעשה ירדן וישראל של ימינו) עסקינן, המצב פה יותר מסובך. אמנם יהודים היו גם בעירק אבל לא היו להם שם שום שאיפות מדיניות. כפי שאמרנו, הבריטים לא ממש ידעו מה לעשות בארץ ישראל. על השקט הם לא הצליחו לשמור, מרוב הבטחות הצהרת בלפור הם נסוגו, עליית היהודים הוגבלה מאד גם בימי השואה וגם לאחריה, והעיקר צריך לשמור על הנפט. נוסיף לכך את הנטייה האנגלית לאנטישמיות שנשארה עוד מימי הביניים החל מהטבח ביורק בשנת 1190, גירוש יהודי אנגליה ב-1290 ועד לעובדה שגם בבית המלוכה הבריטי היו תומכים מובהקים בהיטלר (לפני פרוץ המלחמה). נרחיק מעט מעבר לתחום הספר ונזכיר את בחירתו של קורביין בימים אלו לראש מפלגת הלייבור והתחזקות מגמות אנטי ישראליות, שהן למעשה מגמות אנטי שמיות באי הבריטי. יחסי בריטניה-ישראל הם מתוחים וידעו עליות ומורדות אולם הן מאופיינות בחשדנות כבדה משני הצדדים.
נחזור לספר, על הרקע שתארנו, הוקמו בארץ ישראל חוליות מיוחדות ללוחמה בטרור (מחתרות האצל והלחי) ומייג’ור פאראן, גיבור מלחמה אך טיפוס בפני עצמו מונה לעשות סדר בארץ ישראל. אותו פאראן שאמנם היה גיבור מלחמה אך חמום מוח ופרוע עצר נער בן 16, חקר עינה ולמעשה רצח אותו, העלים את גופתו והסתיר את מעשיו. הציבור זעם, הבריטים הכחישו עד שלא הייתה להם ברירה אלא לאשר. פאראן ברח וחזר ולבסוף הועמד למשפט צבאי מגוחך למדי בו זוכה, וגם בכך הסיפור לא נגמר.
הספר מעניין ומרתק, גם לקבל נקודת מבט שונה מהרגיל על האירועים. ההיסטוריה היא עניין בעייתי והיא נכתבת על ידי המנצחים. גם בתוך ישראל, ההיסטוריה שוכתבה. פרקים שלמים בתולדות ההגנה: הסזון – הרדיפות אחרי אנשי האצל והלחי וההסגרה שלהם לבריטים, נשארו מחוץ לספרי הלימוד עד עליית הימין לשלטון בשנות השמונים. נקודת ההשקפה הבריטית מוכרת אפילו פחות. אבל מעבר לכך שאנו קוראים בספר כאילו הוא ספר מתח, אין אנו יכולים להתנתק מכך שמדובר בנו הנמצאים כאן ושאותם אירועים מלפני שבעים שנה משפיעים עלינו עד היום. את המסקנות מהספר כל קורא כבר צריך להסיק לבד.
בתחילת מאי 1947 נעלם אלכסנדר רובוביץ׳, נער בן 16 מירושלים, שהדביק מודעות רחוב עבור ארגון הלח”י. חששם של בני משפחתו לגורלו הלך וגבר לאחר שעדים סיפרו שראו את רובוביץ׳ מוכנס בכוח למכונית שנסעה מהמקום. בזירה נמצא כובע אשר בתוכו היו רקומות כמה אותיות באנגלית שהרכיבו שם משפחה משובש.
הפרשה עוררה סערה רבה לא רק בארץ ישראל, אלא גם בבריטניה, ואנשי הלח”י נשבעו לנקום את נקמתו. אך משפחתו של אלכסנדר רובוביץ׳ לא זכתה לקבור את בנה וגופתו לא נמצאה מעולם.
דיוויד סזרני, היסטוריון יהודי–אנגלי, מנתח את פרשת רובוביץ׳ תוך התבססות על מסמכים ארכיוניים מלונדון ומירושלים בפירוט עשיר ובסגנון עיתונאי השומר על מתח מתחילת הספר ועד לסופו.