בין תוגת תום יום הזיכרון לצהלת יום העצמאות, כשהייתי ילד, הפרידה צפירה בת דקה אחת שלמה. שישים שניות של עמידת דום לצלילי סירנה רחוקה שהומרו באחת לתרועת הימנוני עצמאות, מפגני זיקוקים, מעגלי רוקדים ופלפל. אני מדבר על העידן שקדם לפטישי הפלסטיק והקצף.
לא ידועה הסיבה לכך, בין אם הפעיל מישהו שיקול דעת ובין אם הנימוקים להחלטה נבעו דווקא מהצפת חדרי המיון באזרחים שנקעו קרסול או שצווארם נתפס במעבר החריף מדום מתוח לאל גינת אגוז, כך או כך, הצפירה בוטלה ואזרחי המדינה קיבלו מנדט להחליט בעצמם או סתם להציץ בשעון.
המדינה קבעה יום ושעה לציון יום הזיכרון ולסיומו. זה טוב ונכון. זה הצד של הממלכתיות שאני מכבד. אני מכבד מאוד את ההחלטה לייחד את היום הזה לנושא הזיכרון, אך מרגע זה ואילך אני אוסר על המדינה להתערב. כפי שהגיוני לצפות מכל אזרח ללא הבדל דת והשתייכות עדתית לדעת לכבד את היום ולא לנצל את ההזדמנות שכולם שותקים כדי להתלונן, הגיוני לצפות שטקסי יום הזיכרון יהיו בלתי אחידים בתכנם ויכילו גם תכנים אלטרנטיביים. אני רוצה לקבוע לעצמי את המלל, את הטקסטים, את השירים ואת המנהגים כמו למשל לעמוד דום בישיבה אם אתה לבד במשרד או ללכת החוצה לראות עם הערבים והחרדים גם הם בעניין.
נהדר בעיני שכל שבט מישראל מציין אם היום הזה בשונה. מי בתפילה ומי בריקוד, מי במגש הכסף ומי באליפלט ואפשר גם שניהם. מי ביזכור וקדיש, מי שיעבור לדום וינמיך את הדגל ומי שיתמודד בכל אופן שונה – שאינו פוגע באחר, עם יפה הבלורית והתואר הפרטי שלו. הניחו לזוכרים.
וחוץ מזה השמיים אפורים היום. מה זה אם לא ממלכתיות.
תוקן, תודה. גם אני חש כך ולא כי אינני מכבד, אלא כי אדם קרוב אצל עצמו.
אשריך. אותי היום הזה דווקא יותר מייאש, בגלל שכל שנה הוא "מתחדש" והרשימה פשוט לא נעצרת.
דווקא בעיני יש משהו נכון שביום הזיכרון לא ישאירו יותר מדיי חופש פעולה.
הדבר האחרון שאתה רוצה לראות באותו יום, זה אזרחים מתחילים לנהל וויכוחים האם מעשה פוגע באחר או שלא.
יש לנו מספיק ימים בשנה להתווכח האחד עם השני.
כן, כי זה עבד מצוין ביום השואה האחרון..
האמת שכיום כבר כל כך קשה להחליט מה כן לציין ומה לא. האם נפגעי טרור הם חללי צה"ל? האם יום הזיכרון הוא רק לחיילים? מי אלמנה ומי ידועה בציבור? ועוד המון סוגיות.
לכן לדעתי בני צודק ושכל אחד יתייחד בדרך שבה הוא מבין.
מה שכן (ואת זה אני אומר בתור משפחה שכולה מקירבה ראשונה גם מהצד שלי וגם מצד אישתי) יכול להיות שצריך לעשות הפרדה בין יום הזיכרון ליום העצמאות. כיום נוצר מצב שלמעשה לאחר העלייה לבתי הקברות כבר מתחיל יום העצמאות.
כי העצמאות של ישראל היום כבר לא מוטלת בספק ולא צריך לחשוב עליה במונחים של פחד ואימה.
