כמו שכל הסבתות אמרו, זה יגמר בבכי. צעירה תמימה בדרכה למנזר, ליי פרישות ותמימות, לוקחת פניה לא נכונה, מתאהבת ומתחילה בדרך מטה שבה היא מתעשרת, מתדרדרת, מאבדת כל עכבות, הופכת לפילגש וממשיכה בדרכה מטה בזנות ונוכלות עד לסופה המר.
זהו. חסכתי לכם ערב באופרה.
בכל מקרה היא כבר ירדה מהבמה, אז זה סוג של תחליף.
שוב אני מוצא את עצמי באופרה, מבריג עדשות בחושך, בחזרה הגנרלית. עוד עונה שהחלטתי להצטרף לקבוצה הקטנה אך איכותית של צלמים שקיבלו את הזכות לצלם בחזרות הגנרליות של האופרה הישראלית, בהנחיית הצדמ”ור הגדול יוסי צבקר (צַלָמנו, מורנו ורבינו).
אבל זה כמו חדר כושר צילומי (אם אצטט את הצדמו”ר). 7 פעימות אופרה בעונה. 7 פעמים שאני יושב שם בשקט וצריך להתמודד, כצלם עם תנאים לא פשוטים בחושך, כשערימת אנשים לבושים בקפידה עומדים ממול וצועקים, או לפחות שרים בקול גדול בשפה שלרוב איני מבין. הסקרנות הטבעית שלי גורמת לי לרכון אחורה, להאזין ולקרוא את התרגום שרץ סביב לבימה אבל כל פעם יש פריים יפיפה על הבמה ואני שומע גם את הקליקים של חבריי שיושבים סביב וה FOMO הישן קופץ לו פנימה.
בערב טוב, אני חוזר עם פחות מאלף תמונות (800 בערך בפעם האחרונה) ואז צריך למיין אותן ולזנוח מאחור תמונות מצוינות כי ההסכם הוא להביא למפגש שקורה אחרי כל אופרה לא יותר מחמש-שש תמונות.
לבחור 5 מ1000. קשה? מאוד. אחר כך יושבים בחדר החשוך וכל פעם מישהו אחר מציג ואתה רואה תמונה ואומר – “הי! גם לי יש אותה אבל בחרתי שלא להביא!”. זה בסדר. זה מתרגל צניעות והערכה. זה טוב.
הרמה עולה כל הזמן. כולנו בחדר הכושר הזה והאימון ניכר. הרמה מעולה ויש תמונות לעיתים שאתה עומד נפעם. איזה יופי. לא רק ביצוע אלא גם היכולת לתפוס מצב, רגש, סיפור שלם בפריים אחד. זה נפלא.
רציתי לדבר קצת על מנון. אופרה שבה עלמה צעירה ותמימה העושה את דרכה אל המנזר להיות נזירה חסודה סוטה מדרכה בשל אהבה ומתדרדרת לחיים של פילגש, זנות רמאות ובסוף למוות. מבוססת על ספר שהיה סקנדל רציני בצרפת כשיצא ואפילו נאסר בהפצה מה שגרם עוד יותר לפופולריות שלו. האופרה מנון נכתבה פעמיים – בידי ז’ול מסנה הצרפתי (שזו האופרה שלו המוצגת בתל אביב) וגם בידי פוצ’יני האיטלקי.
לפעמים אני רץ עם דברים שאני רואה, מנסה טכניקות שלעיתים מתקבלות באהדה ולעיתים לא.
למשל, כשמנון, התמימה עדיין בוחרת בדה גרייה הצעיר שבו היא מתאהבת בפונדק הדרכים הם בורחים יחדיו מדודה שבא לאסוף אותה למנזר.
או מנון הפריזאית החוצה את הבימה בהיסוס ומשאירה שובל של תנועה.
ולפעמים צריך פשוט לקחת את היצירותיות ולעצור את הצורך לקחת ולבנות עוד על אימאג’ אחד טוב. או אולי, לעצור את כל הקולות מסביב ולעשות מה שבא לי כי בסופו של יום – זה שלי מהבית.
פוסט זה פורסם בקטגוריה Music, עם התגים Live, manon, Music, opera, אופרה, הופעה, הופעה חיה, מנון. אפשר להגיע ישירות לפוסט זה עם קישור ישיר.