בעוד כמה שנים כשישבו בגליל לקבוע את זהות השחקן הטוב ביותר שצמח באזור יהיה ויכוח סוער. הצעירים יציעו את עידו קוז'יקרו, הצעירים עוד יותר ילכו על יוגב אוחיון והמבוגרים בחבורה יגידו ארז חזן בקולי קולות. בדיוק כשיעמדו לסיים את הוויכוח יזרוק הוותיק בחבורה לחלל החדר את שמו של בועז רימון, אותו אנו שמחים לארח בפינת "הכר את הספורטאי".
בועז רימון המתגורר כיום בראשל"צ, איש עסקים פעיל ואבא מאושר ל- 3 (עידו, שרון ורוני) הוא ככל הנראה השחקן הראשון שצמח באזור והגיע לצמרת הכדורסל הישראלי.
רימון, בן איילת השחר היה תמיד ילד ספורטיבי כפי שהוא מיטיב לתאר: "אני זוכר את עצמי בערך מגיל היסודי שהייתי מצטיין בריצה, קפיצה, שחייה. ובאיזשהו שלב נכנס הקט-סל שמשך אותי והתחלתי להצטיין גם שם בגלל הגובה. זאת הייתה התקופה הכי יפה בחיי. כל האירועים הספורטיביים האלו היו חוויות שקשה מאוד לעמוד את עוצמתן. לחכות לאימון עם אלישע ברימר בקיבוץ, להתפלל שלא ירד גשם, לחכות להסעות לאימונים של נבחרת הבית ספר ולראות את הפולסוואגן הכתום מגיע לאסוף אותך. אתה מרגיש כאילו אתה מייקל ג'ורדן שבאה לאסוף אותו לימוזינה. לחכות לפולסוואגן הלבן של ההסעה לאימונים של כפר גלעדי, לא היה שום אירוע המתנה יותר חזק מזה. כל החוויות של נסיעות בטרנזיט של הקיבוץ למשחקים, כשכל הקבוצה מצטופפת? חוויה בלתי רגילה. והסנדויצ'ים אחרי. אני לא רוצה להצטייר כשחצן אבל לא אחטא לאמת כשאקבע שהייתי השחקן הראשון האמיתי והטהור שגדל בגליל שהוא מהגליל. כל נושא נבחרות הקדטים, הנוער, העתודה, הייתי הראשון שעבר אותן מהגליל".
אז איך הגיע הילד הספורטיבי מהקיבוץ בסוף אל הכדורסל? "למעשה מה שהיה מפותח בגליל בתקופה שלי היה השחייה, הכדורגל שהיה רק בקיבוצים וקצת כפר בלום שהייתה בליגה א'. אני זוכר שחיינים כמו עידו סלע, גדעון לוי, דורון כהן, אהרון לוין, תמר ריבקינד ומעיין (שכחתי את שמה הפרטי) מכפר הנשיא, איך הייתי מעריץ אותם. יאללה. תותחים/יות אחד אחת. ועופר ברושי משמיר. על כל זה ניצח מיכה שטראוס. אה, היה גם יאיר לנדסמן (הבן של המנכ"ל לשעבר) מאיילת השחר ששחה פרפר יפה מאוד, אבל כרגיל אצלו היו רק תנועות יפות ולא תוצאות. כל החבר'ה האלו היו ברמה ארצית. ניסיתי להשתלב בתחום, אבל הספורט האינדיבידואלי הזה היה כנראה גדול עליי. אז כאמור החל הכדורסל להיות פופולארי ואני התחברתי אליו".
את דרכו החל בקבוצת הקט-סל של קיבוץ איילת השחר ומשם דרך קבוצות בי"ס בכפר בלום, הרבה לפני שעוד מישהו שם חלם על הישגים ברמה הארצית. בגיל 15 כבר לא ניתן היה להתעלם מהכישרון של הנער הצעיר והוא זינק לקבוצת הבוגרים של כבר גלעדי שהעפילה לליגה א' והיוותה בית לשחקני האזור. גם ברמה הארצית לא התעלמו מרימון הצעיר והוא זומן לנבחרת הקאדטים שלושה חודשים לפני שזו יצאה לאליפות אירופה. באליפות כבר היה רימון שחקן חמישייה קבוע וסיים כקלעי השלישי בטיבו בנבחרת שסיימה את האליפות במקום ה- 11.
המשך הקריירה יובא לפניכם כפי שמתאר אותה רימון עצמו בסגנונו הייחודי: "משם היו לי שתי אפשרויות: האחת ללכת לליגה ארצית (כמו לאומית היום) בעפולה יזרעאל או להפועל ירושלים, אז ליגת על. הופיעו אצלי בקיבוץ אלכס שפירא יחד עם אריה דוידסקו מירושלים, ורני כהנא וברוך בהרב מעפולה יזרעאל. בחרתי בעפולה ועליתי איתם לליגה לאומית (על). כתוצאה מהמעבר נמחקתי על ידי המאמן דוידסקו שאימן אז את נבחרת הנוער ונופיתי מהנבחרת. במקביל נחלתי הצלחה באליפות צה"ל עם גביע ו- 28 נקודות בגמר. במסגרת הצבא הופעלו עלי לחצם כבדים לחזור לגליל שרצו להעלות לליגה הלאומית. לגבי הייתה פה דילמה, אני בתחילת הקריירה משחק בליגת העל ולרדת לליגה השניה היה מעשה התאבדות, אבל בגליל ידעו כיצד ללחוץ עליי והיו לי סנטימנטים אז לקחתי צ'אנס. לפעמים החזרה למקום הטבעי מוכיחה את עצמה. יחד עם ארז חזן, אמיר נוישטט (השחקן האפור הזה), מיכה שוורץ, בוב פדרהסט וגרשון פרינץ העלנו את הקבוצה לליגת על (אז לאומית). ביליתי אחר כך כ-7 עונות בגליל עם ניצחונות יפים על הפועל ת"א בשיא שלה, הפועל ר"ג, משחקים של 25 נקודות מול הפועל חיפה אבל באופן כללי לא משהו שאפשר להתגאות. אחר כך ירדתי להפועל אילת כשחקן חיזוק (או חילוש - איך שתרצו) שנה בליגה א' ואז חזרתי לשנתיים לאליצור רמלה בליגת העל. שחקן חמישייה בשנה השנייה עם כוכבים כמו דייויד ת'רדקיל (או כמו שכתב מליניאק באחד הפרשנויות שלו: עם תרדקיל (בעל טבעת אליפות ב- NBA). ייסע הביתה אמא שלו לא תכיר אותו (איפה הוא חלם להתחנן לכדור מבועז רימון?).
