"צמחים מטפסים" מחזה מאת ארז מירנץ האם יצליחו שני חולים משותקים המחוברים למכונות החייאה לברוח? האם ביו-אתיקה היא משהו שצריך להנחות צוות רפואי או תיאוריה בלבד? מה יותר חזק, המדע או האהבה? והאם במדינה בה הכל נוסד באמצעות "הליכה עם הראש בקיר" יש מקום לפסימיות )או לאופטימיות(? המחזה "צמחים מטפסים" מאת ארז מירנץ, עוסק בשני משותקים המחוברים למכונת החייאה ונועד, בין השאר, לעורר הזדהות עם מצבם של הנכים המשותקים כמו כן, ניתן לקרוא אותו כמשל קיומי על האדם ועל זכויות החולה במצב בו אינו יכול אפילו למצמץ את רצונותיו .