47 בתי הספר הכנסייתיים בישראל שבתו במשך קרוב לחודש, לאחר שנקלעו למשבר תקציבי קשה. המשבר אינו מקרי. הוא נובע כנראה גם מבעיות ניהוליות של בתי הספר הכנסייתיים — שנהנים מאוטונומיה בשל מעמדו הרגיש של הוותיקן, ועד היום לא נערכה בהם בקרה תקציבית של משרד החינוך — אבל בעיקר מהקמפיין המכוון היטב של משרד החינוך נגד בתי הספר מהזרם "המוכר שאינו רשמי".
כדאי לדעת: מערכת החינוך בישראל מפוצלת לשלושה זרמים נפרדים. הזרם הראשון והמרכזי הוא בתי הספר הרשמיים־ממלכתיים (ממלכתי־חילוני, ממלכתי־דתי וממלכתי־ערבי); הזרם השני הוא בתי הספר המוכרים שאינם רשמיים; והשלישי — בתי הספר של הפטור (ברובם מוסדות חרדיים קיצוניים).
כל אחד מהזרמים מנוהל באופן נפרד, נדרש לעמוד בתקנות אחרות וכן מתוקצב אחרת. חוק החינוך הממלכתי קובע כי התקציב של בתי הספר המוכרים שאינם רשמיים יהיה 75% מזה של בתי הספר הממלכתיים, ובתי הספר של הפטור יסתפקו ב–55% מהתקציב בלבד. בתמורה, בתי הספר המוכרים והפטורים מפוקחים באופן רופף, ונדרשים לעמוד בהרבה פחות תקנות.
נשאלת השאלה מדוע מדינה קטנה כל כך כמו ישראל נדרשת לשלושה זרמי חינוך נפרדים. התשובה נעוצה בפוליטיקה הירודה של ישראל. שני הזרמים הנחותים, המוכר והפטור, מקבלים פחות תקציב — אבל גם מפוקחים הרבה פחות (ובפועל לא מפוקחים כמעט כלל). כך, נפתח הפתח לחטא הקדמון של מערכת החינוך בישראל — קיומם של בתי ספר חרדיים שאינם מפוקחים ואינם מלמדים לימודי ליבה, אבל עדיין מקבלים תקציב, תחת חסות הזרם המוכר שאינו רשמי.
הנמכת רף הפיקוח ורף התקצוב איפשרה לבתי הספר החרדיים לפעול בלי פיקוח בכלל, אבל עם תקציב. למעשה, הפתרון הזה הפך את משרד החינוך למשרד שמתקצב בתי ספר בלי לשאול יותר מדי שאלות לגבי האופן שבו הם מתנהלים והתכנים שהם מלמדים.
הפתרון הפוליטי המתוחכם הזה — שכאילו הציב את בתי הספר החרדיים במעמד של אחים חורגים נחותים, אבל בפועל איפשר להם לקבל תקציבים מהמדינה ללא פיקוח — עבד נפלא במשך שנים ארוכות, עד שהחילונים גילו אותו.
העשור האחרון עמד בסימן של פריחת בתי ספר חילוניים יוקרתיים, שנכנסו אל תוך הזרם המוכר: בתי ספר דמוקרטיים, אנתרופוסופיים, בתי ספר למנהיגות או בתי ספר פתוחים. כולם למעשה בתי ספר פרטיים, שממיינים תלמידים וגובים תשלומי הורים עצומים — אבל בזכות הפטנט של "מוכר שאינו רשמי" הם זכאים לקבל גם תקציב של 75% מהמדינה. כך מצאה עצמה ישראל מממנת במו תקציביה בתי ספר פרטיים, אליטיסטיים ומפלים, שנוגסים בבתי הספר הממלכתיים — שכן אוכלוסייה חזקה נוהרת בימים אלה מבתי הספר הממלכתיים אל בתי הספר הפרטיים, החוסים בתוך הזרם המוכר שאינו רשמי.
