המדינה היהודית נתפסת בכתביהם של ליברלים ערבים כמופת אידילי למדינה מערבית מתקדמת, אך באותה עת מעוררת עוינות והתנגדות עקרונית לשלום עמה. האם קדמה טכנולוגית לא מביאה בכנפיה את השלום?
סטודנט טרי בחוג ללימודי המזרח התיכון, אשר יעיין בהגות ליברלית ערבית העוסקת בישראל, ייתקל בשתי הפתעות. ההפתעה הראשונה מרנינה ומרעננת: המדינה היהודית נתפסת בכתביהם של ליברלים ערבים כמופת אידילי – לעיתים עד כדי גיחוך – למדינה מערבית, דמוקרטית, פלורליסטית, חילונית ומתקדמת, בה הדת מופרדת מהמדינה, השחיתות ממוגרת על ידי שלטון החוק ומחשבה תבונית-מדעית היא דרך חיים; מנגד, ההפתעה השנייה מעוררת מידה של חמיצות: תפיסתם החיובית של הליברלים הערבים את מדינת ישראל כמופת צרוף של ליברליזם מערבי, וכאנטי-תזה לשכנותיה הערביות, לא תמיד מעמעמת את העוינות הבסיסית שלהם כלפיה ואת התנגדותם העקרונית לשלום ולנורמליזציה ביחסים עמה.
יחסם של ליברלים ערבים למדע הישראלי מדגים מורכבות זו. הוגים ופעילים ליברלים במדינות ערב, המייחלים לקידום תהליכים של מודרניזציה מערבית בארצותיהם, נהגו בעשורים האחרונים להצביע על הפער הטכנולוגי המתרחב בין ישראל לשכנותיה כהוכחה לצורך בשורה של רפורמות בעולם הערבי. הישגים ישראליים נוסח שיגור לוויינים ואסטרונאוט לחלל, זכייה בפרסי נובל בפיסיקה ובכימיה ופיתוחים בתחום ההיי-טק – כל אלה הדגישו בעיניהם את חובתן של מדינות ערב לצעוד בעקבותיה של ישראל, תוך הקצאת משאבים לחינוך מדעי וטיפוח חשיבה רציונאלית המנותקת ממיסטיקה דתית קפואה המעכבת את התפתחותן.
ההתרשמות מישראל כמרכז של פטנטים והמצאות לא פסחה על גדול סופריה של מצרים, נג’יב מחפוז (2006-1911), אשר נהג להביע את הערצתו לחיים האקדמיים והמדעיים בישראל. באחת משיחותיו עם ידידו הישראלי וחוקר יצירותיו, פרופ’ ששון סומך, העיר כי אם יימצא יום אחד מרפא למחלת הסרטן – יהיה זה לדעתו בישראל. התפעלות מיוחדת עוררה אצל מחפוז יכולתה של השפה העברית העכשווית, בשונה ממקבילתה הערבית, לסגל לתוכה מונחים לועזיים בינלאומיים בעזרת סיומות כגון “ציה” (למשל – אבולוציה, מוטציה, גרביטציה ועוד) ולאפשר בכך שגשוגו של שיח מדעי וטכנולוגי מודרני.
נקודת מבטו של מחפוז איננה יוצאת דופן בהגות הליברלית הערבית בת-ימינו. ד”ר ח’אלד מונתסר (1960-), מומחה לרפואת מין המגיש בערוץ המצרי “דרים” תכנית טלוויזיה נועזת ופרובוקטיבית העוסקת בייעוץ מיני, מציב במרכז הגותו את הקריאה למהפכה מדעית-רציונאליסטית בעולם הערבי כתנאי להצטרפותו ל”רכבת הציוויליזציה המודרנית”. אתר ממר”י תרגם לאחרונה מאמר פרי עטו שהתקנא בהישגיהם המדעיים של היהודים. במאמר השווה בין תרומתם של “ענקי אינטרנט” יהודים מסוגו של מארק צוקרברג לקדמה האנושית לעומת חדלונם של כמה מהמטיפים המוסלמים המכלים את זמנם בעיסוק בעניינים “הרי גורל” כמו הקשר בין אורך הזקן של הגבר המוסלמי לבין עוזו של אונו המיני.
