תודה על ההפנייה לספר. אחפש ואקרא אותו.
לגבי המושג החמקמק הזה שנקרא "דו-קיום" הוא חייב להתחיל בראש וראשונה מ- "גם וגם" (הכרה, כבוד, הסכמה, מקום וכו').
אבל ההיסטוריה של הארץ הזו רוייה בכל הרבה או-או, שהאופציה "גם וגם" נשמעת כמו אוטופיה בלתי מתקבלת על הדעת.
נקודות העיוורון פשוט משתנות מאדם לאדם.
האם הוא מזכיר את פועלה של משפחת אלקיים ביפו או בנווה צדק?
מאמר מעולה, הרהורים כאלו היו גם לי, כשנחשפתי לספרו של יוסף אליהו שלוש, ולסיפור האירוח בקלקיליה ובכפר ג'מאל, כאשר צאצאיו ביקשו ממני לעמד את ספר תולדות המשפחה לכבוד כינוס ותערוכה בבית שלוש. ועוד דבר ששמתי לב אליו- מונומנטים תרבותיים שהוקמו בידי יוצאי ארצות ערב ונחרבו מאוחר יותר – קולנוע מוגרבי, גמנסיה הרצליה. ומסקנה עגומה ממה שתיארת כאן וממה שקראתי במקומות אחרים- "תרומת" הציונות לאזור זה היתה בעיקר- סגירת הגבולות הפתוחים והתנועה החופשית שהיתה קודם לכן, והצבת מחיצות וחומות פיזיים ומנטליים בין תושבי הארץ, היהודים והערבים.
עוד זוית על החמצת הזדמנויות שכמוה מסתבר היו לא מעט.
יכולים היו מתיישבי המערב האמריקאי, להרוג, לדחוק ולכלוא בשמורות את האינדיאנים בארה"ב. התמונה שצייר שלוש מראה כי עולים ציונים מעטים בלבד, שהגיעו ארצה אחרי הכשרה אידיאולוגית ספרו את ילידי הארץ או ראו אותם בכלל. לצערי, זוהי המורשת שהותירו בדרך כלל גם לבניהם ולבני בניהם.
מרית יקרה, לדאבון לב, לכלל בני האדם ישנן נקודות-עיוורון לא מעטות… עוד יותר משפחות שהשאלות הראשונות שעולות בדעתן הן "הוא משלנו?" ולא על איזה בן אדם מדובר ומה מעלותיו הטרומיות. אני חייב לומר שהיה לי הרבה יותר קל לעשות כל מיני מהלכים בחיי דווקא משום שמעולם לא חשתי "משלנו" ולכן לכתחילה התפתח אצלי אנטגוניזם כלפי אנשים השופטים את זולתם על פי מוצאם, השכלתם, צבעם, מוצאם, מראם– והאם נתוניו מראים שביקר בכל המקומות הנכונים אם לאו. אגב, המציאות בה בני טובים נישאים אך ורק לבנות טובים ולהיפך, היא עדיין מציאות מצויה מאוד בעולם.
ורד יקרה, מה שמעניין בעניין כפר ג'מאל הוא שגם י"ח ברנר וגם שלוש מתארים את יחס אנשי המושבות לפליטי גירוש יפו ותל-אביב באופן שלא מותיר ספק בכך שרבים מאוד מאנשי המושבות לא חשבו במונחים של עזרה-הדדית וסולידריות עם המגורשים, אלא הרהרו כיצד אלו הגיעו כדי לפגום ברכושם ואולי גם לתפוס את מקומם (המפורסם בהם "המוצא"). ברנר מתאר בכמה מסיפוריו את המקומות האנושיים הנפסדים אליו הגיעו מי מהמגורשים ומי מאנשי המושבות בעקבות הגירוש. שלוש ניכר כשותף לעמדה זו. דווקא בכפר ג'מאל הוא מוצא את העזרה ההדדית ואת הסולידריות החברתית. גם את רצח ברנר בשטח הפרדסים שבין נוה צדק ויפו הוא מתאר כטרגדיה נוראה, ואת הלאומיות האלימה שהופגנה באותם מאורעות, כמצעד איוולת של הערבים ילידי הארץ.
