ערב ראש השנה, שלושה ימים לפני 12.9.2007, יצאתי לעצים שלי עם דלי מים וספל. העץ החלש, השמטתי אותו, לא הבחנתי: טפטפה, אשר נותנת לעץ מים, היתה סתומה באדמה וכמעט לא טפטפה. אך חשבתי שהעץ חלה. הנה כאשם בא, מוזג את הספל בתוספת בתקווה לעזור לשוב לאיתנו. כל יום בא, מציב ליד העץ דלי, נותן את ספל המים, אך בעור שעתיים עוד פעם יוצא ועוד ספל - קח, שתה, עץ, וסלח לי.
על סדר-יום זה יודעים רק העצים והצ'קיסטים.
נתתי את הספל הבא, התיישרתי, אך כאן איש הולך לי: לא לאט ולא מתבונן בעצים; לא מסתכל מסביב, היכן נפל; לא סוקר ולא מגלה אותי לאשר הולך. לפי משימה מחושבת, אם מה? תוך שבע שנים חיי העצים היו מתקרבים פה רק לשוחח על העצים.
נוקב בשמי, אומר שמכיר אותי. נו, אם מכיר, לי גם נראים הפנים שלו כמוכרים.
הוא פושט מעצמו את ילקוטון-הגב קטן, אשר תמיד צריך להיות אחרי הגב. היה תלוי בו ולא מפריע, בלי צורך לא מורידים אותו, ידיים תמיד חופשיות - בזה אכן נוחות הידיים שלו בהשוואה לסל-קניות או לתיק. אך הוא, בניגוד לאנושות כולה, מוריד אותו ומציב אותו לא בין הרגליים לפניו, ושוב, בניגוד לאנושות כולה, - הצידה.
וילקוטון-גב, הלא שוב, בניגוד לאנושות כולה, לא נופל לצד, אך כל כך ישר, מסודר, יציב עד למאוד.
בשביל הסרטה, אשר מתנהלת ממנו, זה חשוב מאוד.
שטות תורנית של קג"בשניקים, אשר לא קוראים את קלסיקון מיכאל בבל על הקג"בשניה הזאת וההיא.
שם אצל הקג"בשניק תחת בית-השחי היה תיק עם ריצ'רץ' ובקצה של ריצ'רץ' - קצה שטוח. כרגיל הוא משתלשל חופשי, אך כאן הוא היה מוצמד לתיק ובו - חור משולש, שבדרכו מתנהלת הסרטה. הייתי מראה לקג"בשניק על החור הזה, אך הוא הנמשך בהסרטה לא היה מבין אותי דקה ארוכה. וכאשר הבין, שכל התיאטרון הזה הוסרט, אז ירק בקול לאדמה. טובריש' אנדרופוב, שאליו הקריאו את הסרט הזה עמי בתפקיד הראשי, את הדקה הארוכה הזאת נאחז בראש, מפני שאני הסתכלתי ישר לעיניים שלו והצבעתי עליו באצבע.
אך עם ילקוטון-הגב יש לי ניסיון רב בקג"בשניה הזאת. פעם אחת הפגנתי בבדידות נעימה מול הכנסת, תליתי על גדר-רשת שלטים שונים, תוצרתי, והתמתחתי באושר על הדשא אחרי הגדר, ועם זאת כדי לא לראות, איך מביאים גויים המובאים לקודש הקודשים של מדינה זו. פעם משום מה הבטתי מסביב, רואה - אחרי לא רחוק, בניגוד לאנושות כולה, עומד ילקוטון-הגב ולידו איש התפרקד. אני מגב לבטן - אחת, רגליים ברשות עצמן לצדדים כמו בירי - שתים, היד השמאלית עם פינקס התכופפה במרפק כאילו אוחזת יצוע של רובה - שלוש, והיד הימנית עם עיפרון מושיטה לרשום בפינקס כאילו מתכוננת ללחוץ על הדק - ארבע. נשאר רק חמש - אש! בן-רגע התיישב הצ'קיסט שהתפרקד, בפחד התמקם עלי, זמן ממושך התאושש ושוב לא שכב. אך חזרתי למצב מוצא - על הגב.
אך לההוא אני אומר, שמקבל בו כמכיר, אבל הנה לא זוכר ומבקש להזכיר. הוא מתקמט, מדבר בקול נמוך, שזה יזכיר לי נסיבה בלתי נעימה בחיי. אבל כדי לכבד את האיש, אשר התקרב, כדי לכבד אותי אפילו ב"נסיבה בלתי נעימה", אני מבקש לא להתבייש. עוד קצת מתקמט ומזכיר לי על הנסיך.
אכן, נזכרתי, אני אומר. אך בשאלה שותק: האם זה רק בשבילי "הנסיבה בלתי נעימה", אך איך זה בשבילך?
אך הוא, בשביל אמון מלא, שהוא פה לא במיוחד, מצביע על חלונות בבניין מתחת לחלונות שלי, שפה גר ידידו.
משמע, חמש שנים הולך לידידו, הוא לא יכול לא לראות אותי. חמש שנים לראות ולא להגיד מילה? חמש שנים כאילו זה לא נוגע לו? ובכן למה לבוא? ומדוע פתאום עכשיו?
ומפני שהתחלתי במחשב לכתוב על "הנסיבה הבלתי נעימה". והיא מיד שוכבת על השולחן אצלם.
והלאה אז מה? אם להיתקל בדרך - נו, שתי מילים, והייתי הולך הלאה. אך פה מקום הכי נוח לתפוס אותי בקלות.
הוא מוציא סיגריות, כלומר, נעשן, נרכל. על "הנסיבה הבלתי נעימה"?! חמש שנים פעמים רבות ראה אותי - מה כעת להזיל ריר האף? נו, הזכיר, אם כבר כך בא לו, - ותלך לך.
