מחלת הבולימיה (בולימיה נרבוזה) הינה אחד הסוגים העיקריים של הפרעות אכילה, הרווחות בחברה המערבית. ההפרעה מתבטאת בהתקפי אכילה ולאחריהם ריקון רצוני של מערכת העיכול באמצעות הקאות יזומות ולעיתים תוך שימוש בחומרים משלשלים ובחוקנים.
בולימיה שכיחה יותר אצל נשים מאשר בגברים ושיא התפרצותה הינו בקרב נערות בגיל ההתבגרות.
מרבית המתמודדים והמתמודדות עם המחלה סובלים מהפרעות נוספות על רקע נפשי ופסיכיאטרי כמו חרדה ודיכאון, הפרעת אישיות גבולית או התנהגות אימפולסיבית.
בעבר נחשבה בולימיה כתת סוג של הפרעת האכילה אנורקסיה, ורק לפני כשלושה עשורים החלו העוסקים בתחום להכיר בדפוס האכילה הבולימי כהפרעה העומדת בפני עצמה ולטפל בו בהתאם.
בעיות אורליות - כיבים בחלל הפה, נפיחות של בלוטות הרוק, כאבים בלוע, נזקים לציפוי השיניים ועששת - כתופעות לוואי של ההקאות החוזרות ונשנות.
סיבוכים נוספים הינם היווצרות ריפלוקס כתוצאה מתכיפות ההקאות, קרעים בושט, צרבת, שיבוש מנגנון ההתרוקנות הטבעי ופיתוח תלות בחומרים משלשלים, הפרעות מטבוליות, הפרת איזון הנוזלים והאלקטרוליטים בגוף וכן מחסור באשלגן בדם (היפוקלמיה), אשר עשוי להוביל להפרעות בסדירות פעימות הלב.
הסיכון לתמותה בעקבות בולימיה נמוך בהרבה מאשר כתוצאה מאנורקסיה, המתאפיינת בירידה דרסטית במשקל, אך גבוה ביחס לאחוז התמותה בקרב נשים משכבה גילאית מסויימת באוכלוסייה הכללית.
מחלת הבולימיה קשה לאבחון, זאת נוכח העובדה, שמראם הגופני כמו גם תפקודם של החולים בה נחזה כנורמלי ובולמוסי האכילה, המאפיינים את המחלה, מתבצעים בסתר.
במישור הגופני - כאמור, בשונה מאנורקסיה, המתאפיינת בהפחתה משמעותית ונראית לעין במשקל, מחלת הבולימיה הינה מתעתעת יותר, באשר לרוב מצליחים החולים בה לשמור על משקל גוף תקין.
אכילה מעטה במסגרת ארוחות משפחתיות, הליכה מוגברת לשירותים בסמיכות לסיום הארוחה והסתגרות ממושכת שם, לצד התלוננות על מיחושים בפה ובלוע וכאבי בטן, מעוררים לעיתים חשד להתפתחות המחלה.
במישור ההתנהגותי - חרף עיסוקם האובססיבי של חולי בולימיה במראה הגוף ובמשקל, מתבצעים בולמוסי האכילה כשהם בגפם, בשעות בהן אין איש בבית, ולפיכך קשה יותר לאתר את המחלה.
התקפי האכילה הבולימיים מתאפיינים בצריכת מיני מזונות רבים, בכמות גדולה, תוך פרק זמן קצר, תחושה של היעדר שליטה בסוג וכמות המזון הנצרך ורגשות אשם הנלווים לכך באופן אוטומטי, אשר מובילים לנקיטה בהתנהגויות מפצות, לצורך מניעת השמנה.
בהיבט זה קיימים שני סוגים נפוצים של המחלה: בולימיה המלווה בהתנהגויות מטהרות - דוגמת הקאות יזומות, שימוש בחומרים משלשלים, משתנים וחוקנים ובולמיה שלא נלוות לה התנהגויות מטהרות - בה מחליפים את הריקון בכוח של מערכת העיכול ימי צום ממושכים ועיסוק אובססיבי בספורט ושריפת שומנים.
תדירות התקפי האכילה וההתנהגויות המפצות בעקבותיהם עומדת על ממוצע של כפעמיים בשבוע, לאורך תקופה של שלושה חודשים לפחות.
לבד מהתנהגויות הכרוכות באכילה, קיימים סממנים קוגניטיביים נוספים למחלה, כמו שימוש בסמים ואלכוהול, קלפטומניה ומתירנות מינית גבוהה.
במישור הנפשי - הדימוי העצמי של חולי בולימיה קשור ומושפע באופן הדוק ממשקלם ומראה גופם, ולא אחת נלוות למחלה הפרעות נפשיות כמו דיכאון וחרדה, הפרעות אישיות וצורך כפייתי בשליטה.
מבנה אישיותי וגורמים פסיכוסוציאליים - משולבים זה בזה ונעים על פני קשת רחבה - מנטיה למצוינות ופרפקציוניזם במשפחות הישגיות ועד תנודתיות במצבי הרוח ונטיה לתוקפנות במשפחות ממעמד סוציו - אקונומי נמוך, על רקע עימותים במשפחה, הזנחה בילדות וטראומות מהעבר כמו התעללות פיזית או מינית.
למראית עין מציגים החולים בבולימיה תפקוד אופטמילי במישורי החיים השונים - תעסוקתי, זוגי ובניהול מערכות יחסים ביניאישיות, אולם, ההפרעה מתפרצת אצלם בתקופות של לחץ וחרדה ומובילה לעיסוק מוגבר במראה הגוף ולתחושות של אשם ודכדוך.
טיפול פסיכותרפי - מיועד לניתוח משמעותו של המזון והעיסוק הכפייתי בו אצל המטופל, תוך בחינת דימוי הגוף והבעיות האישיות והרגשיות עמן מתמודד החולה.
לעיתים מתבצע הטיפול הפסיכולוגי במתכונת קבוצתית, בפורום המציע תמיכה והזדהות, תוך יצירת מערכות יחסים חדשות וטיפוח קשרים בינאישיים.
טיפול קוגניטיבי - משולב בדרך כלל עם הטיפול הפסיכולוגי ומקנה כלים נוספים להתמודדות עם המחלה, במישור ההתנהגותי.
מטרת טיפול מסוג זה הינה להקנות לחולים דרכים חדשות להתגבר על התחושות והמחשבות בעקבותיהן מתפתח הרצון להקיא, תוך שינוי התפיסה העצמית המעוותת של החולה בקשר לגופו.
טיפול תרופתי - מבוסס על תכשירים אנטי - דיכאוניים, המסייעים בהפחתת התקפי האכילה וההתנהגויות המפצות בעקבותיהם ותורמים לשיפור מצב הרוח הכללי במקרים של חוסר יציבות נפשית ונטיה לדיכאון.
טיפול פיזי - לעיתים מוצע טיפול, המווסת את פעילות מרכז ההקאה במוח, במטרה לצמצם את תדירות ההקאות, לצד גמילה מחומרים משלשלים בדרך של התאמת תזונה עשירה בסיבים, שתייה מרובה והפחתה במינון המוגזם של הפעילות הגופנית.