אין לי, לשמחתי, קרוב משפחה שנפל, אז אני לא יודע כמה אני בעמדה בכלל לחוות דעה בנושא. אבל דעתי היא שיש ערך מוסף להצמדה הזאת בין שני הימים. השילוב בינהם לטעמי מחזק את יום הזכרון וטוען אותו במשמעות אמיתית. אתה מבין את הצורך בו. הוא לא סתם עוד יום בלוח השנה.
אריאל, יש משהוא במה שאתה אומר. אני רק חושב שיום העצמאות יכול להתחיל למחרת ולא ישירות בתום יום הזיכרון.
מזדהה גם כן עם מה שכתבת אריאל לחלוטין.
ייבוטלו כל הצפירות בימי השואה והזכרון, ומהר. מנהג דוחה, כופה ובעל סממנים פאשיסטים. שלא לדבר על הדימיון הרב בין הצפירות של ימי הזכרון לבין צפירות האזעקה של נפילות טילים, והמשמעות שנגזרת מכך.
לא יודע אם לעמוד דום או להיכנס למרחב מוגן, הא?
אתה צוחק, אבל אני מכיר לפחות עולה חדשה אחת שמפחדת מהצפירות הללו. אני התכוונתי יותר במשמעות הסימבולית שמקשרת בין השואה, חללי מלחמות ישראל והטילים שנופלים פה מדי פעם, ששלושתם מתחזקים פחד, מיליטריזם, הפחדה ולאומנות.
אז אל תצפור באוטו- כל צפירה שלך מזכירה את אזעקות הטילים, ובתורה מחזקת פחד, מיליטריזם, הפחדה ולאומנות.
בלי קשר לכלום, אל תצפור באוטו.
תרגיל מחשבתי קטן. דמיין לעצמך שהעם היהודי היה מקים מדינה ב 1848. המדינה היתה ממקוקמת במקום אחר ריק מאדם וקיומה לא היה מפריע לאף אחד. יותר מזה- כל האנשים באותה מדינה היו צמחוניים ולכן ממשלתה של אותה מדינה החליטה שארבע פעמים בשנה תשמע צפירה לזכר כל בעלי החיים שנצודו ברבעון האחרון. האם גם אז הצפירה היתה מתחזקת פחד לאומיות ומיליטריזם?
או במילים אחרות – האם עלתה בדעתך האפשרות שמה שמתחזק את הפחד הוא העובדה שהרגו אותנו וממשיכים לנסות להרוג אותנו ולא ההחלטה להשמיע צליל מוזיקלי דומה בקשר לאירועים הללו?
האנלוגיה שלך צולעת לחלוטין. אנסה בכל זאת לענות – עצם הצפירה עצמה מפריעה לי – בין אם זה מתחזק לאומיות ומיליטריזם, לבין אם זה מתחזק צמחונות.
"הוא העובדה שהרגו אותנו וממשיכים לנסות להרוג אותנו" – זה המשך של אותה בעיה מלכתחילה – אינטרסים ואידאולוגיה משיחית ולאומנית, שגורמת להמשך הסכסוך הישראלי פלסטיני. מעבר לכך – אם אתה חושב שרק ה"מציאות" היא שאחראית על 100% מהתודעה הלאומית, אז אתה הוזה ותמים. יש פה הכוונה מלאה של אוכלוסיה שלמה לצורך מילוי צרכים מילטריסטים שמתבטאים במגוון דרכים – מהתקשורת, דרך החינוך, ועד הפוליטיקאים וגם ימי הזכרון.
עוד בתור ילד לא אהבתי את הצפירות האלה.
צפירה תמיד שידרה לי מצב של סכנה. כמו חדירות מחבלים של גדר המערכת בגבול ירדן לא רחוק מהקיבוץ.
אף פעם לא הבנתי למה אני צריך להרגיש סכנה כשאני עומד על דשא ירוק בבית קברות מוקף בעצים וציפורים ואנשים שאת כולם אני מכיר.
לגבי זה עם הצפירה מהאוטו. בהחלט אל תשתמש בצופר הזה לשום דבר חוץ ממקרה של סכנה.
יש עובדות. הרגו אותנו ומנסים להמשיך להרוג אותנו- זו פשוט עובדה.
