You are currently browsing the category archive for the ‘כללי’ category.
בשבוע שעבר התבשרנו על השקה חגיגית מבית רפא"ל, היוצרים של הלהיט "כיפת ברזל". שם הפלא החדש הוכרז בחגיגיות: "שרביט קסמים", כנראה השם המקורי "קלע דוד" היה כבד מדי ולא מספיק צבעוני לתיאור מערכת יירוט ארטילרית.
רק לי זה מזכיר את הטיל של סורן מ"מסע בין כוכבים: דורות"?
הצלחת כיפת ברזל בהגנה על ערי הדרום מירי טילי גראד בשנה האחרונה הרשימה את מקבלי ההחלטות ורושמי ההמחאות. התוצאה: פיתוח מואץ אף יותר של מספר "שכבות הגנה" לשמי ישראל, במימון מיליארדי דולרים מתקציב קופת המדינה ומסיוע אמריקאי. לפי פרסומים בתקשורת, "שרביט קסמים" אמורה הייתה להפוך מבצעית החל מ-2015 אך כעת כבר צופים מוכנותה לשנת 2013. זו עתידה ליירט טילים בטווחים בינוניים עד ארוכים שמערכת "חץ" הקיימת תחשב שלא ליירט, רקטות כבדות ומטוסי אויב, וכן אמורה לספק הגנה מפני "איומים עתידיים". אין ספק: חשוב להיות מוכנים. עם זאת, המרוץ לפיתוח הגנה מיידית מפני התקפה שעוד לא קיימת טכנולוגית השאיר מאחוריו את הסיבה המוצהרת ליריית הפתיחה שלו.
העיר שדרות ויישובי עוטף עזה מונים עשרות אלפי תושבים. אלה נמצאים תחת מתקפה ארטילרית מתמדת כבר יותר מעשר שנים. זוהי שגרה אבסורדית של חיי אנשים מכל הגילאים, שלל העדות ומגוון מעמדות סוציו-אקונומיים. גורמים במערכת הביטחון מציינים כי מאז מבצע עופרת יצוקה פחת משמעותית ירי הקסאמים לעבר שדרות ויישובי עוטף עזה. אמנם כבר לא משוגרים 40 קסאמים ביום לעבר העיר – אך גם שיגור בודד בחודש משמעותי לתושבי האזור.
הפסוק הלעוס "לא נגרם נזק ולא היו נפגעים" שחוזר בדיווחי חדשות על פיצוץ רקטה בשטחים פתוחים עושה עוול כל פעם מחדש – לשגרת החיים הנפיצה של עשרות אלפים, למצוקה פוסט-טראומתית שכופה זיכרונות קשים על רבים מתוכם. על המוכנות התמידית, המתח הנפשי והפיזי – דריכות בהמתנה לקול המתכתי של הפעלת מערכת הכריזה, ומיד אחריו קול הקריאה המוכרת – "צבע אדום. צבע אדום. צבע אדום". מאותו רגע יש לכולם 10 עד 15 שניות להגיע למקום מוגן, לא חשוב אם היו באמצע מקלחת, כמה ילדים עליהם לאסוף עמם ואפילו לא אם ביכולתם ללכת.
עמיר פרץ, תושב שדרות, היה זה שדחף בתקופת כהונתו כשר הביטחון את פיתוח מערכות ההגנה של רפא"ל. ל"כיפת ברזל", ידעו כבר אז, יכולת ליירט טילים בטווח של 4 עד 70 ק"מ מנקודת השיגור – טווח שלא כולל את שדרות ויישובי עוטף עזה. אז החליטה הממשלה להשקיע כמה מאות מיליוני שקלים במיגון בתים ביישובים אשר נמצאים בטווח של עד 4.5 ק"מ מהגבול. מבצע המיגון עדיין נמשך בחלק משדרות והיישובים הסמוכים, ועל שיטת הקבלנות שנבחרה לניהולו אפשר לכתוב עוד סדרת טורים שלמה. הנקודה הבולטת – במיוחד לנוכח מסע גיוס הכספים שנעשה על גב מצוקת תושבי הדרום – כיפת ברזל מעולם לא נועדה להגן על האזור מוכה הקסאמים. שם, עדיין מחכים לאיזו פייה שתעזור גם להם.
