צירוף מוזר של נסיבות הביא אותי לשבת לחכות שעה וחצי באיזו כיכר מסחרית בבני ברק. הימים הם בין כסה לעשור. אני מסתובב בעיר הזו כמו חייזר, לבוש שונה, יושב על הספסל הציבורי עם הלפטופ, כותב בזמן שאני מחכה. במרחק קצר ממני יש דוכן של תרנגולים לכפרות.
הייתי פעם בקטמנדו ביום חג שבו מקריבים אינסוף חיות. טורי אדם ארוכים בכניסה למקדשים, חיות צווחות מובלות פנימה ונחלים של דם זורמים בתעלות החוצה. זה היה אחד הימים המוזרים בחיי, הייתי נפעם כאילו זכיתי להציץ לימי התנ"כ אבל זה היה קשה לי מדי, הסתגרתי בחדר וחיכיתי עד יעבור זעם. היום בהמתנה מוזרה בבני ברק נזכרתי ביום ההוא בקטמנדו נפאל. ברוך שלא עשני תרנגול.
אני שוכב על הכיסא המתכוונן בחדר של השיננית (מישהו פעם פגש שינן?) אני עוצם עיניים מרפה את הלסת ונותן לאינקויזיטורית שלי להתחיל לעבוד. האתגר שלי הוא להישאר נינוח.
במהלך הטיפול. אחת לכמה דקות אני מגלה שהכתפיים שלי מתוחות ומכווצות, האגן והרגליים במתח. אני נושם עמוק ומרפה את הכתפיים, משחרר מתח בכל חלקי הגוף שהם לא הפה. זה מחזיק מעמד דקה אולי דקותיים ושוב, נשימה, הרפיה.
חצי שעה של טיפול לא נעים הופכת להיות זמן לתרגל את הקשר שלי עם הגוף שלי. לנסות ולשדר לעצמי שהכל בסדר. לתת אמון, להירגע. יש משהו מביך בכך שמישהו זר מתעסק בי ככה, חודר למרחב האינטימי שלי. כשאני עוצם עיניים ומתמקד בנשימה שלי אני קצת שוכח שזה קורה. זה מודעות? זה הדחקה של רוחניק?
אני לא בטוח, אבל לפני שאני שם לב אני שומע את הגונג הייחודי למצב זה :” לשטוף בבקשה!” המדיטציה הסתיימה.
סביח, פלאפל, חומוס, לימונענע, גבינה צפתית, ושוב חומוס ועוד סביח וקפה שחור וברד לימונענע. אני מת על האוכל בניו יורק אבל יש משהו בים תיכוניות הזו בישראל שתופש אותי חזק.
מציף אותי לא רק בטעם אהוב אלא בתחושה של שורשים, של איזה בסיס. בתכלס השורשים שלי נטועים להם אי שם במחוזות הגיפלטע והקלופס, לא ברור מתי העמבה הפכה להיות תחושה של בית בשבילי.
ניו יורק באופן פרדוכסלי היא בשבילי סוג של ריטריט ארוך. אני מוקף במליוני אנשים אבל אני מאוד עם עצמי שם, שעות שעות של לבדות. אין לי ממש חברים קרובים בניו יורק, יש אנשים שמבינים אותי אבל חסר מימד העומק, חסרות שנים של ביחד שיוצרות איזה אינטימיות.
יש לי אהבה ואנשים להיפגש איתם וזה די מספיק לי כשאני שם , אני לא מאוד מרגיש חוסר כשאני שם, אני לא אכול געגועים, אבל כשאני כאן בתל אביב, וכל הזמן מוקף בחברים ומשפחה פתאום אני מרגיש שהלב נפתח. כאילו שכחתי כמה זה כיף. כמה זה עוצמתי.
ובכל זאת יש, עדיין, תחושה שכלום לא השתנה, שרק לא התראינו לכמה דקות, קצת זמן ואנחנו מוצאים את התדר הנכון לשדר עליו. מחר אני שוב על המטוס, חוזר להתמודד עם עצמי, עם מזג אויר קר ועם געגוע מתוק לאנשים שאני אוהב כאן, לתל אביב.