טרם הספיקו מיטב הפרשנים והמומחים להתאושש מיום הכיפורים המודיעיני שנחת עליהם עם בחירתו של הייאטוללה חסן רוהאני כנשיא איראן, וכבר נחתה עליהם מהפיכת הנגד המצרית, המעמידה בצל אף את הפאשלה האיראנית.
האם יפנה המשטר האיסלמי של מצרים לעבר הדגם הטורקי של האיסלמוקרטיה, שאותו התוו הנשיא טייפ ארדואן ומפלגתו? המצדדים בגירסה הזאת קיבלו חיזוק מביקורו של הנשיא הטורקי ארדואן בקהיר והשיחות שניהל עם עמיתו המצרי.
או שמא יפנה המשטר החדש של האחים המוסלמים לעבר הדגם האיראני של שלטון האיסלם – גישה פרשנית שהתחזקה אחרי ביקורו של מורסי באיראן, ואחרי ביקור הגומלין של אחמדינג'אד בקהיר (אין צורך לומר, שלדיונים הרציניים האלה, במיוחד באגף השמאליברלי של התקשורת הישראלית, נתלוו דברי אזהרה מרומזים ואף גלויים כלפי השלטון הציוני הסרבני בירושלים, בבחינת – האם מתגבש מורסי בתור הארדואן הבא, או בתור האחמדינג'אד הבא).
וזה היה, כזכור, אחרי שלא נמצא אף לא אחד מן המומחים, שהזהיר אותנו מפני האפשרות שהמפלגה הסלפית תזכה בקרוב לשליש מן הקולות בבחירות לפרלמנט המצרי.
שלא לדבר על דיברי האיוולת שנשמעו לרוב מהכיוון של הוד מומחיותם סביב המהפיכה הראשונה שהתחוללה בחורף 2011. אביב ערבי וכו'.
האם עלינו לתמוך במהלך האחרון של מפגיני הכיכרות והצבא בתור ביטוי של רצון העם – או להסתייג כי מדובר למעשה בהפיכה צבאית המבטלת תוצאות של בחירות דימוקרטיות לעילא ולעילא?!
לא פשוטים חיי הפרשנים השמאליברלים בימים קשים אלה, כשהמזרח התיכון מתפרע בחינניות ועושה צחוק מתחזיותיהם המלומדות.
קוראי הוותיקים כבר מכירים את התיאוריה הכללית שלי בקשר למדע המדינה, המייתרת כמה תיאוריות אחרות וגם לא מעט תפיסות אידיאולוגיות ופוליטיות רווחות. התיאוריה הכללית דנן אומרת שבכל מדינה ומדינה מדובר בשלטונו של המאיון העליון, ביחד עם שכבת המגן שלו, העשירון העליון, שלפעמים היא שכבת ריפוד ולפעמים היא שכבת פיצוץ, הכל לפי הצורך והנסיבות.
זאת אומרת, שכמו שרוב המשקאות והמאכלים, אם נעבור רגע לגסטרונומיה, אינם אלא שיטות שונות להגשת סוכר, כך גם כל המשטרים אינם אלא שיטות שונות להגשת השילטון הדיקטטורי, בעצם, של המאיון העליון וסנג'ריו בעשירון העליון.
במאה-מאתיים השנים האחרונות התפתחו בעולמנו שתי אידיאולוגיות עיקריות, כל אחת והמתכון שלה להגשת השלטון הדיקטטורי הנ"ל בתור דימוקרטיה, בעצם.
במערב, ובמרכזו ארה"ב שגשג במיוחד הקפיטליזם שקימבן לנו את הדימוקרטיה הפרלמנטרית, פצצת קצפת מתקתקה.
ואילו במזרח, ובמרכזו רוסיה, בישלו לנו את המאפה הדלוח שנקרא "דימוקרטיה עממית".
במערב שלטו(ושולטים) אדוני התאגידים הפרטיים, ובמזרח שלטו אדוני הבירוקרטיה המפלגתית (ואצלנו הקטנים, בגלל סיבות הסטוריות, היה מיקס שלטוני, ועדיין נותרו ממנו שרידים).
חוץ מבכמה פינות אפלות במיוחד של העולם, היתה פצצת הקצפת הקפיטליסטית המתקתקה עדיפה על כל מה שהיה לסוציאליזם להציע, ולכן היא גם שורדת אחריו.
כדי להכחיש זאת צריך להיות קמרד טבארישי אדוק וקנאי במיוחד, או צבוע ומתחסד מהסוג הרווח במיוחד בקתדרלות של כנסיית השכל.