הנהירה הזאת נהפכה בשנים האחרונות לאיום אסטרטגי על מערכת החינוך הממלכתית ועל עקרונות החינוך השוויוני. הורים עשירים קנו לילדיהם חינוך טוב יותר, תוך סיוע תקציבי נדיב של המדינה. בשלב הזה התעורר משרד החינוך, תחת הנהגת השר הקודם שי פירון, והחליט להילחם בזרם המוכר שאינו רשמי. בשנתיים האחרונות משרד החינוך עושה את המוות לבתי הספר המוכרים שאינם רשמיים החזקים: הוא קיצץ את תקציב שעות ההוראה שהם מקבלים, כך שבמקום 75% מתקציב השעות של בתי ספר ממלכתי הם מקבלים רק 35%–45% מהתקציב; הוא הגביל את תשלומי ההורים המותרים; הוא החל לבדוק את הנטייה של בתי הספר המוכרים למיין תלמידים, וקנס בתי ספר שנתפסו ממיינים. המשבר של בתי הספר הנוצריים נובע בעיקר מהמהלכים הללו של משרד החינוך — שכוונו אמנם נגד בתי ספר חילוניים יוקרתיים, אבל בדרך פגעו גם בהם עם מדיניות הקשחת התקציב החדשה.
אפשר להתווכח על המדיניות הזאת של המשרד. בשלב כלשהו, למשל, הודיע בית הספר הריאלי בחיפה, שקיים כבר יותר מ–100 שנה, על סגירת שעריו עקב המשבר התקציבי שאליו נקלע. לא בטוח שהאינטרס של החינוך השוויוני בישראל עובר דרך הרס מוסד עם היסטוריה מפוארת כמו הריאלי. גם במשרד כנראה הבינו זאת, ולאחר שהריאלי עתר לבג"ץ, החל ריכוך מה של המדיניות הקשוחה בנוגע לתשלומי הורים.
כיום כל בית ספר מוכר יכול לקבל היתר לגביית תשלומי הורים, בהתאם לייחודיות שלו, כפי שזאת נקבעת בידי ועדת חריגים של המשרד. על חוסר השוויוניות וחוסר השקיפות העולים מהחלטות הוועדה הזאת, שמקיימת משא ומתן עם כל בית ספר בנפרד, צריך כנראה לקיים דיון ציבורי נפרד.
אך ועדת החריגים היא הבעיה הקטנה של חוסר השוויוניות במדיניות של משרד החינוך כיום. הבעיה העיקרית היא שבעוד שמשרד החינוך נלחם על חיזוק החינוך הממלכתי באמצעות החלשת בתי הספר המוכרים שאינם רשמיים, החינוך החרדי פורח בכל עוז. מתוך 195 אלף תלמידים הלומדים בבתי ספר מוכרים שאינם רשמיים בישראל, הרוב המוחלט — 116 אלף — לומדים בשתי רשתות החינוך החרדיות הגדולות: החינוך העצמאי של יהדות התורה, ומעיין החינוך התורני של ש"ס. הפלא ופלא, 116 אלף התלמידים הללו דווקא מקבלים תקציב ממלכתי מלא.
הנתונים של משרד החינוך מלמדים כי התקציב של שתי הרשתות החרדיות הוא 95%–102% מזה של בתי הספר הממלכתיים (תלוי אם מודדים לפי כיתה או לפי תלמיד). זאת, בשעה שהתקציב שמקבלים שאר בתי הספר המוכרים בישראל, והנוצריים בתוכם, מגיע ל–42% מהתקציב הממלכתי.
