לפני בקשה למתן צו המורה על פירוט כל מספרי הטלפון שהיו ברשות התובעת וכן על מסירת מידע בדבר איכון מספרי הטלפון נכון למועד התאונה מושא התביעה.
הנתבעת טוענת כי "אינה נותנת אמון בגרסת התובעת" לפיה היא נפלה ביום התאונה עקב מפגע במדרכה שבתחומי שיפוטה. לאור האמור, עותרת היא למתן הצו, על מנת לבסס את טענתה להיעדר אמינות התובעת ולהפרכת גרסתה.
התובעת מצידה טוענת כי הבקשה הוגשה באיחור, לאחר שכבר ניתנה הצעת בית המשפט וכי מדובר במהלך טקטי שנועד לעכב את ההליך. עוד נטען כי מכשיר הטלפון של התובעת היה כבוי כתוצאה מכך שנגמרה הסוללה.
הנתבעת משיבה לעניין זה כי אין כל מניעה לבצע איכון מכשיר סלולרי גם כאשר הסוללה כבויה.
שקלתי היטב את טענות הצדדים. על הכף עומדים זכותה של התובעת לפרטיות מזה והאינטרס של הנתבעת בחשיפת האמת מזה.
בנסיבות העניין, בשים לב לשלב המקדמי של הדיון ונוכח האיזון הנדרש, לא מצאתי לנכון ליתן את צו האיכון המבוקש. הנתבעת לא הציגה לבית המשפט, בשלב זה, כל ממצא כנגד גרסתה של התובעת. בעצם הכחשת האירוע ואי מתן אמון כללי בגרסת התובעת, אין כדי להצדיק את הפגיעה בפרטיותה של התובעת. אכן, "בעצם העובדה שהתאונה מוכחשת, אין כדי להצדיק צו איכון, ואין להפוך את צו האיכון, שיש בו משום פגיעה בפרטיות, לכלי יומיומי בכל תביעת נזיקין" (ת"א 25956-12-12 קוקלייב נ' עיריית ראשון לציון (26.10.14), פסקה 10 להחלטת כב' השופט מ' בן-ארי. והשוו לתחום הפלילי, במסגרתו פורשה הסמכות המוקנית לבית המשפט ליתן צו איכון על פי בקשת הרשות החוקרת בצמצום, לצורך גילוי עבירה או עבריין קונקרטיים, ולא לצורכי פעילות מודיעינית כללית: בג"צ 3809/08 האגודה לזכויות האזרח בישראל נ' משטרת ישראל (28.5.12), פסקאות 16-12; ת"א 44411-06-11 מוגרבי נ' מ. בר תחזוקה בע"מ (6.6.12), פסקה 8).