הבלוג הזה מוצא עצמו עוסק, לרוב, בדברים מדכאים להחריד ומדי פעם, נחמד לפרסם פה גם משהו מצחיק. יקירת הפודקאסט וגרסאת חוק 63 שלי [נפשית בלבד, פיזית אין בינינו שום דמיון], נמי לין פודוס [רקס] מספקת את ההומור להיום, במה שאני גאה לקרוא לו "פינת הניטפוק של נמי": סקירת כל שגיאות הכתיב, התחביר והעברית בטקסט כתוב. והפעם- "שיר של אש ושל קרח, ספר 1- משחקי הכס".
ב16 ליולי אחזתי בידיי את "משחקי הכס", אופוס, הוצאה ראשונה, שנת 1999, והתחלתי לקרוא.
בטעות הראשונה אמרתי "אה, טעות".
בטעות השניה, השלישית, הרביעית והחמישית אמרתי לעצמי בכל פעם "למה אני לא מסמנת את זה?!".
ואז התחלתי לסמן את זה. שבועיים וחצי אח"כ גמרתי את הספר.
להלן תעתיק כל דגלוני הסימון שהדבקתי בספר לפי הסדר. חלקן טעויות פירמוט, חלקן שגיאות הקלדה מביכות, וחלקם ניסוחים מוזרים שמעידים על תרגום גרוע בעליל או ש"סתם" נשמטה לה איזו מילת מפתח מהמשפט שהיתה מבהירה את העניין.
השתדלתי להדגיש את הטעות היכן שהיה אפשרי. כל ההדגשות שלי, כל ההטיות במקור.
לקראת הסוף כבר כל כך לא האמנתי שמשהו לא מקצועי כזה יכול לצאת מהוצאת ספרים שמכבדת את עצמה, שייתכן שראיתי טעויות היכן שלא היו. אלה מסומנות בסימן שאלה.
ואת המלכה ואת המלך ותא הנסיך ג'ופרי.
"בדיוק כך. זאת האחיזה. את לא מחזיקה גרזן מלחמה את מחזיקה -"
זה היה מהלך האפשרי היחיד.
“אני סובר שזה דם סוס"
טיריון שם את הקסדה הגנובה שלו ולקח את הגרזן מברון.
[..] לעצום עיניים ולסיים את אשר התחלת "
סר רודריק הוריק קמעה, אך לא להצטמרר.
[..] החזרתי לו כגמולו, נד ".
מעכה החרב הארוכה שריון ועור ובשר. האיש על ברכיו צרח.
[הכותונת] התחתונה שלו החלה להתאדם.
"כולם היו חביבים ונעימים, הוד מעלתך, תודה שאלת"
"אני אעזוב אותך. יש סירים שצריכים לקרצף".
בשמים כוכבים לבצבץ.
כך לא ייתכן.
" הלורד אביך לא בא לכלולות.
האישה הזאת שלי תעניק לי בן כעת חיה בעוד שנה, אני מוכן להמר.
ואילו האראחות והחיצים זרעו את הקרקע חדש והרוו אותה בדם.
"לא חאל דרוגו צריך לחכות"
מאז כבר הספקתי לשאול את "עימות המלכים" באנגלית. אני יודעת שהוא כבר תורגם ע"י יעל סלע-שפירו ונחשב טוב יותר, ואולי גם לא חסכו על הגהה, אבל החלטתי לעשות מאמץ ולנסות לצלוח את אלף עמודיו בשפת המקור.
אז… חזרנו. כן. קצת חלודים, אבל כן.