עידו יקר, רוב-רובה של ההנהגה הציונית התעקשה שהיא עומדת לפני שער כדורגל ריק ובועטת שוב ושוב לרשת. וכל כיבוש לשער ריק נדמה היה כהישג גדול… וכל מחיקה של כפר או הפקעת אדמות, רגע של "הישגיות" מדהימה שלא היה כמוה בתולדות העמים. היו מעט מאוד נסיונות ציוניים לשחק ביחד או להבין לליבם של הפלסטינים ילידי הארץ ולנסות לשתפם בבניין החברה הישראלית (לא כפועלי בניין אלא כשותפים שווים).האם הגיוני יותר לטפח קואליציה אחר קואליציה את ההנהגה החרדית כבני-ברית? העובדה הפשוטה תעיד, כי אפילו מי ששולל את הברית בין הממשלות הציוניות ובין החרדים, לא-סופר לכתחילה את הערבים כבעלי-ברית (ומעדיף במוצהר את עמדת מפלגה החורטת על דגלה את המשך מפעל ההתנחלויות)… וראה דבריו של לפיד אשר להקמת הגוש החוסם כנגד ביבי לפני כחודש ימים.
אבי יקר, מקווה שיהיה לנו בקרוב איזה שיח על הספר הזה, יש לי הרבה מחשבות בעקבותיו, בחלקן לא יכולתי לשתף למעלה ברשימה, כי לא רציתי להאריך ולהכביד על הקוראים/ות.
מרית היקרה, הסיפור שלך נשמע, איך לומר בעדינות, לא קשור למשפחת שלוש, או לפחות לא לא לענף של יוסף אליהו שלוש. לשלוש ולאשתו פרחה לבית מויאל היו שישה בנים, כולם (חוץ מבן אחד שנותר רווק), התחתנו עם אשכנזיות טובות. הבת התחתנה עם יקה. אביו של יוסף אליהו, אהרן שלוש, היה ממקימי הוועד המאוחד של ספרדים ואשכנזים ביפו בסוף המאה ה-19 – יוזמה ראשונה וכנראה גם אחרונה להיפטר מהעדתיות הפנים-יהודית. בקיצור, גם אם "המשפחה" הטילה וטו על נישואין עם סבתך, זו לא היתה האשכנזיות שעמדה לה לרועץ.
הי אור, ברוך הבא, אני מותיר את הפולמוס ה"כמעט"-משפחתי לך ולמרית. הייתי מוסיף להבהרה כי בספר אמנם מופיע תצלום של שלוש עם בניו ובנותיו, כלותיהם וחתניהן בביתם בשד' רוטשילד 9, וניכר כי במשפחתו של יוסף אליהו שלוש לא התקיימה הדרה על בסיס מוצא אתני-גיאוגרפי (עם זאת, אפשר כי כמו במשפחות רבות מאוד באותן תקופות, נשקלו הקנדידטיות לנישואין על פי מעמד חברתי, והשתייכות למשפחת בני טובים, או למשפחה רבנית מדורי דורות).
אני רוצה לומר לך תודה מקרב לב (כבר כתבתי זאת גם למעלה) על ההדרתו המחודשת של "פרשת חיי". זהו ספר חשוב מאוד, ועוד יותר מאשר סיפורי ההצלה ודברי ההגות המדינית המשולבים בו, נהניתי ממנו, בראש ובראשונה, כטקסט ספרותי מחכים, ייחודי ומעולה.
הי יולי, זכרתי שאת צאצאית של משפחת שלוש מרשימותייך בעבר.
תודה רבה על הוידאו-ארט. אני כבר עובר לצפות בו.
כמובן אין ללמוד ממנו דבר על התנהלותו של יוסף אליהו שלוש, שכן הספר מלא בפעילויות הצלה ועזרה מצידו של שלוש גם לפלאחים ערבים (בני הכפרים) וגם לעולים יהודיים ללא התחשבות בארצות מוצאם (חשוב להגיד את זה) או במצבם הסוציו-אקונומי. ניכר מסיפרו כי האיש פעל רבות וטובות,ולא פעם העמיד את חייו בסכנה מוחשית, כאשר נדרש לטובת הישוב העברי בפני השלטונות העות'מאניים, או בעומדו מול פורעים ערביים, וניסה לדבר על ליבם לחדול מן האלימות.
מרתק, מעורר תחושת בושה, ועצב.
הוא 'דיוניסוס בסנטר', של תמר ברגר.