לא טענתי שרק המציאות (לא מבין את השימוש שלך במרכאות) מעצבת את התודעה הלאומית אבל היא תנאי הכרחי בעיצוב התודעה הלאומית. למציאות הזו יש נגזרות.
לגבי הכפיה- יש לך בעיה עם הצפירה? אני לא מבין מדוע אתה מלין על הצפירה כסוג של כפיה לא אומר דבר על כפיה לאין ערוך יותר חמורה- למדינה (שומו שמיים) יש את הזכות לתבוע ממך למות, לא פחות. היא שוללת את חירותך לשלוש שנים (למען האמת יותר אם תביא מילואים בחשבון). היא גוזלת את רכושך. היא גוזלת את חירות התנועה שלך (התלוננת שזה בעיה שאתה לא מקבל שידורים כי שילמת- שילמת גם על אוטו שיכול להגיע למהירות של 180 קמ״ש והמדינה הפאשיסטית הזו מכריחה אותך להגביל את מהירות הנסיעה ל – 100 קמ״ש). בעולם שלך אף אחד מן הדברים הללו לא אמור לקרות.
זה אולי ידהים אותך אבל אתה לא האדם היחיד במדינה.
ללא ספק. נסגור על פרדי פרילואדר?
ניסיתי להסביר. כנראה שלא הבנת, אם אלו הטיעונים שאתה מביא מנגד, שהם לא מאוד קשורים למה שאני מנסה להגיד. לא נורא.
גם הוא פאשיסטי?
רמזורים אדומים? חובת נסיעה בימין?
אני אוהב את הצפירה. את הדקה הזו שבה הכל נעצר. בעיני זה רעש שהוא שקט. משהו שמשאיר אותך עם עצמך ומבטל את רעשי היום יום. לדקה אחת (לפעמים שתיים) בה הזמן עוצר מלכת לפני שאתה חוזר לאקטואליה.
ותהרוג אותי, אני לא מבין מה פשיסטי בזה.
פשיסטי זה הצפירה. היא כופה. היא מכריחה. היא מנרמלת. היא משתלטת. היא נעשית לצרכים תעמולתיים.
מאנו.. הראש שלך מתפוצץ מרוב קונספירציות. אתה פשוט לא מבין.. צפירה או לא, דגלים או לא, מצעדים או לא, אנחנו לא נוותר לאויב הערבי לעולם.
שימוש מקרי בשמות תואר איננו הסבר. מה הופך אותה לפאשיסטית?
אתה שם לב ממי אתה מנסה לקבל הסבר, נכון ?
זכור לי שגם קיבלת.
אני מוכרח להודות שאת זה אני לא זוכר. לא שלא חטפתי (זה סבבה) אבל את הקטע שבו אנשים מנהלים דיון עלי (בסגנון של ״אל תתדיין איתו כי הוא…״) להבדיל מלהתדיין איתי- זה אני לא זוכר.
הצפירה כשלעצמה איננה הופכת למדינה לפשיסטית. עם זאת, יש בה אלמנט שכופה על כל האוכולוסיה להישמע ו"להתכוונן" לפי רצון, אידאולוגיה ואינטרסים שמוכוונים מלמעלה. הצפירה משולה בעיני לכפייה דתית, של איסור למשל על הצגת חמץ או נסיעת אוטובוסים בשבת ברוב הארץ. נכון שמדובר בכפייה חלשה יותר, שמתקיימת למספר רגעים 3 פעמים בשנה, אבל החטבת מצב הרוח הלאומי מלמעלה, בדרך כל כך בוטה, היא בעייתית ופסולה בעיניי.
מאנו, לפעמים סיגר הוא רק סיגר….
סוגיית הצפירה זה מקרה כל כך טריוויאלי וברור. אני לא מאשים את הרוב הישראלי שנולד לתוך זה, על כך שהוא לא מסוגל לפקפק ולערער על דברים שנראים לו מובנים מאליהם.
נו, אז שפר עלינו מזלנו שיש לנו אותך שתוציא אותנו מהמערה….
כל ה"הסברים" שלך לא קשורים לפשיזם. הם תקפים באותה מידה לתשלום מס הכנסה.