אך הצלחותיה המדעיות של ישראל, לדידו של מונתסר, אינן תולדה גנטית של “המוח היהודי” המבריק, אלא של מאמץ שקדני ומרוכז המתועל להקמה ולטיפוח של מוסדות מחקר ואקדמיה איכותיים. הטכניון בחיפה מהווה בראייתו דוגמא לנתיב המהפכני שעל הערבים לבחור, משום שסיסמתו (כך לדבריו) היא “המדע הוא הפתרון”, בהיפוך לסיסמתם של האחים המוסלמים “האסלאם הוא הפתרון”. לדעתו, אך סמלי הדבר שהנשיא הראשון של הטכניון מונה לימים לנשיאה הראשון של מדינת ישראל כולה (לאמתו של דבר, חיים ויצמן היה פעיל בהקמת הטכניון, אך לא כיהן כנשיאו). מונתסר התפעם מכך שהמחלקה למדעי המחשב בטכניון הוקמה כבר בשנות השישים, עוד בטרם הומצא המחשב עצמו, ובין בוגריה מכהנים כיום בכירים בחברות יאהו וגוגל. במאמר שכתב אחרי זכייתו של איש הטכניון, פרופ’ דן שכטמן, בפרס נובל לכימיה לשנת 2011, הגדיר את הטכניון כ”קִבְּלָה” (כיוון התפילה באסלאם) של המדענים, אבן שואבת למדעני כימיה, פיסיקה, הנדסה ומחשבים מכל רחבי תבל.
ואולם, למרבה התמיהה, התפעלותם של מחפוז ומונתסר מהמדע הישראלי איננה זהה כלל ועיקר. בעוד שמחפוז נהג לדבר על חלומו לראות את מצרים משתפת פעולה עם ישראל בקידום מפעלים טכנולוגיים במטרה להיחלץ מהעולם השלישי ולהצטרף למצעד הקדמה האנושית, מונתסר ראה ברפורמה מדעית ערבית תנאי להצלחה בסיבוב אלים חדש מול ישראל ושילב בהתפעלותו ממנה ביטויים של טינה. הוא הדגיש כי הכרתו בהישגיה המדעיים של ישראל אינה מבטאת אהדה כלפי המפעל הציוני, אלא קריאה אובייקטיבית של המציאות: הישראלים אמנם גזענים ומתנחלים החיים במדינת טרור, אך בה בעת הם גם שוחרי מדע אדוקים המכבדים את המתודה המדעית. באחד ממאמריו הבהיר את פשר הצורך לשאוב השראה מישראל: “לא נגבר עליהם בתחום המדע, הצבא והכלכלה בכך שנטיף על בימות המסגדים, בכך שנתאר אותם כקופים וחזירים ובכך שנייצר מטיף לכל אזרח וחכם הלכה לכל בית. נגבר עליהם רק באמצעות המדע”.
הפער בין גישותיהם של מחפוז ומונתסר ייצג מחלוקת רחבה יותר הקיימת בהגות הליברלית הערבית לגבי אופי היחסים הרצוי עם מדינת ישראל. הליברלים מתחלקים לשני מחנות המפרשים באופן הפוך את הזיקה בין השלום עם ישראל למימוש החזון הליברלי בעולם הערבי: “מחנה השלום”, אליו השתייך מחפוז, רואה בהסדר מדיני עם ישראל תנאי מקדים-הכרחי לבניית חברות ערביות חופשיות, מפותחות ומודרניות; לעומתו, “מחנה הסירוב”, אליו משתייך מונתסר, רואה בקידום תהליכי הליברליזציה תנאי מקדים-הכרחי להתעצמות חברתית, כלכלית, מדעית וצבאית שתאפשר למדינות ערב לכפות את רצונן על ישראל ולהגשים מתוך עמדת כוח – אם באמצעים דיפלומטיים ואם באמצעים צבאיים – את שאיפותיהן הפוליטיות.
לפיכך, בשעה ש”מחנה השלום” הליברלי ראה בסגולותיה של ישראל הזדמנות לרקימת קשרים של שיתוף פעולה מדעי, תעשייתי ואקדמי עמה, הרי ש”מחנה הסירוב” ראה בלמידה מישראל מפתח להצלחה במערכה העתידית נגדה. ובשעה שההערכה של המחנה הראשון כלפי הישגיה של ישראל העניקה עומק פוטנציאלי נוסף ליחסי השלום עמה, הרי שהתפעמותו של המחנה הנגדי מהצלחותיה נותרת – בסיכומו של דבר – עקרה.
(לעיון מורחב ראו: אויבי, מורי: הציונות וישראל במשנתם של אסלאמיסטים וליברלים ערבים, מאת אוריה שביט ואופיר וינטר, תל-אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד ומרכז תמי שטינמץ למחקרי שלום, 2013).
אופיר וינטר הוא דוקטורנט בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה באוניברסיטת תל אביב ומרצה במכללת עמק יזרעאל.
מה אתם יודעים על מלחמת יום כיפור?