פרשת נדרים האמורה כאן, פרשה מופלאה ונשגבה היא, ושתי בחינות לחיוביות ולייחודיות שבה. מחד, מהבחינה הכללית, הרי לפנינו אדם המוכן לקבל על עצמו מעשים והתחייבויות חדשות. מאידך, מבחינה ספציפית סובייקטיבית, מדובר כאן בהתחייבויות הנוגעות לעבודת ה', שעל ידן רוצה האדם להגיע למדרגות גבוהות יותר. שכן, בקבלת הנדר הריהו כמצווה לגבי אותן התחייבויות, והרי גדול המצווה ועושה ממי שאינו מצווה.
אכן, למרות תיאור חיובי זה, הרי שפרשה זו טומנת בחובה סכנה גדולה. שכן קל לו לאדם לקבל על עצמו התחייבויות אך לא פעם הוא מתקשה לעמוד בהן, ואז ייחשב הוא לחוטא, כאמור בפרשתנו.
שני צדדים אלו של העניין, הם גם הצדדים בהתנהגות בני האדם. מחד, קיימת באדם נטייה לשמרנות - לשמור על הקיים, לא להיכנס להתחייבויות מיותרות, לא להסתבך. מאידך קיימת בו השאיפה לפרוץ קדימה, לנסות דברים חדשים, לכבוש ולהרחיב אופקים.
מהי, איפוא, דרך הישר - האם על האדם לנדור ולקבל על עצמו התחייבויות או שמא עדיף שלא יסתכן אלא יישאר במצבו וברמתו הנוכחית.
אסור לאדם להישאר במצבו ולקפוא על שמריו, אלא עליו לשאוף ליותר, הן בתורה והן בתחומים אחרים, עליו להציב מטרות ולהשיגן. אמנם עליו לדעת לעשות זאת במידה נכונה, כך שאכן יוכל לקיים את שקיבל על עצמו, ולא יותר. שכן אם יציב לעצמו מטרות נעלות ללא יכולת להשיגן ולקיימן, הרי שבאי קיומן ישנה סכנה גדולה. מחד, הדבר יוכל להביאו לידי זלזול וקלות ראש באותם דברים נעלים, ומאידך יכול להביאו למפח נפש בשל האכזבה על אי יכולת לעמוד במשימות.
אדם המציב לעצמו משימות ומעשים ומקיימם הרי הוא הטוב מכולם וגם ר' מאיר יודה בזה. הדרך המנחה הריהי האמורה בפסוק: "מוצא שפתיך תשמר ועשית".
 שיחה שהועברה בסעודה שלישית, שבת פרשת כי תצא, אלול התשנ"ב. עפ"י סיכומו של דני אורנבוך.