באופן טבעי לגמרי, האופייני מאוד לכל שלטון דיקטטורי (גם כשהוא נקרא דימוקרטי), חשבו האדונים ממזרח וממערב שהדרך הטובה ביותר מבחינתם להנצחת שלטונם, היא להפיץ את צורת המשטר שלהם בכל מדינה ומדינה בעולם הרחב.
מה שעזר למבצע הוא תהליך האינטלקטואליזציה שעברו האידיאולוגיות של הקפיטליזם והסוציאליזם, בעזרת להקות-להקות של פרופסורים, שהנפיקו שלל תיאוריות כדי להסביר למה ואיך יכולה הדיקטטורה של הפרולטריון להתאים למדינה שהיא מעשה-תצריף מלאכותי של כמה שבטים באפריקה, שמספר הפרולטרים בה זעום בצורה מדאיגה, או לחילופין ביקשו להסביר מדוע זה חיוני לקיים בחירות דימוקרטיות בנוסח אמריקאי במדינה או בישות מזרח תיכונית משוסעת כמו עיראק או פלשתין.
די ברור שיש ביומרה הזאת של האליטות הפוליטיות והאקדמיות, ממזרח וממערב, גם מידה לא מבוטלת של גזענות אירו-אמריקאית לבנה ומתנשאת, מול הגזעים הכהים יותר המאכלסים את שאר היבשות, שמה בכלל שווים המשטרים וצורות המימשל שגיבשו לעצמן במרוצת ההיסטוריה שלהם, לעומת השפיץ המישטרי הרוסו-אמריקאי.
אדוני הקומוניזם הסובייטי הדביקו בחיידק הסוציאל-בירוקרטי שלהם את כל מזרח אירופה וגם חלקים ממזרח אסיה ודרומה, הניחו רגל גם במרכז אמריקה וניסו את כוחם גם באפריקה. בעוד שהאמריקאים ניסו ועדיין מנסים לשכנע כל מדינה שאזרחיה מסכימים לחטוף הרעלת זרחן מהקוקה קולה או התקף לב מהמקדולנד, שבאותה הזדמנות כדאי להם נשיא וקונגרס, פריימריס ובלונים בשלל צבעים בוועידת המפלגה.
אבל בעולם המציאותי הדברים לא עובדים לפי התיאוריות של כנסיית השכל על שני אגפיה. וככה, מהקומוניזם נשארו רק תל או שניים של איי חורבות הרחק ממולדת המהפכה.
ובאשר לדימוקרטיה בנוסח המערבי – אפילו פליטי המשטרים הסוציאל-בירוקרטיים של מזרח אירופה יכולים לראות עצמם כברי מזל, לעומת מה שעובר, למשל, ממש בימים אלה, על שפני הניסיונות של הדימוקרטיה המערבית בלוב או בעיראק, בלבנון או באפגניסטן, ועכשיו גם במצרים.
הפועל האידיאלי החרוץ המתפעל את מכונת הקפיטליזם האמריקאי, נצר לא-חשוב-לאיזה עם או לאיזה לאום או דת, שבעד אותו כסף, או קצת פחות, הוא גם הסטחנוב אחיד-המוצא של הסוציאליזם המזרחי – רוסי או אוזבקי או לטבי.
כולם עבדים נאמנים של האח הגדול, זה האידיאולוג שבידו סוד הפיצוח של "הפוליטיקה של הזהויות" ובהאירו את עיני הטועים, הוא גורם לכולם להתיישר לפי הקו שלו, לשכוח מלאומיותם ומדתם, ולהתמסר לעבודת עגל הזהב הסוציאל-קפיטליסטי (בשביל אלה ואלה, שמאל וימין, הפועל החרוץ ונטול העבר ליד המכונה או המחשב, מאפשר "צמיחה", "תיעוש", "פיתוח", ו"קידמה טכנולוגית" ועוד מיני מונחים המתארים בעצם חברה צרכנית בטירוף המנצלת בצורה מחפירה את משאבי הכדור ומזהמת כל דבר סביבה).
אך במציאות, מה לעשות, שלא כמו בתיאוריות, יש עמים ולאומים, יש דתות וכתות, יש מסורות לאומיות והרגלים, ויש זכרונות היסטוריים.
וככה יצא שלא חשוב אם קראו לו "המזכיר הכללי של המפלגה" או "נשיא הסובייט העליון" וכן הלאה, השליט של האימפריה הסובייטית, שהוא גם השליט של רוסיה, היה תמיד צאר.
