"נודע ביהודה אלוקים, בישראל גדול שמו" (תהלים עו:ב(. שלטון זר לעולם לא יקום בישראל, כי "נודע ביהודה אלוקים". ובע"ה נגיע ליום שגם "בישראל גדול שמו", לאחר שייוודע ביהודה אלוקים.
בשבת זו, עם ישראל יתכנס בבתי הכנסיות ויקרא בפרשת בשלח שבני ישראל יצאו "ביד רמה" משעבוד לחירות. אך עדיין לא נגמר הסיפור עם מצרים. אומר ה' למשה (שמות יד:ד): "וחזקתי את לב פרעה... וידעו מצרים כי אני ה'". כל מטרת יציאת מצרים הייתה להוכיח לפרעה גס הרוח והגאוותן שאמר "לא ידעתי את ה'", "מי ה'", שהוא עוד ידע ויראה מי ה'.
"ואכבדה בפרעה ובכל חילו ברכבו ובפרשיו" (שמות יד:יז) - כשהקב"ה פורע מן האומות, שמו מתגדל באומות. "נודע ביהודה אלוקים... שמה שבר רשפי קשת" (תהלים עו:ב,ד) - כאשר שוברים את הקשת והמגן של האויב על ידי ממלכתיות יהודית וריבונות יהודית, כאשר שוברים את האויב, אז "נודע ביהודה אלוקים", ושמו מתגדל ומתקדש בעולם. אך ח"ו כשזה הפוך, כשפחד נפוץ בתוכנו, כשיהודים מפחדים, אין חילול השם גדול מזה.
אנו חיים בתקופה שבה דופק המשיח על הדלת ואומר: 'פתחו לי, אני רוצה להיכנס'. אך בצד השני עומדים יהודים גמדים, ננסים, ואומרים (שר החוץ, לא איש שמאל, "ביתר מגב ריקבון ועפר..."): 'איננו צריכים לשנות דבר'. צנחנים צעקו על [ראש הממשלה] שמיר שהוא לא יודע מה קורה כאן, והוא דיבר אתם על פשרות. הם מכינים את ההחזרה של יהודה ושומרון. פרס היה פגר מת, ושמיר החיה אותו כדי שתהיה לשניהם ממשלה.
המדינה בוערת. אנחנו מחויבים לקדש שם ה'. אנחנו יודעים מהי הבלגה משנות המנדט הבריטי. טענו המנהיגים דאז: טוהר הנשק, הבלגה. הבלגנו. הערבים רצחו, ואנחנו הבלגנו. בשנים תרצ"ו-תרצ"ח יהודים נרצחו יום יום, והמנהיגים הבליגו. קם יהודי בשם דוד רזיאל - היום הוא גיבור האומה, אפילו יש יישוב, בול ורחובות על שמו - והוא הרכיב פצצה, שם אותה בקרטון, והניח אותה בעיר העתיקה. עשרים ושבעה ישמעאלים הלכו לעולמם - כן ירבו. והוא עכשיו גיבור האומה. בזמנו אמרו עליו "טרוריסט", "פאשיסט", אולי גם "גזען". אך הערבים למדו לקח. "הבא להורגך השכם להורגו" (ברכות נח.). זה לא כהנא, זה תורת ה'. "כל המרחם על האכזרים...". איזו ממשלה יכולה לומר "ידינו לא שפכו את הדם הזה" (דברים כא:ז)? יש שני שותפים לרצח - הערבים והממשלה.
רצוני, תקוותי, חלומי ותפילתי - שלא יהיה צורך במדינה נוספת; שממשלת ישראל תקום ותבין מעצמה שאנו חיים במצב של אבסורד. אבל אם מדינת ישראל אינה רוצה בחלק מארץ ישראל, היא תקבל את מדינת יהודה.
"לזרעך נתתי את הארץ הזאת מנהר מצרים עד הנהר הגדול נהר פרת" (בראשית טו:יח) - הבטחת הארץ לאברהם אבינו. ארץ קדושה לעם קדוש, ארץ סגולה לעם סגולה. אין לנו זכות על הארץ הזאת, אלא חובה. אדם יכול לוותר על זכותו, אבל לא על חובתו. הרמב"ן כתב (בהוספות לספר המצוות לרמב"ם, עשה ד): "שנצטווינו לרשת הארץ אשר נתן הא-ל יתעלה... ולא נעזבה ביד זולתנו מן האומות... מלחמת מצווה". אסור לוותר על אף שעל של ארץ הקודש, וזה איסור דאורייתא. כשיצא יואב למלחמה עם עמון, והאויבים כיתרו אותו, אמר לאחיו אבישי (שמואל ב י:יב): "חזק ונתחזק בעד עמנו ובעד ערי אלקינו...", ופירש הרד"ק: "'ערי אלקינו' - שלא יכבשו אותם מידינו, שאם יכבשו אותם, לא יהיו ערי אלקינו אלא ערי אלהים אחרים". הארץ שייכת לקב"ה, והיא אדמת קודש, וברגע שיהודי מפקיר אותה, היא כבר לא אדמת אלוקינו אלא אדמת אלוהיהם.