כמו בכל שנה, עם בוא עלינו מצעד הגאווה, נשמעים קולותיהם של אלו אשר מתנגדים אליו- מסיבותיהם הדתיות [אלה בהמות אלה, עושים תועבה] מסיבותיהם השמרניות [מה הם צריכים את המצעד, למה ככה ברחוב, למה מול כולם, לא מפריע לי שיעשו מה שרוצים בבית] עווד. עיקר ההתנגדות היא נגטיבית; הקבוצות המתנגדות רואות בעצם קיום המצעד פגיעה בעקרונות חשובים להן. ההתנגדות הפוזיטיבית- זו שרואה חשיבות בקיום המצעד, אך לא באופן בו הוא מתנהל- היא כבר סיפור אחר.
"המצעד הרדיקלי" שיתקיים באותו היום ובתוואי זהה בחלקו למצעד הרגיל, הוא דוגמה מובהקת להתנגדות פוזיטיבית שכזו. אין לחשוד בו שמי ממשתתפיו מתנגדים לשיוויון זכויות לכלל האזרחים מבלי קשר לנטייתם המינית, ההתנגדות שלהם פונה פנימה, אל האופן בו מוגדרים ה"גאים" של מצעד הגאווה.
עכשיו, חשוב לומר כבר בהתחלה- יש לגישה הקווירית יותר מנקודה נכונה וחשובה אחת. עצם ההתייחסות לקהילה הגאה כ"הומולסבית" [או, בקרב חוגים מסויימים, להטב"ק] בעייתית בלשון המעטה משום שהיא עושה מעין רדוקציה של האדם לנטייתו המינית ותו-לא [שהרי אנחנו לא מגדירים פלוני כ"חבר קהילה ההטרוסקסואלית"] במקום שתתפס הנטיה המינית כחלק מהמכלול שהוא בן אנוש. ההתייחסות להטרוסקסואליות כ"ברירת מחדל" היא הגורם ללא מעט מההתנגדויות השמרניות [להתנגדויות הדתיות סיבות אחרות וקשות הרבה יותר לטיפול] ונכון וראוי לפעול לשינויה.
אבל, נכונות וחשובות ככל שיהיו הנקודות הללו, הן לא הבעיה במצעד הרדיקלי.
המצעד הרדיקלי* מבקש למצוא את השורש המשותף לדיכויים של זהויות שונות ולנהל מאבק על בסיס סולידריות בין אותן זהויות. המצעד מזמין אתכן לצעוד תחת הזהויות שלכן, מבלי להצטרך לעבד אותה או להציג אותה בגרסה קלה לעיכול. אנו פעילות להטבא"ק, בעלות ובעלי ברית, הרואות בסיס משותף בין זהויות אחרות ובין החוויה האישית שלהן של דיכוי. אנחנו מאמינים בכוח שבידיים שלנו, כשהן משולבות ביחד נגד הדיכוי.
דינג דינג דינג דינג דינג. מי יוכל לספור ולומר לי, ילדים וילדות, כמה באזוורדס נמצאו בפסקה הזו? אני אישית אוהב את "לצעוד תחת הזהויות שלכן, מבלי להצטרך לעבד אותה או להציג אותה בגרסה קלה לעיכול". המהפכה, כך נראה, צועדת על קיבתה. גם ההחלפה הבלתי פוסקת בין גוף זכר וגוף נקבה מהווה מופת לאינטרטקסטואליות פנימית, ממחישה את הקבלה של כל הזרמים והכיוונים ולעזאזל השפה התקנית- וור ווי אר גוינג, ווי דונט ניד שפה תקנית.
כי המצעד העירוני צועד למען שוויון בין זהויות ולא למען השוני ביניהן. צעדה במצעד העירוני אומרת לצעוד בשביל המאבק להשתלבות במיינסטרים. כך שאם אתן מעדיפות שחרור על פני שוויון- בואו לצעוד במצעד הרדיקלי. אם אתם לא מוכנים לעוד מצעד של "אבסולוט ודורקס למען הזכות להינשא", ורוצים התנגדות – אתם מוזמנים.