אני לא צופה בסדרות על חיילים רק כי זה קשה לי.
זה קשה שבעתיים מאז שחבר ליחידה נהרג בזמן השירות שלי.
אני צופה בדברים אחרים ואין לי בעיה למשל לראות מחר פרק של משחקי הכס.
האם זה אומר שאני פחות מכבד חיילים? hell no!!
לא, זה לא אומר ואתה אפילו לא צריך להסביר. לדעתי.
מרוב שאתה נעול אתה סתם מחפש לריב…..
לא יקרה לך כלום.
אני הולך לעשות מעשה היום שכולו הזדהות עם סבלן של המשפחות. אני הולך לראות את יונייטד משחקת בלי לגלוש ובלי לזפזפ!
רק שכמובן לא יהיה שידור בטלוויזיה. עוד אחד מהדברים הדפוקים שחייבים לשנות פה.
כן, חייבים. אפילו בלי שדרים ישראלים, אם הם לא רוצים. לצערי זה מוסדר כחלק מחוק. חבל שהקיבעון שולט פה.
אתה מדבר כאילו מישהו חייב לך שידור. האם אתה חושב שזכויותיך נפגעות מכך שאין בטלוויזיה את ערוץ הסנאפ, ערוץ הסקס עם בעלי חיים, ערוץ ההוצאות להורג של דעאש וערוץ בית המטבחיים (ראוי שנראה איך הדברים הללו מגיעים לשולחן)?
חייבים לי שידור כי אני משלם. יותר מזה – עצם עצירת השידורים היא בעייתית בפני עצמה, מעבר לאם אני משלם או לא. לגבי הערוצים שהזכרת – אין לי מושג מה הקשר.
תתקשר לבקש החזר.
אם את טוען שהפרו איתך חוזה תתבע אותם. אני משוכנע שעצירת השידורים היא חלק מתנאי הרישיון שלהם ומכיוון שהם מחוייבים לקיים את החוק אני בטוח שכל הסכם שיש להם איתך אומר שהשידורים שהם מחוייבים לתת לך אומר שהם יספקו אותם ככל שהדבר לא מהווה עבירה על החוק ולכן אין להם מחוייבות חוזית כלפיך.
חוץ מזה אני חייב להודות שהאופן שבו אתה מתדיין הוא ילדותי. אתה לא מסוגל להבין את ההבדל בין לטעון שמשהו לא בסדר לבין להסביר מדוע הוא לא בסדר?
הם לא הפרו חוזה, ולא נכנסתי פה לשום דיון משפטי.
אני מסוגל בהחלט להבין את ההבדל, וגם הסברתי כמה פעמים בכל השרשור הזה למה זה לא בסדר, לא רואה צורך לחזור על זה כל כך הרבה פעמים. אם עוד לא הבנת – עצם הכפייה, מתוקף חוק, שמשנה את אורך החיים של האוכלוסייה במדינה, לתכלית שלדעתי איננה מצדיקה את הפגיעה שנוצרת בעקבות אותה כפייה – זאת הבעיה. כמו שהתכלית של שמירת השבת לא מצדיקה לדעתי את הכפייה של איסור על הפעלת עסקים ואוטובוסים בשבת, או הצגת חמץ בפסח. יש דרכים אחרון ופחות פוגעניות לציין ימי זכרון. ראה מה עושים בשאר מדינות בעולם. ואל תגיד לי רק בבקשה את הסיסמא ש"אנחנו לא כמו העולם". תודה.
אם לא הבנת – ניסיתי, לא נורא. נעבור הלאה.
אריק – זה היה משפט נבואי.
ההוא על מעשה ההזדהות והסבל שלך הכוונה.
טקסים פרטיים שכל אחד יתייחד עם הקרובים לו בדרכו שלו.
כמו השאלה מה יכתבו על המצבה, הרי ברור שאי אפשר יד חופשית, בעיני הצבא אין הבדל בין הנופלים.
הצבא גם לא עושה הבדל בין אחד שהתאבד או נפטר ממחלה לנופל בקרב.