גם היום רימון מחובר למתרחש בכדורסל הישראלי ולא חוסך את דעתו: "מצבו של הכדורסל הישראלי יכול להיות יותר טוב. חסר לי מאוד ההשתלבות של הצעירים ברמות הגבוהות, חסר לי מאוד מאוד הכדורסל של ההתיישבות העובדת, אבל זה באמת אפילו לא רציני לכתוב את זה כי כמו שמעמד הקיבוץ התדרדר בשאר הפרמטרים קל וחומר בנושא הכדורסל. מספיק היה לי שבשתי נסיעות מתל אביב לגליל לפני שבוע ומכפר גלעדי לים המלח השבוע חלפתי על כל כך הרבה מעצמות כדורסל וליבי נחמץ בקרבי. עברתי על יד "בית אלפא", "ניר דוד," נזכרתי "בגניגר", "מזרע" ,"כנרת, "אפיקים", גליל "גבת-יגור", "משמר העמק", די להזכיר לכל מי שקיבוצניק שידמיין בראשו יום שישי בערב אחרי ארוחת הערב משחק כדורסל כבילוי לכל הקיבוץ כשכולם באים לראות! יש מישהו שמתנגד?"
כבן האזור ממשיך רימון לעקוב אחר הנעשה בקבוצת הבוגרים: "בהחלט! כתבתי גם בתחילת העונה שעברה שייקח שנתיים לעלות ואני מקווה שזה יקרה בתום העונה הזאת. אתמול גם הלכתי לראות את גלבוע/גליל ברמלה. קשה לי להתחבר לקבוצה הזאת, אבל שמתי לב שעמית גל לא היה במשחק. הוא כבר מכין את העונה הבאה של גליל עליון... כך אני מרגיש".
כשבועז רימון אומר "כתבתי" הוא מתכוון לטורו "רימון עשן" שפורסם עד לא מכבר בתפוצת "ידיעות תקשורת". גם היום רימון כותב, אך כדי לקרוא את דבריו תאלצו לגנוב את הדפים מאחד מחברי איילת השחר. "אני ממשיך ביומן של קיבוצי לשעבר איילת השחר", מספר רימון וממשיך: "שם יש לי עורכת ששמה איריס אורן שלא חותכת אותי, ושם אפשר ללכלך חופשי ולא לפחד. הקיבוצניקים כידוע לא מתנגדים ללכלוכים".
לסיום הצבנו מולו את השאלון הקצר שלנו. אנחנו שאלנו – הוא ענה.
הרגע הכי גדול שלך בכדורסל: "היו לי הרבה כאלה. ברשותך אמנה כאלה שהיו בהתחלת הדרך כדי שילד שקורא את הכתבה יבין ממה הוא יכול להיות מאושר! בסיום משחק כשניצחנו עם הילדים של איילת השחר את הנערים של מכבי ת"א או כשניצחנו עם הנוער של איילת השחר את הבוגרים של קיבוץ יפתח. בכוונה מציין רגעים שהיו לי ברמות הנמוכות. אין חשיבות לרמה ולמעמד".
הרגע הכי מרגש שחווית עד כה בחיים האישיים: "אבא שלי נפטר כשהייתי צעיר. קמתי מהשבעה למשחק בליגה. תוך כדי המשחק הסתכלתי למקום מושבו וראיתי רק את אחי חגי. דמעות חנקו את גרוני אז תוך כדי משחק, והיום שאני כותב".
אדם חי שהיית רוצה להזמין לארוחה: "את האח שלי חגי שחי במקסיקו ולא בא לארץ מאז שעזב".
אדם שאיננו בחיים שהיית שמח לפגוש לקפה: "את אמא שלי שנפטרה גם היא בגיל צעיר, שלא הספיקה להכיר את הקריירה שהיתה לי ואת הילדים שלי, ועוד הרבה הרבה דברים לצערי הרב".
חלום שהגשמת: "שהייתי צעיר וחלמתי להיות שחקן כדורסל טוב ולהגיע לרמות הגבוהות. אני חושב שדי הגשמתי את החלום הזה. חלם להיות שחקן כדורסל טוב – והגשים. בתקופתו ברמלה לצד חיים זלוטיקמן".
חלום שעוד לא הגשמת: "לשכוח מהחלום הקודם ולהגשים את החלום החדש שעוד לא חלמתי אותו האמת".
מוטו שמנחה אותך בחיי היומיום: "להיות אדם טוב, לא להתלכלך, לא לריב, לעשות דברים מועילים, להצליח במעשיי, לצחוק על החברים שלי והסביבה, להסתלבט, והכי חשוב ליהנות מהחיים".