יאא. אנחנו רדיקליים. אנחנו רוצים התנגדות, ולא רוצים גופים מסחריים. הכי אמיתי זה אנדדרגראונד. ועזבו שהגופים המסחריים האלה מספקים מימון למצעד, ועזבו שעצם העובדה שגופים מסחריים מצמידים את השם שלהם למצעד שעוסק בזכויות להטב"ק- לעזאזל, זה מופיע בגוף הטקסט כעקיצה- היא סימן לקבלה ציבורית הולכת וגדלה. אנחנו לא מוכנים לצעוד במצעד העירוני- לנו יהיה מצעד משלנו.
ולמי אכפת שכשמדובר על שיוויון, לא מדובר על שיוויון ערכי בין זהויות אלא על שיוויון זכויות- הפסקת ההבדלה בין אזרחים על בסיס נטייתם המינית. המצעד, אף מצעד, לא יכול לגרום לאנשים לקבל את קיומם של גאים וגאות בהבנה- את זה יש לעשות בחינוך- אלא מנסה להביא לשינוי במעמדם החוקי הנחות של אלו שנטייתם המינית שונה מזו ההטרוסקסואלית. אי אפשר להכריח אנשים לאהוב אותך; אפשר וצריך להכריח אותם להפסיק להפלות כנגדך. על זה צועד המצעד, לא על ניסיון קונספירטורי לעשות ממישהו משהו שהוא לא; זוהי גישה זהה לאלו אשר חושבים שקבלה ציבורית של להטב"ק תשנה את נטייתם המינית של סטרייטים. האם זו סירת הבורות שהמצעד הרדיקלי מעוניין לשבת בה?
כשהמצעד הממוסחר של עיריית ת"א יפנה ימינה מבוגרשוב לבן-יהודה, יפנה המצעד הרדיקלי שמאלה. במצעד נציין התנגדות, סולידריות, שחרור ומחאה.
הצטרפו, אם אתן מאמינות בסולידריות בין זהויות ושהבסיס לדיכויים שונים הוא אותו הבסיס. קחו את השלטים שלכן, את החברים/ות, את כל האומץ והזעם והאהבה שבכן, ותפנו איתנו שמאלה.
במשפט "כשהמצעד הממוסחר של עיריית ת"א יפנה ימינה מבוגרשוב לבן-יהודה, יפנה המצעד הרדיקלי שמאלה" מתגלה המצעד הזה בכל האג'נדה ההיפסטריות-חתרנית שלו; המצעד הראשי ממוסחר*, הוא של עיריית תל-אביב שהיא נציגות הרשע עלי אדמות. אנחנו לא נפנה איתם ימינה, אנחנו נפנה שמאלה- ואת האורגזמה הפוליטית שקיבלו מארגני המצעד מצירוף המקרים הזה ניתן רק לדמיין-כי אנחנו מאמינים בסולידריות בין זהויות. שזה לגמרי שונה משיוויון בין זהויות. אם אתם צריכים שיסבירו לכם למה, אתם לא תבינו. אנחנו גם מאמינים שהבסיס לדיכויים שונים הוא אותו בסיס. איך זה קשור למצעד נפרד? לא יודע, אבל זה נשמע טוב. גם הדיבורים על אומץ וזעם ואהבה נשמעים טוב, לא?
ויש תרגום לערבית ולרוסית ולאנגלית- אבל לא לאמהרית, כי שם בטח אין להט"ב- ויש הסבר על פירוש המילה "רדיקלי", כי you've probably never heard of it. ויש להיות נפרד לשם הלהיות נפרד, כי זה הרי הפחד שנידף מהטקסט הזה: לא הפחד מלהיות כמו כולם אלא הפחד שיחשבו שאתה כמו כולם. אז צריך לבעוט בכוח גם במי שתומך בך, כדי שידע כמה אתה רדיקלי ושונה ומיוחד. ואם זה מרחיק מעליך אנשים, נו שויין- זה רק מוכיח כמה אתה מיוחד.
וחלילה שלא יהיה שיפור. נגד מי נילחם אז.