אני לא מתווכח על זה, אני דורש שבטקס שלי יהיו התכנים שלי. ולגבי הצבא, בני זוג מאותו מין עדיין לא מקבלים הכרה כאלמני/ות צ.ה.ל גם כשבן הזוג שלהם מוכר כחלל צ.ה.ל.
גם בנות זוג שאינן נשואות לנופלים לא מוכרות כאלמנות צה״ל.
אני מדבר על זוגות שנישאו בטקס רשמי כלשהו, דתי או אזרחי.
אני לא מבין את החוצפה לקבוע נוסח אחיד לכל הנופלים על המצבה. לטעמי זו גסות רוח שלא תאמן.
מה נהוג בארה"ב ?
אני לא חד ערכי בנושא הזה. גודל המצבה צריך להיות אחיד לטעמי, אין נופלים ששווים יותר או פחות ולכן אין מקום לכל מיני מאוזולאומים והאחידות הצורנית צריכה להישמר. לגבי הטקסטים, כאן יכול להיות מרווח גמישות מסויים אבל גם במקרה הזה אי אפשר לאפשר למשפחה השכולה חרות מוחלטת.
מסכים שאין מקום למאוזולאומים. תקבע בבקשה גודל מכסימאלי למצבה ובתוך המסגרת הזו שתעשה המשפחה ככל העולה על רוחה. לגבי הטקסט לא חושב שיש למישהו חוץ מהמשפחה זכות כלשהי להחליט מה יהיה על המצבה.
אמיר, אני לא מסכים אתך פעמיים. הגודל האחיד חשוב. וחשוב גם שהטקסט ישמור על כללים שבהעדר מילה אחרת שעולה בדעתי אקרא להם ממלכתיים.
כי אחרת זה פתח לאינדבואליות בעייתית.
"אינדבואליות בעייתית"? המוות הוא אינדיבידואלי.
לא היתה לי בעיה אם הקביעה היתה טקסט ממלכתי נניח בראש המציבה, וטקסט אישי על גוף המציבה. אבל למנוע מהמשפחות כל ביטוי אישי? אפשר לחשוב שזו המדינה שתעלה אל הקבר הזה כל יום בשנה כדי לחפש מנוחה לנפש.
אנא רשום לפניך: אני מסכים אתך לגמרי. ועם צור כמובן.
בכנות אני לא מצליח להבין את הדרישה הזו לסטנדרטיזציה של מצבות הנופלים. למה?
שלא יהיה שוני "ביחס" בין כולם.
איך תעשה סדר שהדברים לא יגלשו ל"בלגן"
תגביל כמות מילים או אותיות?
תגביל מילים שאולי "לא ראויות"?
תגביל לא להזכיר דעות פוליטיות כלשהן?
ישנם מלא הגבלות שתצטרך לשים כדיי שזה יהיה "ממלכתי"
אני דווקא בדעה שניתן להיות ממלכתי ועדיין לשמור על מרחב של גמישות ולכן אינני חושב שהמילה סטנדרטיזציה מתאימה. אני מניח אמיר, שגם אתה תסכים שאין מקום להבעת דעות פוליטיות, או הטחת האשמות/מלים קשות במנהיגים (או "מנהיגים") על גבי המצבות. לכן, מעבר לגודל האחיד אני כן תומך בלתת למשפחות מרחב מסויים של ביטוי אישי ביחס לטקסט רק שהוא לא יכול להיות בלתי מוגבל. כל משפחה שכולה (והלוואי ולא יהיו חדשות) שתבקש להציג כיתוב ייחודי תוכל להציג את בקשתה למשרד הבטחון שיצטרך לאשר או לאשר כשהקו צריך להיות של בית הלל. לשמחתנו (טפו טפו) מספרי ההרוגים בשנים האחרונות הם כאלה שהמערכת יכולה לדון נקודתית בכל בקשה של משפחה ואין צורך לתחום מראש את הכיתוב בנוסח אחיד אחד או אפילו שניים-שלושה.
תיקונצ'יק: משרד הבטחון יצטרך לאשר או לא לאשר כמובן.
יש משהו בדבריך. נכון לדעתי גם לאפשר התייחסות דתית בטקסט, או חילונית למי שחשוב לו.