יפתח הגלעדי היה שופט (לא שופט כבימינו), והיה גדול בדורו - "יפתח בדורו כשמואל בדורו". הוא שמע שבני עמון באים להילחם עם ישראל, ושלח אליהם שליח (שופטים יא:יב): "מה לי ולך" - הרי אנו רוצים שלום... עמון ענה לו: "כי לקח ישראל את ארצי בעלותו ממצרים ועתה השיבה אתהן בשלום..." - ממש כמו ערפאת, שטחים תמורת שלום. הוא לא דיבר על סיני או על יהודה ושומרון, אלא על הגדה המזרחית של הירדן. בוודאי היו ארבעים אלף שהפגינו בכיכר מלכי ישראל בקריאה לוותר לעמון... אבל יפתח ענה לו: "הלא את אשר יורישך כמוש אלהיך אותו תירש, ואת אשר יוריש ה' אלקינו לנו אותו נירש", והלך למלחמה, כי לא מוותרים על שום חלק של ארץ ישראל.
אברהם אבינו נענש כי כרת ברית עם אבימלך מלך פלשתים. אמר אבימלך לאברהם (בראשית כא:כג): "ועתה השבעה לי... ועם הארץ אשר גרתה בה". אומר המדרש (בראשית רבה נד:ד): "אמר לו הקב"ה: אתה נתת שבע כבשות בלי רצוני - חייך שאני משהה בשמחת בניך ז' דורות. אתה נתת לו ז' כבשות בלי רצוני - חייך כנגד כן הורגים מבניך שבעה צדיקים, ואלו הן: חפני ופנחס ושמשון ושאול וג' בניו. אתה נתת לו ז' כבשות בלי רצוני - כנגד כן בניו מחריבין מבניך ז' משכנות, ואלו הן: אוהל מועד וגלגל נוב וגבעון ושילה ובית עולמים תרין. אתה נתת לו ז' כבשות בלי רצוני - כנגד כן ארוני חוזר בשדה פלשתים ז' חדשים". והרשב"ם שם כתב: "חרה אפו של הקב"ה על זה, הרי ארץ פלשתים הוא בכלל גבול ישראל". ואם בארזים נפלה שלהבת, מה יאמרו אזובי שמיר [ראש הממשלה]!
יש הטוענים: הרי ביום הכיפורים אדם שהוא חולה מסוכן, מותר לו לאכול; קל וחומר שפיקוח נפש דוחה שטחים. אך האם כל הרבנים שחושבים כך, חושבים כך גם על הכותל ועל בני ברק?! בהלכה יש מצווה הנקראת "מלחמת מצווה" - חובה לצאת למלחמה. כתב הרמב"ם (הלכות מלכים ה:א): "ואיזו היא מלחמת מצווה... שבעת העמים, ועזרת ישראל מיד צר שבא עליהם". זה על פי הירושלמי בסוטה (פ"ז). יש מצווה לצאת למלחמה. איזה היגיון יש לומר שפיקוח נפש דוחה מלחמה, והיא אינה מצווה אלא אם כן אין סכנה? אלא, פיקוח נפש דוחה את כל המצוות חוץ מזאת, כי אותן ניתן לקיים כשאין סכנה, אך מצווה זו בעצם מהותה היא מסוכנת. אם תאמר שפיקוח נפש דוחה מצווה זו, עקרת מצווה מדאורייתא. וכך כותב ה"מנחת חינוך" (מצווה תכה): "נהי דכל המצוות נדחות מפני סכנה, מכל מקום מצווה זו דתורה ציוותה ללחום בהם, וידוע דתורה לא תסמוך דינים על נס, ובדרך העולם נהרגים משני צדדים בעת המלחמה, מכל מקום חזינן... דחויה סכנה מן התורה במקום זה".
היה לנו חזון של שיבת ציון. יצאנו מהבושה ומהפחד של הגלות, וחזרנו לארצנו עם גאווה לאומית. ועכשיו יהודים מפחדים ללכת לכותל. זו בושה וחרפה לנו. היום בירושלים יסדנו את המדינה היהודית, מדינה יהודה.