מיכל יקרה, אני חושב כי קשה לבנות לאומיות וזהות לאומית באופן שאינו מתנגד או שולל לאומים אחרים, מיעוטים או קבוצות אוכלוסיה, החיות בצוותא עם אותה קבוצה לאומית באותו המרחב. ראי את החמאס או התנועה האסלאמית, אפילו את הפת"ח– האם מזהים אצלם סובלנות כלשהי כלפי הנרטיב היהודי או הציוני, או הישראלי.
הנראטיבים יכולים להתקיים זה לצד זה גם בלי שהצדדים יעברו לנקוט בלשון השוללת את האחר או לאלימות.
צפיתי השבוע בסרט "חמש מצלמות שבורות" וקשה היה שלא להזדעזע ממראות של חיילים היורים במפגינים (פוצעים והורגים) או העוצרים בקומנדקרים ילדים פלסטינים כדי להבטיח שלמחרת היום הוריהם לא ייצאו להפגין. זהו כמובן סרט המשמיע רק נראטיב אחד והוא בודאי סובייקטיבי מאוד, ובכל זאת לנוכח המראות הקשים, קשה שלא לחוש הזדהות, כלפי האזרחים הפלסטינים שמדינת ישראל וצבאה מוחקים אט-אט את אדמתם ואת יישוביהם והופכים אותן לשיכונים חדשים לחרדים, ומצפה שתושבי הכפר בילעין יישבו בחיבוק ידיים ובשקט צייתני, כאילו הם אינם בני קיימא, אלא צללים עוברים.
החמצות נועדו כדי לבכות עליהן. השאלה היא האם בעתיד נוכל לברוא מחדש את אשר הוחמץ. זאת שאלה שחובת התשובה עליה מוטלת עלינו בכל כובד משקלה. ועד שניתן אותה את התשובה, אני רוצה להגיד שהציור של פסטרנק בפתיחה היכה אותי בסנוורים, והייתי צריך לכסות אותו כדי שאוכל להצליח להמשיך ולקרוא את הפוסט על שלוש.
שבוחר שלא לשלוח קורות חיים למוסדות בהם מלמדים את הנראטיב הציוני בלבד, או אדם שלא מוכן לכתוב להלל את מוסריותו של "עופרת יצוקה" ורואה בו עוול נורא– צריך להיות מוכן לשלם את המחיר התעסוקתי ואולי גם החברתי על עמדותיו הבלתי קונבנציונלית ועל כך שהוא בוחר להביע אותן), זה המקסימום האפשרי. אני בספק גדול האם תקום אי-פעם ממשלה ישראלית ציונית עם מפלגות ערביות כחלק מן הקואליציה. אני אפילו בספק מה האם הסכמים מדיניים יוצרים מציאות בת קיימא של שלום. שלום הוא עניין של בחירה של בני אדם יחידים. הבחירות היום יומיות שלנו מובילות אותנו לשלום ולאחווה או לריב וניכור.
ואל ליאוניד פסטרנק אני מקווה לשוב בפעם אחרת. הטשטוש המכוון ביצירותיו מעורר בי המוני מחשבות ורגשות, אבל הן עדיין לא לגמריי ממוקדות.
שועי, פוסט מעורר מחשבה(ושלא לומר את המילה הגסה-חשוב). הוא הזכיר לי איזה דוקו שכוח אל וצופה על יוסף נחמני, שבו נחמני, שהיה לו להט לא קטן לרכישת קרקעות מידי חקלאים ערבים, כותב ביומנו משהו בסגנון של "אני לא מסוגל לדמיין את החיים בפלשתינה ללא נוכחותם של ערבים לצדנו", והנה בימינו, אין לך משהו שקל יותר לישראלי הממוצע לדמיינו מאשר החיים בלעדי ערבי ישראל וערבי השטחים…נזכרתי בו, כי גם מנחמני קיבלת את ההרגשה שההיסטוריה של התקופה ההיא מאוד מורכבת, ולא בכדי-הרי באנושות מדובר, אבל איכשהו, אני מוצא שהאמירה הזו, "זה לא שחור ולבן, זה מאוד מורכב", הפכה להיות עוד ססמה הגנתית של "אל תשפטו אותנו, תנו למצב להתמשך כמו שהוא", וגם זה מאוד מעציב.