גם אני לא מסכים עם צור. אני חושב שהמשפחה צריכה להיות רשאית לאמר על המצבה ככל העולה על דעתה. לדעתי העובדה שאדם מת כחייל לא אומרת שהוא צריך להיות חייל לנצח נצחים. זה נשמע לי כמו שירות קבע ארוך במיוחד. המשפחה היא זו שנושאת בכאב.
נקודה מעניינת שלא חשבתי עליה. התייחסתי לחופש בחירה בין טקסט דתי או חילוני, למשל פסוק מהכתובים או שיר.
שאלה: האם צה"ל מעורב במפעלי ההנצחה שיוזמות המשפחות? כי זה ניראה לי יותר מפשרה הולמת (אומר בצניעות. בסופו של דבר למזלי אין לי מושג איך מרגישה קרבה ראשונה לשכול). באבא ימים – מה דעתך על מה שכתבתי תגובה אחת מעליך?
בני – מסכים. בחירת אופי הטקס יכולה וצריכה להיות מותאמת לאורח חייו של החייל. כל עוד נשמרת סוג של 'ממלכתיות' מסוימת, מדוע לא..
באבא – האם לדעתך צריך לאפשר לטקסט כמו "יקירנו נפל בקרב מיותר בגלל X רה"מ הפושע" להופיע? האם זה נכלל מבחינתך ב"ככל העולה על דעתה"? אם כן – אנחנו חלוקים. בראייתי יש מידה מסויימת של ממלכתיות שחייבת להישמר.
למיטב הבנתי, הכרית שעל המצבה הינה סטנדרטית ע"פ הוראות משרד הביטחון, אבל היום מותר לצרף למרגלות המצבה איזה כיתוב שרוצים.
פשרה נאותה בעיני.
צור- לדעתי כן. כל דבר שהמשפחה יכולה להגיד בעיתון היא רשאית לומר על המצבה. הממלכתיות הישראלית צריכה להיות מסוגלת להכיל את זה. כבוד למשפחות השכולות צריך לכלול כבוד לזעם שלהן.
אסף, כפי שכתבתי באחת התגובות שלי אין לי בעיה במידה והפתרון יהיה טקסט ממלכתי סטנדרטי על הכרית וכיתוב משפחה על המצבה עצמה. אם אכן זה המצב אז הסיפור בעיני סגור.
צור, אני מסכים עם באבא. למדינה צריכה להיות היכולת להתמודד גם עם משפחות שכולות שמסרבות לקבל על עצמן את השכול כגזירה משמים. נלקח מהם הדבר היקר להן מכל. המינימום שאפשר זה לתת להן לבטא את תחושתם על הקבר, גם אם תחושתם לא נוחה לנו.
באבא, אמיר – אז כמו שאמיר כבר ציין. נסכים שלא להסכים. בראייתי המצבה שונה מהתבטאות בעל פה, ראיון בטלוויזיה או מאמר בעיתון.
אתמול היה כאן טקס יום הזכרון במרכז היהודי המקומי. בין כל הדברים, הקרינו גם וידאו שממחיז בדרמטיות את ההגעה של קצין העיר לבית של משפחה. לא רואים פנים, רק נעליים וברקע שומעים נאום של נתניהו על ההכרח ועל המחיר הכבד שמשלמות משפחות וכל זה. ומה שאני חשבתי עליו הוא הקרב בסג'עיה בצוק איתן והעובדה ששלחו לתוך התופת הזו חיילים בתוך M-113. למי שמכיר, מדובר בחתיכת קרטון שמודבקת בסלוטייפ, ואשר שימשה לראשונה בזמן הפלישה של אלכסנדר מוקדון למדינות המזרח.
אז נכון שלפעמים אין ברירה, והדרך האחרונה שנשארת על מנת לשרוד בשכונה הזו היא דרך הכוח והמלחמה. אבל אם המדינה שולחת חיילים לקרב ולמותם האפשרי, המינימום המחוייב ממנה הוא לעשות ככל יכולתה על מנת לתת להם את הסיכוי לחזור מהקרב. ולשלוח חיילים לתוך סג'עיה ב- M-113 זה לא מתקרב להגדרה של המינימום הנדרש. זה יותר מתקרב לדעתי להגדרה של פשע שעליו מישהו צריך לשלם מחיר כבד. מאוד כבד.