*לפני המון שנים, כשהייתי צעיר ותמים ופעיל בקהילת ההיפ-הופ הישראלית, "ממוסחר" היתה הקללה הנוראה ביותר שיכולת לומר למישהו. נחמד לדעת שפוצים יש בכל מקום ושהם לא מגבילים את עצמם לוויכוחים על האם או לא לגיטימי לעשות פרסומת לשוקו קרלו.
חופש הדיבור בישראל הוא עניין מסובך. מחד, הוא מעולם לא קובע בחוק אלא רק בפסיקת בג"ץ [שמהווה חוק דה-פאקטו, אך חסרה את המעמד ההצהרתי שבחוק]. מאידך, ללא חופש הביטוי הדמוקרטיה מאבדת את אחד העקרונות החשובים שלה: הזכות להתבטא מבלי לחשוש מפני תגובות בלע שלטוניות. כדי להמחיש את הקשר העז בין דמוקרטיה לחופש הביטוי, נסו להיזכר כמה פעמים המשפט "יש פה יותר מדי חופש ביטוי" הופיע, בוויכוח הפוליטי האחרון שהייתם עדים/משתתפים בו, בסמיכות למשפט "יש פה יותר מדי דמוקרטיה".
לאחרונה היינו עדים לשני מקרים בהם עיתון הפסיק את עבודתם של אישים על שום הבעת דעה: הראשון הוא אלון עוזיאל אשר הופסקה עבודתו עם "וואלה!" [הוא לא פוטר, משום שהוא הועסק בחוזה פרילנאסר ולא היה עובד האתר] לאחר שארגן מסיבה לכבוד מותו של סמי עופר וחגג על מרפסתו אל מול הלוויה, והשני הוא מנחם בן אשר פוטר מ"רייטינג" לאחר שקרא להוציא את ההומוסקסואליות מחוץ לחוק בתכנית "פנים אמיתיות" שבערוץ 10. בעוד מה שיש לי לומר באופן כללי נוגע לשניהם, הרשו לי לתייחס, בתחילה, לכל אחד מהמקרים בנפרד.
קצת לפני יום הולדתי השלושה-עשר, טסנו כל המשפחה לטיול משפחתי ראשון בחו"ל. היעד הלם את התקופה ואת המעמד הכלכלי שלנו באותם הימים- שבוע בלונדון ושבוע בפריז.
בשלב המוזיאון של מדאם טוסו- זו היתה שנת 98, אחרי הכל, ובלי לבקר במדאם טוסו לא החתימו לך את הדרכון בשדה התעופה- הגענו למרתף האימים שמחוצה לו עמד פסל השעווה של אחד אדולף היטלר, בתוך קוביית זכוכית. "למה הוא בקוביית זכוכית?" שאלתי את אבי, והוא ענה שהכניסו אותו לשם אחרי שתיירים היו פוגעים בפסל שוב ושוב. ביהירות שנובעת רק מחוכמה כוללת של בן 12 וחצי אמרתי שמגיע לו שיפגעו בו, והתגובה לה זכיתי היתה מבט ארוך מאבי ומספר משפטים שנאמרו בקול שקט מהרגיל.
"לפסל מגיע? האם הפסל עשה לך משהו? האדם שהיטלר היה ראוי לעונש, נכון – אבל בו אנחנו כבר לא יכולים לגעת. כשאתה מרביץ למישהו שלא יכול להחזיר, זה לא עושה אותך גיבור- זה עושה אותך ביריון".
האם סמי עופר עשה דברים רעים? כנראה. האם הוא זיהם ופגע בזכויות עובדים וקיבל אין ספור מתנות ממדינת ישראל לעשות בהן כשלו? כנראה. האם סמי עופר יכול להגיב אחרי מותו לביקורת [ואני מעדן את דעתי באופן עז מאוד כשאני מתייחס למעשיו של עוזיאל כ"ביקורת"] שנמתחת עליו? לא. זה לא אומר שאחרי מותו עלינו לצייר אותו כקדוש שעשה ימים ולילות למען חתלתולים עזובים, אבל בין זה לבין לנגוס בגופתו של יריב שהובס על-ידי מישהו אחר ולהרגיש בגלל זה גיבור יש מרחק רב.