ובכל זאת כל משפט בערבית, כל צורת אות ערבית בספר עברי, משמחות אותי מאוד, כאילו נמצאו לי שותפים נסתרים. אני חייב לומר שגם כאשר אני פותח מילון בערבית לחפש איזו מילה שאיני מכיר, איני חש כי זה עולה לי ביגע רב. ואשר ל"זה לא שחור ולבן, זה מאוד מורכב" האזן לטום ווייטס שצירפתי בתחתית הרשימה, אני חושב שהטקסט שלו מבהיר עד כמה המצב מורכב, ועד כמה הלאומנים היהודים אף הלאומנים הערבים מתנהלים מתוך סוג של קהות, שאינה מביאה בחשבון אחרון שום דבר.
שועי, חזרתי ועיינתי בפוסט, וצפה בי התמיהה על כך שדווקא הכוחות האלימים והקהים הם אלו ששגשגו בעוד שהקיום ההדדי ושותפות שווה-שלווה כמעט נעלמה כליל וקולה בטל בשישים רקטות ומחסומים, כמובן, על כך שהקיצוניים מגיעים לצערנו לקו הסיום אנו יודעים, אבל עדיין, הנס קוהן(וחנה ארדנט), כאילו צפו מראש שפלשתינה המנדטורית תדרדר למצבה כיום, ואני מהרהר באפשרות שהיו כאן כוחות שדה חזקים שהפרטים הפועלים למען דו-קיום לא יכלו להם, והם שהניסו את קוהן הלאה לארצות הברית.
דו-קיום מן המרחק (חוג אידיאולוגי יותר מאשר אנשי מעשה הפועלים ללא ליאות לקידום השלום באופן מעשי). על כל פנים, אם אני זוכר נכון, הרצח של המזרחן לוי ביליג בזמן המרד הערבי, בעת ששהה בספריית האוניברסיטה העברית בידי סכינאי לאומני ערבי, קירר מאוד את פעילותה של החבורה.
למרבה הצער גם במקרה מאגנס, זוכרים היום את עובדת היותו נשיא האוניברסיטה העברית, ומכירים את הוצאת הספרים האוניברסיטאית הקרויה על שמו. הגותו המדינית נדחקה אף היא לקרן זוית, ומתי מעט עוסקים בה.
ארנסה, למרבה הצער ישראל הציונית הפכה לסוג של ספרטה.
היא חיה על החרב, ונותנת ללוחמים מעוטרים מן העבר לשבת בהרבה מאוד עמדות כוח ומובילה את כולנו מעמדת קרב לעמדת קרב. .
בספרטה גם היו משליכים את הילדים החריגים (פיסית או נפשית), כלומר את כל מי שלא התאימו לשורת הלוחמים, מראש צוק אל מותם. בישראל לא משליכים מצוק אבל ישנם לא מעט תהליכי הדרה. למשל באיזה ערב שמעתי בחדשות כי בישראל רק 5% מן החברות מעסיקות עובדים שהחוק מגדיר כ"בעלי צרכים מיוחדים" (אף על פי שישנו חוק שיויון הזדמנויות כזכור) אם זו אינה הדרה חברתית (מתוך תפישה הייררכית מעוותת) איני יודע מהי הדרה.
בספרטה כל נסיגה מאדמות שנכבשו, ודאי ויתור עליהם, נחשבה בגידה שדינה מוות, ולכן שררה התפישה כי צריך להילחם עד טיפת הדם האחרונה. בישראל, ראש הממשלה מדבר על שתי מדינות לשני עמים. ברם, די נוח לו שזה יישאר כמו שזה כעת מדינת ישראל ולצידה מדינת יהודה ושומרון, ועל אף דיבורים על ויתורים כואבים, לא מפסיקים להפקיע אדמות או להיכנס אליהן בכח.
בספרטה היתה מעט מאוד דיפלומטיה ותמיד העדיפו על פני שיחות שלום את שדה המערכה ואת המבצע הצבאי. דומני כי גם בספרטה היו נותנים לאיווט ליברמן להיות שר חוץ ולאהוד ברק את תיק הביטחון.
שועי, מזדהה עם כל מילה. וגם ביהדות יש ערים כאלו: סדום ועמורה.
אני חושב ששועי טועה לגמרי. אין סיכוי שהספרטנים ימנו מישהו כמו ליברמן להיות שר החוץ שלהם. הם לא עד כדי כך אידיוטים.
