"תראי" היא אומרת לי, "זה בא והולך את יודעת". אז אני נזכרת בשיר של פוליקר שממשיך משם ואומר "זה כואב שאני, אני בך נוגע, זה כואב שאת בוכה".
זה עולה לי, כי מולי המטופלת מספרת על הכאב של הפרידה שלה,אצלה כאן ועכשיו זה בא והולך, ושוב בא. זו העצבות, הדיכאון הזה שמה יהיה?
"אני לא מרגישה שאני יכולה להמשיך", היא אומרת.
לדעת ש"מותר" להם להיות איך שהם, הם יכולים להיות מצחיקים ובמרכז העניינים אך הם לא חייבים לעשות זאת בכדי לכסות את המצוקה הפנימית שלהם.
ואז? אז במעלה ההר הוא מתעייף אם הוא מקשיב לקול הפנימי הוא נח, אבל הטיפוס הזה עסוק בליישם דברים אז הוא ממשיך ואז...יום אחד הוא קורס, הוא בדיכאון, כל הגוף תשוש, עייף, הוא מרגיש שהוא שלולית.
וכך נוצר עומס.
ובכן, ניתנת לה תמצית המאפיינת אנשים עם עומס יתר אחרי יומיים היא מדווחת שהיא מרגישה הקלה מעין רצון לאתנחתא.
נשמעה מנוחה בקולה.
אוהבת להיות עם עצמה, פחות מעמיסה, מתפנה למה שהיא באמת אוהבת. אז מה קרה? היא נשארה אותה בחורה מעשית ואחראית אך פועלת ממקום לא לחוץ- שלוו יותר.
ויש את הטיפוס שיש לו ציפיות נוקשות וגבוהות מעצמו, כך שדבר רגיל ונפלא שקורה לו -הוא לא רואה אותו אלא שואל למה לא קרה יותר, אז הוא בדיכאון בגלל שהפרוייקט עבר 9 ולא 10, אחרים היו מאושרים מזה . הוא לא.
וכל מה שהם צריכים (כאמור, בכתבות הקודמות,) להקשיב לקול הפנימי, ולאהוב את עצמם.
דליה ודוד המרכז לבריאות טבעית - ‏27/‏06/‏2006 08:39 1.
שביט - ‏25/‏02/‏2007 20:58 2.