צריך להבהיר: שתי הרשתות החרדיות מתנהלות כבתי ספר מוכרים, ומן הסוג הנחות ביותר. אין לאיש מחלוקת, למשל, על כך שבתי הספר הנוצריים או בתי הספר החילוניים היוקרתיים מלמדים לימודי ליבה מלאים, אם לא למעלה מכך. לעומת זאת, בכל הקשור לשתי הרשתות החרדיות, לא ידוע כלל אם הן מלמדות ליבה ובאיזה היקף, בשל היעדר פיקוח ובגלל סירוב הרשתות להשתתף במבחנים (מבחני פיזה או מבחני מיצ"ב) שיכולים לבחון את רמת הלימודים שלהן.
ההערכה היא ששתי הרשתות מלמדות לימודי ליבה חלקיים בלבד. מעיין החינוך התורני כנראה מלמדת לימודי ליבה באופן כמעט מלא, ואילו החינוך העצמאי כנראה הרבה פחות מכך. בנוסף, ידוע ששתי הרשתות ממיינות תלמידים, ונבדלות ביניהן בקבלת תלמידים ממוצא ספרדי או אשכנזי. למרות זאת, שתי הרשתות מקבלות זכות שאף בית ספר מוכר אחר בישראל אינו מקבל — תקציבן גבוה פי שניים וחצי, וזאת בשעה שהפיקוח והרמה הפדגוגית שלהן היא נמוכה משמעותית.
מדובר באפליה בוטה ושערוריתית. העובדה שהנוצרים נמצאים באותה סירה עם בתי הספר החילוניים־יוקרתיים מבחינת האפליה הזאת אינה משנה את המצב. לא מדובר באפליה לרעה נגד ערבים בישראל, אלא באפליה לטובה של החרדים בישראל, מסיבה אחת ויחידה: פוליטיקה.
האפליה לטובה של שתי הרשתות החרדיות נכפתה על משרד החינוך בחוק. סעיף מיוחד בחוק יסודות התקציב (ולא בחוק החינוך) העניק לשתי הרשתות את הזכות להיות מופלות לטובה. הסעיף קובע כי שתי הרשתות, ורק הן, יתוקצבו לפי "כלל ילדי ישראל". ההגדרה של "כלל ילדי ישראל" שונה מהותית מההגדרה בחוק החינוך הממלכתי שדנה על תקצוב בתי הספר המוכרים שאינם רשמיים, שמתבססת על "שיעור מתקציבי שעות הלימוד של החינוך הרשמי".
ההבדל בהגדרה מאפשר, למשל, למשרד החינוך לשחוק במידה ניכרת את התקציב של בתי הספר המוכרים באמצעות צמצום ההגדרה של סל שעות הלימוד שממנו נגזר תקציבם — זאת הסיבה שהמוכרים מקבלים תקציב של 40% ולא 75% כפי שמצוין בחוק. שחיקה דומה אינה מתאפשרת בשתי הרשתות החרדיות, שהתקציב שלהן כולל את כל התוספות המלאות של בתי הספר הממלכתיים — וזאת למרות היעדר לימודי ליבה, השקעה במחשבים, ספורט, יועצות וכדומה, לצד העסקת מורים לפי כללים שונים.
הסעיף המפלה נכלל בחוק יסודות התקציב כבר עשרות שנים, והוא תוצאה של כניעה של ממשלות ישראל לדורותיהן לכוחן הפוליטי של המפלגות החרדיות. בג"ץ אמנם נמנע מלפסול את הסעיף הזה, אבל לא צריך להיות משפטן כדי להבין שכשבתי ספר נוצריים שמלמדים לימודי ליבה מלאים מסתפקים בתקציב של 40% מהחינוך הממלכתי, ובאותה עת בתי ספר חרדיים שמלמדים ליבה חלקית בלבד (אם בכלל) מקבלים תקציב של 100% — אין דרך לכנות זאת אלא אפליה. זו אפליה בוטה ומושחתת, כי היא מנציחה את הבערות של התלמידים החרדים על חשבון תקציביה של מדינת ישראל, ועל חשבון עקרונות השוויון והצדק.