ורד, הצרה שלי, שעוד לא אפסו תקוותיי שהמדינה הנכה מאוד רגשית הזאת, המעבידה את טובי בנותיה ובניה (מורים, עובדי רווחה, קידום נוער, עובדות/ים סוציאליות, ריפוי בעיסוק, חינוך מיוחד) בשכר רעב ובתנאים מזעזעים (יש כיום עובדות רווחה האחראיות כל אחת על מאות ואלפי משפחות הנתונות במצוקה), עשויה להשתנות… וכאן אולי יש לי נקודת עיוורון גדולה מאוד, כי הציונות המדינית היתה לכתחילה נכה מאוד רגשית כלפי כל מי שנתפסו כ"לא משלנו" או כ"לא משרתים מספיק את מטרותיה של המדינה". התפיסה המאמינה כי משהו יישתנה היא מאוד תמימה מצידי ואיני יכול לומר שאין בה מן הכזב. אני לא בטוח שהחברה הישראלית היא סדומית, מה שבטוח הוא שהיא מאוד הייררכית ומליאת דעות קדומות. ובימינו, דומני, רק דיעות קדומות מפריחות כאן את השממה.
בדיוק קראתי קצת על מקס נורדאו שהיה סגנו של הרצל- הוגה דעות חשוב שהתנער מהיהדות ונשא אישה פרוטסטנטית, ויחד עם זאת היה לו חזון ל"יהודי החדש" שאינו חיוור וחלש כמו היהודים לומדי התורה אלא חסון ושרירי, יותר פיזי. התסביך הזה שהיה מנת חלקם של ניצולי האנטישמיות והשואה, והלכו איתו רחוק מדי בישראל כפי שאנחנו רואים, כנראה לא היה קיים אצל יהודי ארצות ערב. חבל שהתרבות הדומיננטית היתה ונשארה זו של האירופאים, תוך הדרת הרעיונות המזרחיים, וחוסר השתלבות מוחלט במרחב המזרח תיכוני.
היהודי אל הסֶפר, אלא אל הספורט, השמירה, ההתיישבות והחרב. מכמה בני משפחה שעלו ארצה עוד לפני מלחמת העולם השניה ושירתו בהגנה, בפלמ"ח ובפלי"ם, שמעתי על תופעה גדולה של נערים שבגילאי 16 קצה נפשם בבית הספר, והלכו להתאמן בנשק לקראת הכשרה לפעולות של הקמת משלטים ודומיהם. נוער הגבעות של שנות ה-40' (או למצער, סוג-של).
לאומיות היא דבר קצת מסוכן, היא הופכת ללאומניות-אלימה בשניוֹת. עוד לא נמצא ניסוי המעבדה שיצליח לשים את האצבע על הרף-העין שבו השינוי מתרחש.
בדיוק, במיוחד המשפט האחרון, הרף עין.
כך גם לאומנות כהרף עין. לא תמיד מרגישים בזה. לעתים אחרי פיגועים, או ימי רקטות, אנשים מוציאים מפיהם דברים שבימים כתיקונם לא היו מעלים על סף דעתם.
שלוש הוא בהחלט מקרה נדיר של אדם שהצליח להיות לאומי וגם רב-לאומי בעת ובעונה אחת.
כאשר אנשים מוותרים על המימד הרב-לאומי בזהותם, או דוחקים אותו לשולי שוליהם, המרחק שלהם אל הלאומנות מתקצר, מאוד מתקצר.
Thick and Thin המדבר על כך שאזרח העולם הדמוקרטי זקוק לכ- 75% רכיבי זהות פרטיקולריסטיים ורק כ-25% רכיבי זהות אוניברסליסטיים. כמובן זה ספר שאומץ בחום על ידי יהודי ארה"ב, במיוחד על ידי הרוב שם, התומך בישראל ובדרך הציונית. יש לי ביקורת ארוכה גם על התחשיב הכמותי הזה, וגם על המינונים בקוקטייל הזהות הזה.
אצלי, אני חושב, התהפכו המינונים (לעומת וולצר) אני ברובי אוניברסלי, וחש את עצמי כבעל חיים, בן למשפחת היונקים, וחבר במין האנושי, ורק במיעוטי הקטן: יהודי, ציוני, עברי.
