"לפעמים אני לא רוצה לחיות יותר בעולם. אני בן כמעט 30, וקרוב לסיים לימודי רפואה. אני מרגיש שפשוט אין לי סיבה להתעורר בבוקר. אני מרגיש שאין לי למה לחכות. כל פעם השלב הבא יותר מדכא מהקודם".
המילים האלה נכתבו בסוף השבוע האחרון על ידי סטודנט אנונימי לרפואה באחד מדפי הפייסבוק, וביום ראשון נודע שמתמחה מבית החולים סורוקה איבד את עצמו לדעת. ייתכן שזה אותו אדם וייתכן גם שאין קשר בין הדברים, ובכל זאת צירוף המקרים הזה מטריד ממש.
בית החולים הזה איבד רופא רביעי בתוך שנה וחצי למגפה קשה ובלתי מוסברת של ייאוש ודיכאון. אני לא מסוגל להעלות על דעתי את תהומות הייאוש שמביאות אדם לבחור במוות כפתרון לסבל. אני תוהה עד כמה אדם צריך להיות בודד, עד כמה הוא צריך להרגיש שנטשו אותו כדי שהמוות יהיה הבחירה שלו.
זה קורה בהרבה מאוד מקומות בעולם, ובארצות הברית למשל מספרם של הרופאים והסטודנטים לרפואה שמתאבדים עולה בכל שנה, אבל אמרתי לעצמי ולאחרים שאצלנו זה לא כך. זה לא יכול להיות.
אלא שהמציאות בשנה וחצי האחרונות גרמה לי לחשוב על כך שוב. מה יכול להביא סטודנט לרפואה שכל עתידו המקצועי עוד לפניו, שהמערכת עוד לא הייתה אמורה לדכא את חלומותיו ואת שאיפותיו לעשות טוב יותר בעולם, לכתוב מילים כאלה? מה הוא ראה כשהביט מהצד במערכת הבריאות שאליה הוא עתיד להיכנס? מה גרם לו להתייאש בשלב מוקדם כל כך?
אני יודע איך מערכת הבריאות נראית למתבונן מהצד, גם אם אלה לא הדברים שגרמו למתמחה מסורוקה לעשות מעשה קיצוני. עובדים בה מתמחים שלא מצליחים להיות חלק מחיי המשפחה שלהם מפני שהעבודה יונקת כל רגע מהזמן הפנוי שלהם. רופאות ורופאים, בעיקר בפריפריה, פועלים בעומס חולים בלתי אפשרי ולא מצליחים להגיע לכל המשימות והמטופלים שלהם כשהזמן פשוט נוזל מבעד לאצבעותיהם. לא מעט מאנשי צוותי הרפואה מסתובבים עם תחושה יומיומית שהם לא נותנים לחולים מה שמגיע להם.
אדם שמביט מבחוץ רואה סטאז'רים שמחכים לתקנים ולכן צריכים להתנדב במחלקות, ואחר כך נאלצים לנעוץ מרפקים במתחריו ולנופף בידיים כדי שמישהו ישים לב אליהם כשהוא חושב מי יאייש תקן בעוד שלוש שנים. הוא רואה מערכת שלא מתפנה לרגע לבדוק מה קורה בתוך נפשו של הרופא, שרגע אחרי שאיבד מטופל היה חייב למחות את הדמעות ולעבור לחולה הבא כאילו לא קרה דבר. הוא מביט מהצד ורואה רופאים ורופאות שנוטשים את המקצוע ובוחרים בהייטק או במחקר, וברור לגמרי שהם ברחו משדה הקרב המתיש הזה.
רופאים אינם חסינים בפני הקושי הנפשי המתלווה למקצוע, זה שנובע מהמפגש היומיומי עם סבל וחולי וזה שמקורו בעומס העבודה ובביורוקרטיה אינסופית. גם הם בני אדם, וגם הם עלולים להגיע לתהומות של ייאוש ואבדון. לפעמים הרופאים האלה נעשים חולים - זו יכולה להיות מחלה גופנית או מחלה נפשית - ונאלצים לטפל בעצמם עד שיחזרו לעבודה, או לעזוב את תחום הרפואה. האדם הזה, שמביט מהצד, שואל את עצמו: "האם זה שווה את זה?", ולא תמיד התשובה היא "כן".
אני מאמין שהשלב הראשון במניעת מקרים טרגיים נוספים הוא להודות שישנה בעיה שאסור להתעלם ממנה. אחרי ההכרה בבעיה, כל שדרת ההנהלה של מערכת הבריאות - ממנהלי המרפאות הנידחות ביותר ועד שר הבריאות - צריכים לחשוב איך להגיע אל האדם שמאחורי החלוק ומהי הדרך הטובה ביותר לעזור לו. לא לזרוק אמירה מתחמקת או מאשימה, אלא לומר "אנחנו מודעים לקשיים של האנשים שעובדים במערכת הבריאות, ונשקיע את כל משאבינו במניעה ובטיפול".
בישראל של שנת 2020 לא צריכים להיות מתמחים, רופאים מתחילים, רופאים בכירים או סטאז'רים בתחילת דרכם שמרגישים בודדים במערכה. היד צריכה להיות מושטת כלפי כל מי שהעבודה הזו טלטלה את עולמם והפילה אותם.
לחברינו שעל סף הייאוש אני רוצה להעביר מסר אחד – מסר שחוצה ערים, בתי חולים, מקצועות וארגונים - אתם לא לבד. דעו שתמיד יש לכם למי לפנות, ושאין בעיה מקצועית שאי אפשר לפתור. אם אתם במצוקה כלשהי אל תהססו לפנות למישהו ולהציג את הבעיה שלכם. מהחברים שלא מתמודדים עם קשיים אני רוצה לבקש שתביטו סביבכם ותנסו לאתר סימני מצוקה. אל תשאירו אף אחד לבד, אנחנו חייבים לעזור לכולם.