תל אביב. התגעגעתי לאנונימיות שמקנה לך העיר הסואנת הזאת. בסיני כולם מכירים אותך, את הסיפור שמאחורייך ומי שוגל אותך. כולם יודעים הכל על כולם, רכילות עוברת בכל החופים במהירות של פקס.
אחי המלאכי מארח אותי. סידרתי לי פינה בחצר הקסומה של דירתו ובלילות אני ישנה תחת עץ אזדרכת ענק. אחי, השני משלושת אחיי הקטנים ממני, גר בדירת חדר בדמי-מפתח שרכש פעם סבי, אבו של אבי, כדי לאחסן שם את מיליוני הכפתורים והרוכסנים שמכר. אבי שיחיה וסבי עליו השלום כבר מזמן איבדו את כל רכושם ונכסיהם למעט המחסן הזה שאחי היצירתי הפך לבית. פעם ניסה אבי להתאבד בתלייה במחסן הזה, אבל ניסיונות ההתאבדות המרובים של אבי ראויים לשתיקה או לפרק מיוחד בנושא.
גוזליי המקסימים עלצו וקפצו מרוב שמחה כשראו אותי מחכה להם בחצר בית הספר בתום יום הלימודים. חיכיתי מתוחה ודרוכה לצלצול, בחופשת הפסח הם היו אתי שבועיים בסיני אבל כחודשיים עברו מאז. המוני ילדים נשפכו מתוך הדלתות הענקיות ולבסוף גם שלי הגיחו. שוב בגד בי שק הדמעות. כל כך הרבה ילדים- שמחים, כועסים, צוחקים, נרגזים, נגררים, מקפצים. האם אצלם הכל בסדר? האם ההורים שלהם מקנים להם תחושת בטחון ונורמטיביות? הרגשתי אשמה על ששלי נבדלים, ששלי שייכים לקבוצת יוצאי הדופן כי אמם היא דמות נפקדת. שלי הם באמת יוצאי דופן, אינם כועסים או מרירים על שום דבר שאין ביכולתם לשנות. שלי מקבלים את דין החיים ואוהבים ללא תנאי. כמה אהבה וטוב יש ביצורים המתוקים האלה.
אין לי בגדים בכלל. באתי חסרת מטען ומצבי הכלכלי אינו מאפשר לי לרכוש דבר. מהפרידה יצאתי חסרת כל, גם מצד אבי ילדיי האמיד וגם בגלל מפעל קטן לבניית תפאורות שהיה לי וכשל. שדיי מצטופפים בטי-שרט אקסטרה לארג' של אחי ושני בדי סרונג עוטפים את מותני בסגנון חצאית שכבות. אני מתעבת את הלוק השאנטי-דוסי הזה, אבל גם אם היה לי כסף- אני כל כך שמנה שממילא אין סיכוי שארכוש עתה מלתחה חדשה. איזו טיפשות מצדי הייתה לא לנצל את חצי השנה בסיני כדי לרזות. מרוב רביצה בחושה ופחד מלפגוש בני אדם אכלתי כל היום פיתות עם ממרח שוקולד מצרי, העיקר לא לצאת למסעדה.
התחלתי לחפש דירה. הכל כל כך יקר וניחא יקר, בכלל אין דירות. ראיתי כמה כוכים זוועתיים אך עוד לפני שהספקתי להתלבט לגביהם נחטפו הכוכים במחירים שלא היו מביישים קוטג' תלת-מפלסי בכרמיאל. בשיחה עם אבי ילדיי סוכם שנחכה לתום שנת הלימודים והקייטנות לפני שיחזרו אליי. הקלות בה הסכים לבקשותיי מדאיגה אותי. ייתכן שאני פרנואידית, אבל איני רגילה לבטוח באיש שכל כך הרבה מדבריו ומעשיו התגלו כרחוקים מהאמת. גם בעניין דמי המזונות השיחה קלחה, אמנם הוא לא נעתר לסכום בו נקבתי אך הסכים לגשת למגשר. לא התעצלתי וקבעתי לנו פגישה במקום שנקרא 'גישור-ישראל'.
ביום שישי ביליתי עם קטנטניי האהובים כל היום. בצהריים טיילנו במשולש של מדרחוב נחלת בנימין – שינקין – קינג ג'ורג ובלילה ישנו ביחד תחת כיפת האזדרכת. בשוק 'בצלאל' רכשתי להם במעותיי האחרונות שני פאזלים מעץ, תלת-מימדיים ענקיים וכבדים באופן יוצא דופן. נסיכתי בחרה טירה ונסיכי בחר דרקון. כשהשתרכנו במעלה רחוב קינג ג'ורג' לכיוון ביתו של אחי שאל אותי בני אם זה בסדר מצדי שהוא יקח את הפאזל לבית אביו כי הוא מעדיף לבנות אותו עם אבא. חייכתי אליו ואמרתי לו שכמובן, אבל הווייתי ספגה מהלומה קלה ואז בתי דיברה אל עצמה בקול רם ואמרה שהיא מאוד מתלבטת, כי מצד אחד היא אוהבת את אבא יותר אבל מצד שני אמא הרבה יותר מוכשרת בידיים.
ברור שמקטרגיי יאמרו בתרועה מנצחת שאני אוכלת את הדייסה שבישלתי ואף אני איני חולקת עליהם, אך בתי המתוקה מאוהבת באביה מהשנייה שנולדה, גם בכל השנים בהם ניהלתי בית חם ופתוח, עם ארוחות ואירוחים, טיולים, הצגות ילדים, המון שעות יצירה והקראת ספרים, לא רק לפני השינה. בלילה הדלקתי בחצר המון נרות בפנסים סיניים שהכנתי משקיות נייר וחול, פרשתי שטיח שאחי רכש בסיני ועליו שמיכות פוך ששימשו אותנו כמזרון. שרנו וצחקנו המון, אהוביי הקטנים התרגשו כמו בטיול שנתי. לפני שנרדמו המתוקים שיחקנו מן משחק מילים שהראשון אומר מלה ואז כל אחד בתורו אומר מילה מתאימה שמתחילה באות שנגמרה המלה הקודמת ולא מנותקת מהקשרה. הנה מה שיצא: אמא-אחת-תקעה-המון-נודים-מסריחים.-מדי-יום-מצאה-האימא-ארגזים-מלאים-מנגו-ודג-גדול.-לעסה-האימא-את-תוכנו-וכל-לילה-הייתה-האם-מפליצה.-הכל-לא-אמיתי,-יכול-להיות.-תמיד-דרדסים-מגזימים.