לפני תביעה שהגיש התובע ע"ס 33,400 ₪. לטענת התובע, הוא מבוטח של הנתבעת בביטוח תכולת דירה משנת 2010 ברצף. הפוליסה היתה בתוקף מיום 1.11.15 ועד ליום 31.10.16. לטענת התובע ואשתו הפריטים החסרים היו: שעון ראדו, צמיד יהלומים ואבנים, ועוד סט של שרשרת וצמיד תואמים של חוליות (פריטים 1, 2, 6 בדוח סוקר).
לטענת התובע, הוא ביצע את ההתקשרות באמצעות סוכנות ביטוח בינה, ובשנת 2010 נערכה בדיקת שמאי שהעריך את התכולה (ת/1; ת/2/1). טענת התובע בעניין זה לא נסתרה.
לטענת התובע, ביום 13.9.16 הוא ארז את חפציו כדי לנסוע לחו"ל ואז גילה כי שעון היד שלו, מסוג ראדו, איננו. בחיפוש שנערך גילו התובע ורעייתו שגם פרטי תכשיטים נוספים של אשתו אינם. הם לא פנו מיד לחברת הביטוח אלא חיפשו אחר הפריטים החסרים בביתם (סעיף 6 כתב תביעה). בהמשך כשנוכחו שהפריטים חסרים פנו לבינה סוכנות לביטוח. עקב הפסקת פעילות הסוכנות שנסגרה בצו של המפקח על הביטוח (ת/2), הועברו השיחות לנתבעת. במוקד גבו הודעה והבטיחו לחזור וכך 6-7 פעמים, אך איש מהחברה לא חזר אליו.
ביום 1.1.17, לאחר אין ספור שיחות, שוחחה עימו נציגה בשם אורטל והבטיחה לחזור אליו. אחרי שבועיים התקשר חוקר של הנתבעת בשם עופר. כיוון שהתובע היה בחו"ל, מיד כשחזר קבע עם החוקר פגישה. החוקר הגיע לבית התובע שאל על פרטי המקרה ואף אימת את הפרטים שנמסרו. התובע טוען, כי שיתף פעולה עם החוקר כפי שנדרש ואף שיתף שהוא חושד בעוזרת בית שעבדה אצלו. בהנחיית החוקר הגיש התובע תלונה במשטרה. לא היתה מחלוקת לעניין עצם הגשת התלונה בהתאם להנחיית החוקר והמחלוקת היתה לגבי המשמעות של אי הגשת התלונה על ידי התובע ביוזמתו. לאחר מכן טוען התובע, הוא העביר לנתבעת את כל המסמכים שביקשו ממנו למעט קבלות, שכן אלו לא היו ברשותו.
לטענת התובע, ביום 15.2.17 התקשר למוקד התביעות של הנתבעת שאישרו שקיבלו את המסמכים ודרישת התשלום והובטחה לו תשובה בתוך 30 יום. כעבור חודש שוחח עם הנתבעת ונאמר לו, כי התביעה אושרה ובימים הקרובים יקבל את הכסף. לאחר כשבוע התקשר החוקר והזכיר שביקש לקבל פרטים על פוליסות ישנות שהונפקו לפני 10 שנים בחברות אחרות. לטענת התובע אמר לחוקר, כי הפוליסות אינן ברשותו והוא אינו זוכר אצל מי היה מבוטח בעבר. עד למועד הגשת התביעה לא קיבל התובע פיצוי לפי הפוליסה ומכאן התביעה. לטענת התובע, התנהלות התובע היא חלק ממדיניות מכוונת שנועדה למנוע תשלומים על חשבון פוליסות קיימות ונועדה לגרום לו להתייאש ולהעשיר את הנתבעת.
התובע ביקש לחייב את הנתבעת לפצותו בסכום של 19,600 ₪ על חשבון הפוליסה לפי הערכת השמאי ובנוסף פיצויים לדוגמא בסכום של 13,000 ₪ בגין התנהלותה.
לטענת הנתבעת, התובע דיווח על המקרה רק כשלושה חודשים וחצי אחרי האירוע דבר המדבר בעד עצמו. עוד טענה הנתבעת, כי בכל תקופה "גילה" התובע שחסר לו פריט נוסף (הוגש דוח תביעות). את חסרונו של הפריט האחרון "גילה" לאחר שבדק את דוח הסוקר. התובע נדרש על ידי החוקר להציג מסמכים בגין מקרה ביטוחי קודם בגין אובדן שעון, אך לא עשה כן.
כמו כן הנתבעת מכחישה את הנזקים, אומדנם וחישובם. התובע לא צרף קבלות או חשבוניות בגין קניית התכשיטים. כן נטען, שככל שתתקבל התביעה יש לקזז השתתפות עצמית בגין כל אחד מהמקרים – 586 ש"ח בגין כל מקרה ביטוח. כן נטען, כי התובע לא עשה די להקטין את נזקיו.
לאחר ששקלתי בדבר נחה דעתי כי דין התביעה להתקבל באופן חלקי והנימוקים מובאים להלן בתמצית.