Amir A^, איפה זה "כאן"?
מכבד את העובדה שייוחד יום לצורך זכרון – אך לא מכבד את תוכן היום?
קביעת היום הוא הדבר הכי מלאכותי בכל מערך ההנצחה. רבים האנשים שמעדיפים לא לייחס חשיבות ליום הזכרון אלא להתאבל ביום נפילתו של האדם, או ביום הולדתו, או ביום אחר בעל משמעות אישית עבורם. יום הזכרון ה*לאומי* להנצחת זכר חללי צה"ל. גם המדינה, כגוף בעל ערכים, שרוצה לסמל, כלפי פנים וכלפי חוץ, את המחוייבות שלו לחללי צה"ל, מציינת יום שכזה.
הקו שבין לאומיות לשכול פרטי מודגש בכל רגע ביום הזכרון. האם אני רוצה לחלוק את השכול שלי עם כולם? הרי כולם נמצאים בבתי העלמין. יש נציג של הממשלה, והרבה נציגי צבא, ומה המקום שלי ושל האדם הקרוב אלי במסגרת הזו?
בנוגע לטקס פרטי – אני לא חושב שאף אחד מונע ממך לציין ולהעביר תכנים אלטרנטיבים בטקס פרטי. אדרבא. אני, באופן אישי, לא אוהב חלק מהתכנים שיש בטקסים הממלכתיים, למשל.
אם כבר, אני רוצה מילה על החוק בהיבט הזה – אני חושב שזו שערוריה שיום הזכרון הוא רק "חצי יום חופש" בהיותו יום זכרון לאומי. בנוסף, אני יודע על הרבה מאוד חברות בישראל (בסדר גודל של למעלה מ-600 עובדים) שלא מציינות את יום הזכרון בטקס. לדעתי זו בושה. זו הסולדיריות שחסרה לי. זה הטקס הפרטי שיכול לגשר על הפער בינינו : תתכבד חברה מסוימת, תביא את המנכ"ל, ושיפתח שיח מסוים על מה אומר היום הזה לחברה שלו. איך כל אחד מתחבר. סיפורים אישיים. איזה תוכן שלא ירצה. אבל שיציין זאת בצורה מסוימת. זו דעתי.
אוי ואבוי, זה מה שאמרתי? ובכן ממש לא. הנה הציטוט אם אין לך כוח לגלול שוב: "אני מכבד מאוד את ההחלטה לייחד את היום הזה לנושא הזיכרון, אך מרגע זה ואילך אני אוסר על המדינה להתערב."
זה מה שאמרתי וחשוב לי מאוד שמי שמגיב ובמיוחד רוצה לתרום לדיון, יקפיד על ציטוט כראוי. לגבי ההמשך נדמה לי שיש לנו הסכמה ובמיוחד הנוגע לקטע האחרון בדבריך, יום זיכרון עם תכנים עצמאיים ויחודיים.
כוונתי הייתה ב"לא מכבד את תוכן היום" בעובדה שאתה מבקש מהמדינה שלא תתערב בטקסי האבל וכדומה. כלומר שהיא מכתיבה את המועד – אבל שאסור לה להכתיב את התוכן.
הטקס "שמכתיבה" המדינה הוא בן 45 דקות לכל היותר ונמשך בין השעות 11:00 ל 11:45.
אין לחלוטין כל בעיה עם הטקס, אני רוצה לבחור את התכנים בו. בטקסי יום הזיכרון אותם הפקתי בקיבוץ קרוב לשלושים שנה שובצו, בנוסף לקריאת יזכור, גם קטעי מחול, קטעים מומחזים מתוך ספרים שנכתבו בהקשר מתאים, וכמובן שירת נשים וגברים.
בטקס שגם אני הולך אליו כבר 30 שנה זה מאוד דומה.
תגידו את שמו! – סיום "שובר שורות"