לימדונו רבותינו שנסמכה פרשת דיבת מרים על משה רבינו לפרשת המרגלים ללמדנו שאע"פ שהיו אמורים לקחת מוסר ממה שאירע למרים ע"י לשון הרע בכל זאת לא לקחו מוסר ואמרו לשון הרע על ארץ ישראל. ואכן בגמרא מסכת ערכין פ"ג מבררת הגמרא שעוון המרגלים היה לא על שדיברו על הקב"ה אלא על "דיבת הארץ" שדיברו על לשון הרע על ארץ ישראל.
ונשאלת השאלה: מדוע באמת אסור לומר לשון הרע על ארץ ישראל, וכי אסור לומר על אבן דבר לא טוב, על עץ דבר לא טוב, וכו'?
התשובה לכך היא שהארץ הקדושה הזאת אינה ככל הארצות, אלא היא היא הארץ שבחר השי"ת להשרות שכינת קודשו. היוצא מדבר זה הינו שהמדבר לשון הרע על ארץ ישראל כביכול מדבר לשון הרע על שכינתו יתברך שבארץ, והרי הדבר ברור שאסור לדבר לשון הרע על הקב"ה או על שכינתו יתברך.
גם היום עלינו לתקן את חטא המרגלים בנוגע לארץ ישראל, לא רק כלפי מי שאינו מאמין בתורת ישראל והרוצים לחלק את ארץ קדשינו לידי העמים, חס וחלילה. עלינו לתקן זאת גם בתפיסת המאמינים בתורת ישראל, אלא טח עיניהם מלראות את גודל קדושתה של ארץ קודשינו. יש פתגם בפי אנשים "ארץ ישראל בלי תורה כגוף בלי נשמה". אמנם, המציאו משפט זה בדורות האחרונים כדי למנוע את התפיסה החילונית שאפשר ארץ ישראל בלי תורה. אמנם, מצד שני יש תפיסה מוטעית מאד שיכולה להשתרש מפתגם כזה, שכביכול הארץ הקדושה הזו היא רק כלי ריק בלי נשמה. והרי כבר ציינו שתפיסה זו אינה נכונה, אלא לימדונו רבותינו שהארץ היא תמיד עם נשמה היא היא שכינת עוזינו. אמנם, יש מדרגות בהשראת השכינה בארץ ישראל ואינו דומה למצב של רוב יושביה עליה שאז מתחייבים במצוות דאורייתא של תרומות ומעשרות בארץ למצב של חלוקת הארץ לשבטים שאז יש גם שמיטות ויבולות מן התורה בארץ, לבין מצבינו כיום. אך כל אלו הם בדרגות השראת השכינה בארץ, אך השכינה קבועה וקיימת בארץ ישראל.
שנה ועד אחרית שנה"
(Monday) Although for every parsha I must pare down the sources and the words available on the topics which we discuss to share you with a digest of some of them, this parsha Shlah is so dense, from beginning to end, with topics such as Hebron, the Avot, the Land of Israel, and the The Holy Presence that it has been considerably difficult to decide where and how to begin, and even more so how to end. Therefore, let us focus on a practical part of the parsha that all of us are already familiar with – the mitzvah of taking Halla.
(Tuesday) For starters, the opening words in the Torah to this mitza are, ‘when you come to the Land’, and the Shulhan Aruch begins these laws with (Yoreh Deah 322 – entitled): ‘the difference between Halla of the Land of Israel and Halla of the Diaspora’. On e of these laws states (ibid, 2): ‘Halla is Torah-ordained solely in the Land of Israel… and only when all (the majority – Aruch HaShulhan and more) of Israel are upon it, as it says: ‘when you come’, the coming of all of you and not just part of you’… otherwise it is rabbinic.’ Although there are many laws pertaining to Halla, one of the most basic requirements for liability is that the batch become one unit, fluids and solids together.
(Wednesday) We may recommend to meditate on these ideas while kneading dough via the concept of Hebron. It is Hebron, ‘City of the Patriarchs’, which reminds us both of our commitment to the Holy Land ‘promised to our Patriarchs’ and the concept of unity of our people in the Land (‘one people in the Land’ – Shmuel 2, 7, 23) by its very name ‘hebron-lehaber’, ‘to unite’.
(Thursday) When we raise the Halla to become ‘the holy teruma’, we can meditate on how through the unity of our People, ingathered in our Holy Land, the spirit of holiness is raised towards the Cohanim, messengers of HaShem in the Bais HaMikdash, raising ourselves towards The Holy Presence in our Holy Land. It is this ‘spirit of holiness’ that Kaleb tapped into by praying in Hebron many years ago, instilling within him, and all that go in his footsteps till today, ‘the different spirit’ of courage and bravery to ‘fight the case’ for the Holy Presence in our Holy Land. It is when we connect to our roots, to the Torah, called ‘Hebron-haber’ (Zohar on title quote), to the Forefathers, and to the Holy Presence with them, that we stay faithful and forever true to our Holy Land, despite our enemies and even despite ‘leadership’ among us that confuses us from the truth.