גדלתי באופקים ואני הבכורה מבין האחים – 3 אחיות ושני אחים. הייתי הראשונה שלמדה בכפר הנוער אשל הנשיא, אחרי הגיעו לשם שתי אחיותי. אני והאחות הצעירה למדנו וגרנו בפנימיה עד סוף י"ב ואחותי הבינונית אחרי שנתיים החליטה שזה לא מתאים לה, היא רצתה לחזור הביתה ולכן בסוף כיתה ח' היא חזרה ללמוד באופקים.
על כפר הנוער אשל הנשיא שמעתי מבני הדודים שלי. כיתה ז' עדיין למדתי באופקים אבל זה היה ממש טראומתי בשבילי, הבנתי שבמסגרת בית הספר באופקים לא אצליח להרים את עצמי למעלה, חוץ מזה חיפשתי חברה טובה יותר. החברים הטובים שלי עד היום הם אלו מהפנימיה. למדו שם הרבה תלמידים כמוני מעיירות פיתוח בנגב שחיפשו להרים את עצמם ולפגוש חבר'ה אחרים. ההורים שלי התנגדו בתוקף שאלך לפנימיה אבל אני התעקשתי.
לגבי הקשר עם התלמידים האקסטרנים שהם סך הכל רוב תלמידי בית הספר... היו לי יחסים טובים בעיקר בכיתה ט' ו – י' אבל החברים הטובים שלי היו אלו מהפנימיה. בבית הספר התערבבנו לגמרי בכיתות הלימוד, כל אחד היה במגמה אחרת, אני במגמת מדעי החברה, היום אני מורה לאזרחות. דרך אגב, אחותי הקטנה דווקא התחברה הרבה יותר לאקסטרנים ממני, נראה לי שקצת השתנה שם מכיוון שכשאחותי הגיע ללמוד שם כבר קיבלו ללימודים אקסטרנים גם תלמידים יותר חלשים ולא רק את המצטיינים שמטבע הדברים היו קצת אלטיסטים.
תמיד הרגשנו צורך להוכיח את עצמנו, צורך להיות מקום ראשון, כמובן שזה נובע מכך שאתה קצת שונה ובה מנקודת פתיחה פחות טובה, אבל זה מדרבן.
הצוות היה מדהים ובעיקר מנהל כפר הנוער, מילר, הערצנו אותו. הוא היה דמות חינוכית אמיתית, היה נכנס לעשות מילויי מקום בכיתה כשמורה לא הגיע, הסתובב והכיר את התלמידים. גם המדריכה שלי בפנימיה הייתה דמות נערצת. את המורים שגרו בכפר הנוער הכרנו יותר טוב והיינו ביחסים מאוד טובים איתם. עשינו להם בייביסטר לילדים והם היו מחיובים, בגלל שהם גרו בכפר, לתת לנו שיעורי תגבור, כך נוצרו קשרים מאוד טובים.
אין ספק שכשאני מסתכלת על המשפחה שלי, עלי ועל האחיות שלי שלמדנו באשל הנשיא, אני רואה את ההבדל בגדול לעומת אחי שלא עשה את הצעד הזה. אנחנו התקדמנו מאוד והוא פחות.