לדעתי,אזרח העולם זקוק ל100% רכיבי זהות פרטיקולריסטיים ו 100% רכיבי זהות אוניברסליסטיים,בדיוק,לא פחות ולא יותר,כי אין דבר יותר אובייקטיבי מהסובייקטיבי,והדברים הרי תמיד מתקיימים במקביל ומזינים אחד את השני הדדית,ולא צריך להיות אופטימיסט בשביל לזהות שהעולם והחברה מתפתחת כל הזמן ואפילו מאיצה לקראת התעוררות מהפסוודו כמותיות שעדיין מזינה תפישות מכניסטיות ארכאיות על פני תמונת עולם וזהות מציאותית יותר,רק במח הפשיסטי,הטרוטוריאלי,הבעלתני והאלים הדברים תמיד באים בהכרח אחד על חשבון השני,זהות מפותחת ופתוחה יותר יודעת להבחין בהתפתחות אמיתית,זו ששואפת לקבוע האמיתי,,ההדדי,שבזרע קיומנו.
יודע שזה לא קל, ושאתה תצטרך לקבוע לעצמך את מינוני החשיפה. ולגבי השאלה מי ייקרא את זה. אני יכול להשיב כי כשהתחלתי לכתוב באינטרנט שאלתי את עצמי בדיוק את אותה השאלה והיא התבהרה אט-אט, וגיליתי כמה דברים חדשים על הכתיבה שלי והיצירה שלי, שלא שיערתי עד אז.
באילו הנחות מוקדמות, אתה נאבק להשתחרר מהם, ולדרוש את העצמאות לצייר נקודות וקוים, נפחים וקצבים כפי רוחך.
אגב, לבטאיי יש גם כתבים אחרים זולת "סיפור העין" שהוא קיצוני מאוד. למשל, בסיפרו שראה אור בעברית "החוויה הפנימית" תמצא בטאיי כמעט שונה לחלוטין, ובכל זאת אדם שמתעקש לטלטל את המוסכמות ואז לקרוא אותן מחדש.
שועי, הדמיון בינינו לבין ספרטה אינו מן הקטנים: בכול שנה כאשר נכנסו חמשת האפורים(חמשת הפקידים הבכירים של הפוליס הספרטנית) לתפקידם הם היו מכריזים מלחמה על ההילוטים הכבושים, וזה קצת מזכיר את העובדה שבכול שנה ושנה הכנסת מאשרת מחדש את היותנו מצויים במצב חירום, מבלי שאיש ואישה מאזרחי ישראל יצייצו(אינני זוכר ולו הפגנה אחת נגד הנוהג המאוד בעייתי הזה, כמה תלונות בבלוגים שאין להם די הדהוד לצערי). הכיבוש של ההילוטים בידי ההומויאוי("השווים")-הספרטנים עיצב בסופו של דבר את כול צורתה של החברה הספרטנית בכלל ואת תהליך החינוך שם בפרט. אמנם אצלנו המצב אינו רדיקלי וקיצוני עד כדי כך, אבל העובדה היא שבטקסי סוף התיכון תתקשה למצוא מנהל\ת שמספרים להורים עד כמה הם מחכים לראות את בוגרי התיכון הטריים הולכים ומצליחים באומנויות, בהוראה ובמדע, או הופכים לפעילים פוליטית למען ישראל שיווניות ואזרחית יותר, מה לנו ולtelosים הללו? מה שכן תשמע הוא "אני כבר מצפה בקוצר רוח לראות את כול הבוגרים שלנו במדים, משרתים ותורמים לחברה הישראלית".
תמהּ: ציונות, שמירת הצביון היהודי והרוב היהודי, בגרות,צבא, הצבעה בבחירות, עבודה, נישואין, הורות, משכנתא,מילואים,מיסים,,פנסיה… אל תשאל מה המדינה יכולה לעשות בשבילך, שאל מה אתה תעשה (אם תרצה או לא תרצה) בשביל ממסדי המדינה. גם הספרטנים האמינו בספרטניות, ובמצב החירום הספרטני כדי לשמור על הצביון הספרטני של הפוליס הספרטנית, ואני מניח שבספרטה כל מי שהיה מעז לבקר את הרוח הספרטנית היה נחשב כמי שתוקע סכין בגבם של הספרטנים, ויכול להיות שאפילו אחד העיתונים החזקה בספרטה מומן על ידי מיליארדר ספרטני (סוחר עבדים) שחי בחו"ל, וקרא לעיתון שלו "ספרטה היום", היה זה עיתון מאוזן, שבו הספרטנים תמיד היו צודקים כי הצדק תמיד עם הספרטנים.