בתכנית "פנים אמיתיות" בערוץ 10, קרא מנחם בן להשיב על כנו את החוק אשר הגדיר הומוסקסואליות כעברה פלילית. ברוב טובו הוא הסכים, בטורו מיום שישי האחרון, לוותר ל"כל מי שהיה הומו קודם לכניסת החוק החדש, אם וכאשר. להם מותר" בגלל ש"הם כבר היו, בהיתר המדינה, ולכן אין לשלול מהם את מה שהתרגלו אליו".
הדעות של מנחם בן מבחילות לא מאתמול, כפי שמראה דורה בפוסט מצויין. הבעיה שלו היא שערוץ עשר מגיע לקהל גדול יותר מאשר הטור של בן במעריב, ואותו הקהל פנה לצורת המחאה הפופולארית ביותר- קבוצת פייסבוק הקוראת לפיטוריו. את מנחם בן זה לבטח הפתיע- אדם לא מביע דעות שכאלה אם אין הוא מאמין שברמה מסויימת, הציבור מסכים עמו- בדיוק כמו הג'וקר ב"האביר האפל" או מיכאל "ארבעים אריתראים וכדור ים" בן-ארי. מה רבה היתה הפתעתם של כל השלושה לכשגילו שטעו. שניים מהם שילמו את המחיר, בן-ארי עדיין לא.
בשני המקרים, אנו עדים לכניעה של גופי תקשורת אל מול לחץ ציבורי- הכניעה הטובה ביותר. התקשורת, כל עוד לא זנחה כליל את מראית העין של תפקידה הציבורי, צריכה להישמע לקוראיה: הם הריבון. יוסי גורביץ, שכתב בעבר בגנות הפיטורין של עוזיאל, צייץ שהדרישה לפטר את בן פסולה ושהדרך הנכונה היא פשוט להפסיק לקרוא אותו. ובכן, בגדול, זה מה שעשו המוחים: הם לא קראו לפטר את בן או שיציתו את בניין המערכת, קראו לפטרו או שיפסיקו לצרוך את העיתון. חרם, נכתב רבות, הוא נשקם של החלשים: המוחים הפעילו צנזורה כלכלית-ציבורית על העיתון [באופן מרומז במקרה עוזיאל ובאופן ישיר במקרה בן] והעיתון, מכיוונו, הסכים לה. חופש הביטוי של השניים לא נפגע- אף אחד לא מונע מהם לעמוד באמצע הרחוב או לפתוח אתר אינטרנט ולומר שם ככל שיעלה על רוחם- אבל חופש הביטוי אינו כולל בחובו את חופש ההשתכרות, והוא בטח שלא מתיר לאדם לשקר ולצעוק "שריפה" בתיאטרון מלא.
כי קל נורא להביע את דעתך כשאין בכך שום סיכון, כשהדעה היא קונצנזוס. אם אתה מאמין שדעתך ראויה להישמע [מספיק כדי לומר אותה בפריים טיים או לכתוב עליה פוסט], כדאי שתהיה לך את הנכונות לעמוד מאחורי דבריך ולשלם את המחיר על אמירתם.
"החירות הראשונה במעלה", כתב פראצ'ט, "היא החירות לשאת בתוצאות מעשיך". זה מעין מבחן: האם אתה מאמין בדברים שאתה אומר, וחושב שהם ראויים? אדרבא, קח את הסיכון, שים את כל האסימונים על השולחן וגלגל את הרולטה. אם אתה לא מוכן לסכן את פרנסתך, כנראה שאתה לא מאמין מספיק במה שיש לך לומר. זה עד כדי כך פשוט. לקח שאפילו הרב דב ליאור למד על בשרו היום.
