כפר גלעדי, כמו תל חי, מטולה וחמרה, היה באותם ימים אחד מארבעה יישובים זעירים שאוכלסו על ידי כמה עשרות יהודים בלבד. לטרומפלדור הוגשה ארוחת הבוקר, והיה מפטפט עם החברים כשלפתע נשמעו יריות. קול רעמן הגיע מכיוון דרום. עוד טרומפלדור קם על רגליו וכבר פרצה אחת הנשים לחדר האוכל, וסיפרה כי תל חי מצויה תחת מתקפה. מיד נאספו סביבו כמה צעירים ועימם יצא בחזרה לכיוון תל חי.
תל חי בנויה לפי דגם "החצר": מבני המשק והמגורים הוקמו לאורך שלוש צלעותיו של מרובע, ואת המתחם סגרה צלע רביעית בדמות קיר גבוה, ובו נמצא השער. במבנה המרכזי היו שתי קומות, וחצר רחבה נשתרעה לפניו. המקום היה מבוצר היטב, והחדירה אליו שלא בדרך השער, היתה כמעט בלתי אפשרית.
כשהתקרבו טרומפלדור ואנשיו אל תל חי, השתוממו למראה מאות הערבים שהקיפו את המתחם. למרות זאת, לא נרתעו ונכנסו פנימה. ניתנה הוראה לאייש את כל עמדות הירי, ובציפייה דרוכה המתינו שני הצדדים להתפתחויות. זמן מה אחרי כן, הופיע בקרבת הפתח כמאל אפנדי מן הכפר חלסה, ועימו מתי מעט חמושים. הם דרשו היתר להיכנס ולחפש אחר צרפתים.
בימים ההם היתה אצבע הגליל נתונה תחת שליטה בלתי איתנה של צרפת. הערבים שהורגלו במשך מאות שנים לשלטונם של העותמאנים, לא היו מרוצים מחילופי הרשויות, ומנעו מן הכובשים החדשים להשליט את מרותם באזור. היהודים המעטים שהתקיימו בקושי באזור ביקשו לא ליטול צד במאבק, ובמסגרת מדיניות זו התירו לערבים המקומיים לבדוק אם צרפתים מסתתרים ביישוביהם הקטנים. טרומפלדור, באי רצון מופגן, אישר אם כך לאפנדי ולאנשיו להיכנס לתל חי, ולא היו לו כל סיבות לחשוד במהימנותם. זו היתה דרכם של אנשי "השומר" גם בכפר גלעדי.
גם לאפנדי לא היתה כל כוונה רעה, אבל דבר מה בהתנהגותו הבלתי סובלנית של טרומפלדור לא נשא חן בעיניו. אפנדי חש שהוא נתון במלכודת, וכשהבחין בכלי הנשק הדרוכים בידיהם של השומרים הערניים אך גברה עצבנותו. אחד ממלוויו נתקל בדבורה דרכלר בעליית הגג שבמבנה המרכזי. הוא דרש ממנה במפגין לפרוק אל מול עיניו את נשקה. היא סירבה לכך. כשראתה כי הערבים מתעקשים שכך תעשה, צעקה לטרומפלדור: "אחד מהם רוצה לקחת ממני את האקדח". טרומפלדור קצר הרוח קרא לה להתנגד בכוח. היא אמרה שתעשה כן, ואז נשמעה ירייה.
טרומפלדור, שהיה לוחם מטבעו, לא איבד את עשתונותיו. מיד הורה לכל השומרים לפתוח באש על מאות הערבים שהתגודדו מסביב למתחם המבוצר, ורץ בעצמו לסגור את השער. אפנדי ואנשיו לא קפאו על מקומם והחלו אף הם לירות ללא רתיעה לעבר כל יהודי שנראה בחצר. יריותיהם כוונו לעבר השער, ומכדוריהם נפצע קשה יעקב טוקר, ומיד אחריו נפגע טרומפלור. המפקד הפצוע קרא בשארית כוחותיו לפנחס שניאורסון ליטול עליו את הפיקוד, וזה מילא באומץ אחר פקודתו.
בינתיים נפצע גם נתן ז'ולטי שניסה לגרור את טרומפלדור למקום מחסה. קרב היריות בין המגנים לתוקפים מבפנים ומבחוץ נמשך עד שקיעת החמה. בחסות החשכה יצאו שלושה מאנשי תל חי להזעיק תגבורת נוספת מכפר גלעדי. יחד עימם שב הרופא, ד"ר גרשון גרי. הוא מיד ניגש לטפל בז'ולטי, ומצא גם כי יצחק קניבסקי שחשבוהו למת עודנו בחיים, חרף פציעתו הקשה. מצבו של טרומפלדור היה אנוש. כששאל אותו ד"ר גרי איך הוא מרגיש, השיב טרומפלדור המותש: "אין דבר, כדאי למות בשביל הארץ". את דבריו אלו שמע גם אברהם הרצפלד שהוזעק מכפר גלעדי. ימים ספורים לאחר אותה מתקפה פורסמו בעיתונות העברית באופן בלתי תלוי, דבריו האחרונים של טרומפלדור, ומשפט זה הפך מיד לסמל מאבק היישוב ונאמנות מוחלטת למולדת.
טרומפלדור הוציא את נשמתו זמן קצר לאחר מכן, כשניסו לפנותו באלונקה לכפר גלעדי. יחד עימו נפלו בקרב על תל חי גם דבורה דרכלר, שרה צ'יזיק, בנימין מונטר, וולף שרף ויעקב טוקר. האמן אברהם מלניקוב הוא שעיצב את פסל "הארי השואג", ובו מונצחים גם אהרן שר ושניאור שפושניק, שנפלו לפני כן בהגנת אצבע הגליל.
אלו קורותיו של תל חי ביום י"א באדר תר"פ. מילותיו של טרומפלדור הפכוהו לגיבור רוח בעיני כל, ולאו דווקא גבורתו בקרב ההוא – קרב שמלכתחילה היה צריך להימנע. טרומפלדור נפגע קשה עוד בטרם הספיק ללחום על חייו, ואולי אף לירות. מאז מנסים היסטוריונים מטעם לסלף את דברי הימים ככל יכולתם. יש הטוענים כי דרישתו של כמאל אפנדי לחפש צרפתים בתל חי לא היתה אלא תכסיס ערמומי כדי להיכנס פנימה למתחם המבוצר, והיענותו החיובית של טרומפלדור היתה בגדר טעות פטאלית. ויש כאלו שאף הרחיקו לכת וטוענים כי טרומפלדור פלט קללה עסיסית ברוסית, וכי אין שחר למילותיו האחרונות (בגרסתן הספרותית): טוב למות בעד ארצנו. אלה וגם אלה משקרים ביודעין.