את הסיגריה אינני לוקח. בקג"בשניה ההיא נתנו את הסיגריה המורעלת לסופר בויינוביץ'. אך כאן, בוודאי, היא מרעילה באיידס או בסיפיליס, כדי בעצמו התפגר. כדי שכולם ידעו, שכאן לא רוצחים, אך מנאף וסילופן המאוס קיבל מנחמל'ה שלו בדרך סקייף של אינטרנט - צמד-חמד.
אך הוא פעמיים שואל, האם זה לא יפריע לי. לא, באמת! במקום פתוח לשאול?! במדינה, אשר מעלה עשן כולה, שבה כולם מעלים עשן בכל שאפשר. הן לא אמריקה, שבה אסור לעשן אפילו בתחת אוטובוס.
הוא לוקח את הסיגריה לפה אבל בעוד זמן קצר זורק לאדמה, כלומר - לא מעשן. כך ויש, רק הסיגריה האחת נקייה - בשבילו, האחרות המידבקות - בשבילי.
אך אני בינתיים בקיצור מאיר לו את תפקידו של פושע ב"נסיבה בלתי נעימה" החדשה, עבורה הצ'קיסטים עוקבים בלי הינתקות מהמחשב שלי.
אבל הוא ממחלקה אחרת, ואסור לדעת על עבודה של מחלקה אחרת. לכן לא יודע, איך להגיב. עם דאגה המרגשת שלו על "הנסיבה הבלתי נעימה" - ושום קול המרגש "הוי" או "אי" על "הנסיבה הבלתי נעימה" החדשה, אך הרי זאת גם - התנקשות!!
והתלהבות של דייג מפעילה אותי - נגיסה כזאת הולכת! - רק תספיק להחליף את הפיתיון.
אני אומר לו, שכתבתי ספרים על זה. הוא לא יודע, איך להגיב.
הוי איך נוגס!
אף מילה של התפעלות בסופר הצעיר, המתחיל, נטול-הפחד. גם בלי מתום עניין צבוע לספרים, מי ואיפה הוציא לאור. ואיפה השאלה, כדי להציג את תרבותיות משלו: הלא איך לקרוא אותם?
ולקבל אותם בחינם ולהראות לשררה - ראה-נא כמה מוכשר!
לו לא לדעת, ששררה צברה אותם במאות - כיסה בדואר קג"בשני את משלוחים שלי של סיפורי הספר הזה. על שני המשלוחים האחרונים באו רק שתי תשובות, שמוען קיבל את מכתבי, - על זה דאגו קג"בשניקים, לאמור, דואר כשורה! יותר נכון: למה לכסות את המוענים הקג"בשנים? אך בין מוענים: הנשיא, מבקר המדינה, יותר מחצי חברי הכנסת, ראש הממשלה, שרים, פרקליטים ועוד. והרי תמיד הודיעו, שקיבלו. לא כולם, אבל יותר מעשירייה תמיד הצטברו. ופתאום כולם בנשימה אחת לא ענו? רק אחד - על כל הקג"בשניה.
השאלות האלו ושאלה, איך להתגבר על מחסום של דואר, שאלתי אצל עובדת-מדינה במוסד של מבקר המדינה. היא התנגדה: "כנראה קיבלו, אבל לא ענו". כמו שלא ענה מבקר המדינה!! אך האם קיבל? בסוף ענתה, שלא יכולה לעזור בשום דבר. סומק של אי-נעימות היה בפנים שלה. הפנים שלי להטו קצת.
בקג"בשניה הכול קג"ב.
אך לדג אני אומר, שאתן במתנה לו את הספרים, ומזמין אותו לעלות אלי. ועל זה שום קול אנושי.
הרי השררה שלו לא חזה מראש ווית עם תולעת כזאת.
התקרבנו לדלת שלי, פתחתי אותה. אך הוא באותו רגע הוציא והציב לאוזן משהו כמו טלפון נייד קטן, לא רואה בעד כף-יד.
אבל באותו רגע לא מצלצלים, אך הוא כה אדיב - לא כל שכן. משמע שצלצלו לו, אבל לא היה נשמע צלצול, מפני שהוא מחזיק אותו ברטט - כזה עדין. הלא שלא נשמע לא רק מילים אך וקול - כזה תרבותי.
אבל הנה עם טלפון לא נעצר לפני דלת - אך הרי כזה ער; אבל הנה עם טלפון לא נעצר, כאשר נכנס - אך הרי כזה קשוב; אבל הנה עם טלפון יצא למרכז סלון לא לו - אך הרי כזה צנוע.
את הראש הטה הצידה כה חזק, שכף-ידו, אשר מחזיקה משהו, נמצאה גבוה, והוא עשה סיבוב מלא סביב לעצמו, וצילם את פנורמה של הסלון.
איזו נגיסה על ווית ריקה, בלי תולעת!
אף דייג לא יאמין.
אני בורר את הספרים בשבילו ואומר, שאני נותן לו מתנה. נו לפחות "תודה" איזה שהוא ממורטט, אבל שוב שום קול אנושי.
דייג מחזיק טובה לדג עבור נגיסה טובה.
מצוף רועד דק, אפילו מעגלים דלים לא נפרדים במים: או דג קטן נדחק לתולעת, אשר באותה מידה על ווית, או דג נזהר - לא ידוע. הדייג לא ימשוך, ממתין. ופתאום אין מצוף, צלל. למשוך מאוחר: אם הווית לא ננעצה, הדג ישחרר את הפיתיון וימלט. אבל פתאום חוט-הדג משתרך - הדג בעצמו שב על הווית!
וכותב על הספר הוענק: "בתודה ליעקב ברויידה".