1. לפני בקשה למתן רשות שהוגשה על ידי המבקשת, בהתאם לסעיף 93 לחוק הגנת הדייר (נוסח משולב) תשל"ב - 1972.
המבקשת הינה דיירת מוגנת בחנות הנמצאת ברח' אלזהרה 18 ירושלים (להלן: "המושכר"), המשמשת אותה לעיסוקה כתופרת. המשיבים הינם הבעלים של הנכס.
בבקשה נטען, כי המבקשת הינה אישה זקנה ומבוגרת ובשל מצב הבריאותי אינה מעוניינת עוד להמשיך ולעבוד במושכר אלא לפרוש מעבודתה. במשך שנים מנסה המבקשת למכור את זכויותיה במושכר ואולם בכל פעם נוקטים המשיבים בצעדים המרחיקים כל רוכש פוטנציאלי. לאחרונה, נמצא דייר מוצע המוכן לרכוש את מלוא הזכויות בדמי המפתח בסך של 75,000$. ביום 28.3.11 נשלחו לב"כ המשיבים תצהירי "דייר יוצא" ו"דייר נכנס" ועד ליום 27.4.11 לא נתקבלה כל התייחסות מצד הבעלים, משכך, נטען כי בהעדר תשובה במועד הקבוע בחוק, איבדו הבעלים את זכותם להתנגד להעברת המושכר ועל כן יש להיעתר לבקשה וליתן פסק-דין בהתאם.
בשל גילה המבוגר של המבקשת, הוגשה בקשה דחופה לקיום דיון והוא נקבע ל-19.7.11.
2. בתשובת המשיבים, שניתנה ממש בשעת הדיון, ביקשו המשיבים לאחד הדיון בבקשה זו יחד עם הבקשה לקביעת דמי שכירות המתנהלת בפני בית הדין לשכירות בת.ש. 135/06 בין אותם צדדים. בתגובה נטען, כי הדייר המוצע, עימו נפגש ב"כ המשיבים בטרם שיגור תגובת המשיבים, סירב להתחייב לקבל על עצמו תוצאות הבקשה לקביעת דמי שכירות.
כמו כן נטען, כי הדייר המוצע סירב להתחייב הן בפגישה שקיים עם ב"כ המשיבים והן בשיחת טלפון לקבל על עצמו את הגזירה בת.ש. 135/06 ועמד על כך כי ישלם את דמי השכירות כפי שהמבקשת משלמת בסך 450 דינר לשנה. סירובו של הדייר המוצע מהווה נימוק להתנגדות של המשיבים לבקשה למתן רשות.
עוד נטען, כי הסכום שנקבע בתצהירים אינו הסכום האמיתי, שהוא גבוה מהסכום המוצהר. כן נטען כי הדייר המוצע לא ציין את השימוש במושכר ולכן המשיבים אינם יכולים ליתן הסכמתם לבקשה.
'(א) ראה בית הדין שאין טעם סביר להתנגדות בעל הבית לדייר המוצע או שבעל הבית מתנה תנאים בלתי סבירים אחרים - יתן את הרשות המבוקשת ויקבע את זכות הדייר היוצא לדמי מפתח, את סכום דמי המפתח ואת חלקותם, הכל לפי השנוי במחלוקת...'.
שלישית, בית הדין לשכירות הוא טריבונל מקצועי מיוחד, המתמח ה בסוגיות הנוגעות לנכסים המוחזקים על ידי דיירים מכוח חוק הגנת הדייר. התכלית בכינונו היתה, בין היתר, לאפשר לשופטים המכהנים בו לצבור ידע ומיומנות המיוחדים הנדרשים לסוגיה זו. בנסיבות אלו רשאי בית הדין לשקול את הדברים גם על פי נסיונו המיוחד והידע שנצבר במהלך כהונתו, זאת אף אם אין מדובר ב"ידיעה שיפוטית" לפי מובנה הרגיל והמקובל (ע"א 4868/90 עו"ד אנג'ל נ' בודסקי, פ"ד מו(4) 434, 437-438; ת"ש (ת"א 1026/01 יחיאולוביץ נ' בית רח' המלך ג'ורג', תק-של 2001(3) 313 והאסמכתאות המובאות שם). טבעי איפוא, כי גם בשל הנסיבות האמורות תטה ערכאת הערעור לצמצם את מגמת ההתערבות במסקנות בית הדין".
4. לאחר עיון בכתבי הטענות, שמיעת עדותה של המבקשת והדייר המוצע ולאחר שנתתי דעתי לטענות ב"כ הצדדים בסיכומיהם בעל-פה, שוכנעתי כי יש להיעתר לבקשה מהנימוקים שיפורטו בהמשך.
5. בין הצדדים מתנהלים הליכים אחדים: הראשון - בת.א. 11751/07 הגישו המשיבים תביעת פינוי כנגד המבקשת והדיון מתנהל בפני כב' סגן הנשיאה, השופט ראובן שמיע. בהחלטה מיום 13.7.11 קבע כב' השופט שמיע, שאין מקום לכאורה שיינתן פסק-דין של פינוי בתביעה האמורה. לפיכך אין כל בסיס לעיכוב ההליכים ויש להמשיך ולדון בבקשת הרשות. כמו כן ציין כב' השופט שמיע, כי אין כל הצדקה לפגוע ביכולתה של המבקשת להעברת זכויותיה לאחר. באותו דיון הציע כב' השופט שמיע, הצעה לפיה יסכימו המשיבים לבקשה להעברת זכויותיה של המבקשת במושכר, היא תקבל את חלקה בדמי המפתח למעט סך של 15,000$ שיופקדו כבטוחה לתשלום דמי השכירות שיקבעו בבקשה לקביעת דמי השכירות אשר טרם ניתנה בה החלטה.
השני - המשיבים הגישו בקשה לקביעת דמי שכירות בת.ש. 135/06 אשר הדיון בה נדחה מעת לעת והוא נקבע לדיון ולסיכומים בעל לפה ליום 3.10.11. בבקשה מבוקש לקבוע דמי שכירות כלכליים בגין המושכר.
השלישי - בקשה לאיחוד הדיון בבקשה לקביעת דמי שכירות יחד עם הבקשה בתיק שבפניי, אשר לגביה ניתנה החלטה שאין מקום להיעתר לבקשה.