מסעותיי בתאילנד – פוסט ראשון- מה ההבדל בין פיל לפסנתר?
החידה עממית הידועה שואלת מה ההבדל בין פיל לפסנתר? פסנתר אפשר להפיל אבל פיל אי אפשר לפסנתר.
נסעתי לטיול משפחתי בתאילנד בחופשת הפסח. כל אתרי הטיולים וספרי המטיילים ממליצים על סיור במחנה הפילים. למרות ההמלצות הגעתי למחנה במינימום ציפיות. חדשות לבקרים אנו קוראים על ניצול חיות לטובת מופעי ראווה כאלו ואחרים. קרקסים, רכיבה על גמלים, חמורים ועוד תמיד נתפשים בעיניי כניצול של חיה חסרת ישע.
צפונית לצ'אנג מאי, הבירה האזורית של צפון תאילנד, נמצא מחנה הפילים. מטרתה המרכזית של השמורה היא להגן על אוכלוסיית הפילים האסיאתיים העומדת בפני סכנת הכחדה. השמורה נפתחה למבקרים בשנת 1996, אז הוחלט לאפשר למבקרים לרכב על פילים, לשוט ברפסודות במבוק בנהר ולנסוע בעגלת שוורים.
וכך, בעודי יושבת על הפיל, נוסעת בעגלת שוורים ושטה לי ברפסודת במבוק חשבתי על יזמות. לעיתים משמעותה של יזמות היא לקחת את הקיים תוך שינוי המהות שלו, לעתים תוך שינוי התפיסה הבסיסית שלו ולעתים תוך יצירת חווית לקוח אחרת לגמרי. נזכרתי גם כי כיום עולה המודעות למיזמים חברתיים וסביבתיים 'ירוקים'.
לא סתם חשבתי על כך בעודי מטיילת. מחנה Maetang הוא מיזם המגלה רגישות אין קץ לסביבה, לטבע, לחי ולקהילה המקומית. במחנה הפילים Maetang מאמינים כי האחריות הראשונה שלהם היא לפילים, רוכבי הפילים (mahouts) ומשפחותיהם, וכמובן גם למבקרים ולכל הלקוחות המשתמשים במוצרים והשירותים של המחנה.
עד להקמת המחנה, הפילים שימשו כבהמות עבודה במחנות של כריתת עצים בלתי חוקית. על ידי הרחקתם ממחנות אלו והעסקתם בעבודה חליפית הכוללת רכיבה על פילים, ציור והופעות מול מבקרים, הצליחו להגן הן על הפילים והן על כריתת עצים בלתי חוקית (שמירה על הטבע). בנוסף, הפילים מקבלים אספקת מזון וויטמינים להשלמת התזונה היומית שלהם. מתן טיפול רפואי לפילים חולים או פצועים במרפאה שהוקמה במיוחד במחנה. המרפאה הוקמה בזכות רווחים מתפעול מחנה הפילים.
הרווחים אינם באים חלילה מהרעבת הפילים ו/או ניצול העובדים. בעלי המחנה רואים עצמם אחראים לעובדים ועומדים לצידם לאורך כל הדרך. הם טוענים כי עליהם לכבד את העובדים ולהכיר בכישרון שלהם. לכן, חייבים ליצור אצלם תחושת ביטחון בעבודתם, תגמול הוגן והולם וסביבת עבודה נקיה, מסודרת ובטוחה.
"אחת הפעילויות במחנה היא האמנות של יצירת נייר, הנייר שלנו עשוי מצואת פילים. מדובר בתהליך פשוט וידידותי לסביבה. פילים נוהגים לאכול כ250 ק"ג של מזון ביום (!) מה שנותן לנו בערך 50 ק"ג של זבל, המספק כ100 גיליונות נייר. כימיקלים לא מתווספים במהלך התהליך שמבוסס כולו על פעילות טבעית של חיידקים."
כמו כן, מסתבר כי במחנה זה מקפידים על דרך אילוף פילים ייחודית המעניקה כבוד לפילים ודוגלת באי אלימות. לא שיטת ה'מקל והגזר' או התאכזרות בפילים אלא שיטת הפסיכולוגיה החיובית בה מחזקים התנהגות חיובית. כבר מגיל צעיר כאשר הפיל מתנהג בהתנהגות הרצויה הוא מתוגמל בבננות. במידה ולא התנהג כמצופה, אינו נענש אלא מקבל פחות בננות.
מחנה זה הוא מיזם פרטי של משפחה תאילנדית שהציבה לה כחזון לשמור על הסביבה הכוללת. כלומר, דאגה לפילים, דאגה לפרנסת תושבי הכפרים והגנה על הצומח והחי. מטרות אלו מושגות תוך עקרון מתמיד של מניעת אכזריות כלפי פילים והקפדה על כבוד העובדים ובעלי החיים הנמצאים בשמורה. בזכות המיזם גדלה אוכלוסיית הפילים ממספר פילים בודדים לעדר של 70 פילים.