וגם עכשיו, אחרי שאזל שם הסוציאליזם, יש לרוסיה צאר.
ובגרמניה יש קנצלר. כל מיני וריאציות על ביסמרק.
ובאיראן יש שאה, למרות שקוראים לו עכשיו "המנהיג הרוחני".
ובסין, מאז מאו טצה דון ועבור בכל ממשיכיו, יש סוג של קיסר השולט מתוך החשאיות של העיר האסורה.
ואילו אצלנו יש ועד קהילה.
במצרים שוכן אחד העמים העתיקים בעולם, וכמו לשאר העמים האלה, יש למצרים מסורת שלטונית משלהם, ובמרכזה הפרעון.
מאז תחילת 1954 ועד לתחילת 2011, במשך 57 שנים, שלטו במצרים ברציפות שלושה פרעונים מצריים אופייניים. גמאל עבד אל נאצר (1954-1970), אנואר אל-סאדאת (1970-1981) וחוסני מובראק (1981-2011).
המעברים היו טבעיים וחלקים. סאדאת כיהן כסגנו של נאצר כשם שמובראק היה סגנו של סאדאת. ההמונים לא הניחו לנאצר ללכת גם אחרי שספג תבוסה נוראה מידי ישראל ב-1967. סאדאת נשאר בשלטון למרות שחתם עם ישראל על השלום הלא-פופולרי, עד שנרצח. מובראק שלט במצרים במשך 30 שנה, למרות שחסר את הכריזמה של קודמיו.
שלושתם היו קציני צבא, שליטים אבסולוטיים, דוגמאות מופתיות של "המדינה זה אני", שהחזיקו בידיהם את המושכות של כל מוקדי הכוח: הצבא ושירותי הביטחון והמשטרה, המפלגה והמנגנון הממשלתי ומערכות המשפט, האקדמיה והתקשורת – ומצאו את הדרך לרתום למטרותיהם את כוהני הדת – או לבלום אותם, כולל בבתי הכלא.
ואז הגיעה ההתקוממות של כיכר תחריר בחורף 2011, ובמקום פרעון חדש זכתה מצרים לקבל, בשנה האחרונה, בשליט שלא ידעה כמוהו מאז המלך פארוק, שהיה שליט בחסד הבריטים.
במקום פרעון, קיבלו המצרים נער-שליח.
פסל ראש של רעמסס השני: מי יהיה הפרעה הבא?
שהרי אין זה סוד, שמוחמד מורסי אינו ומעולם לא היה מנהיג של ממש, לא באחים המוסלמים ולא במפלגה הפוליטית שייצגה אותם בבחירות.
מנהיגם של האחים המוסלמיים במצרים הוא מוחמד בדיע, שנבחר לתפקיד "המפקח הכללי" של התנועה ב-2010.
מי שעמד בראשה של מפלגת "החירות והצדק" שייצגה את האחים הוא חיירת א-שאטר, שהיה אמור לייצג את האחים בבחירות לנשיאות, אך האפשרות נשללה ממנו על ידי המערכת המשפטית.
מורסי, מהנדס ופוליטיקאי חסר ייחוד, נבחר למלא את תפקיד המועמד לנשיאות בלית ברירה. נכפתה עליו הכניסה לנעלי המנהיג הענקיות של פרעון מצרי מתוקף מגבלות משפטיות והחלטה מפלגתית-אדמיניסטרטיבית.
הוא נבחר כנשיא לא בזכות עצמו, אלא בזכות זה שנבחר להיות מס. 3 באחים המוסלמיים. בחירתו לנשיא לא ביטלה את כפיפותו למנהיגים האמיתיים של תנועתו ומפלגתו.
מורסי לא מתאים לתפקיד של פרעה.
נכון שהוא ניסה להוכיח מנהיגות.
להבהיר שהוא עושה דברם המובהק של מנהיגי האחים המוסלמים.
אך אין דבר הרחוק יותר משליט נוסח פרעה, מאשר פוליטיקאי שהוא נער-שליח. מספר 3 באיזה אירגון דתי ופוליטי.
השאלה באיזו טכניקה ימצאו המצרים את הפרעה שלהם, היא משנית. מוטב שלא להתבלבל בין המהות ובין האמצעים. המהות היא האינטרס הקיומי של העם. דימוקרטיה או אוטוקרטיה, קפיטליזם או סוציאליזם – אלה הם האמצעים. אם לא ימצא למצרים פרעה חדש, אנה הם באים.