ציות הוא אינו חובה קדושה. לא לחוק, לא לשלטון, לא לאל ולא לקונצנזוס. אבל אי-ציות גורר בחובו מחיר- ומעטות הפחדנויות הבזויות יותר מהסירוב להכיר בו.
ואן דר גראף, מהבלוגריות החביבות עלי [ששמה, יש לציין, לא גרמני. אפילו אם הוא נשמע ככה], פרסמה היום פוסט שעוסק ביוזמתו האחרונה של ארגון להב"ה ["למניעת התבוללות בארץ הקודש"]- החבר'ה מתעודות ה"עסק נקי מערבים"- למניעת הטרדת יהודיות כשרות על-ידי גויים. עם הטרדה של יהודים, מן הסתם, אין להם בעיה: כשמשהו הוא רכושך, אתה רשאי לעשות בו כרצונך- אבל אוי למי ש"יתעסק" עם רכוש שאינו שלו.
כרגע אנו פונים לציבור החילוני ואומרים לו שלא צריך להיות בחורה דתיה בשביל להתחתן עם יהודי, לא צריך להיות דתיה בשביל לרצות שהבן שלך ימשיך להיות יהודי וזה חלק מהחובה של עם ישראל, להישאר יהודים.
באופן משעשע, דווקע הצעתה של ואנדר לקעקע מגני-דוד על [או בסמיכות ל] אברי הרביה של יהודים כשרים יש בה יותר נטיה לטענה שלי מאשר לשלה: באופן שבו מציגים חברי להב"ה את המצב, אני לא יותר מפר הרבעה והיא בסך-הכל מערכת ביולוגית שמטרתה לתמוך ברחם כשר ולהיניק את הדור הבא בחוות ההרבעה היהודית. ולמה שלא יחשבו ככה? כשמפמפמים "אתם קרויין אדם ואין הם קרויין אדם", למה שלא תשתרש התפיסה שהיהודי נעלה משכניו? כששרים "בכל דור ודור עלו עלינו לכלותינו", למה שהמאבק הדמוגרפי לא יתפס כמלחמת קיום אליה גוייסנו מתוקף הדי.אנ.איי שבתאינו? הראש היהודי יכול להמציא פטנטים ככל שירצה, אבל אברי המין היהודיים צריכים לזכור שיש להם עבודה לבצע.
כל מי שישב ויחשוב כמה דקות על העניין יראה שמדובר בשליטה ותו לא. מי שנולד לאם יהודיה, אחרי הכל, הרי הוא יהודי על פי ההלכה- אז למה צריך "למנוע מצבים שבנות יגלו ש'יוסי' שאיתו הן יוצאות הוא בעצם 'יוסוף'", כפי שאומר גופשטיין? ובכן, משום שלאורתודוקסיה היהודית יש היררכיה מעמדית ברורה של יהודים ויהודים יותר [עמנואל היא דוגמה מוצלחת- ועדכנית למדי- לזה]- והיות והאורתודוקסיה לא מסוגלת להכיר בצדקת דרך שאינה דרכה [לו היתה מסוגלת, הרי שלא היתה אורתודוקסיה], היא מחילה את שיטת הקאסטות שלה על כלל הציבור: כשם שלא יכול יהודי "לחמוק" מיהדותו- ישראל שחטא, ישראל הוא- כך הוא גם לא יכול לחמוק משיטת הדירוג של המעמד הדתי השליט בישראל. נשים וגברים, לדידי האורתודוקסיה, הם אינסטרמנטום דאי- כלי ביד האל- וחופשיים לפעול רק במסגרת התכנית האלוהית הגדולה. הם חופשיים לבחור את צבע אזיקיהם ואת הריהוט בכלוב; הם רשאים לבחור כל בן או בת זוג שיחפצו בהם, כל עוד הם בוחרים מתוך המאגר שאושר- ואפילו אין להם איזו "קפיצת הדרך" לצפות לה.
ונציגי הדת, בחסות האל, מביטים באלו שמסרבים להיות אסירים ואומרים: כולכם תוטמעו. ההתנגדות חסרת תועלת.