״עכבר העיר״ היה מפרסם פעם את ׳טבלת המבקרים׳ – סיכום של הסרטים שמציגים ומה הכוכבים שכל מבקר נתן להם, כולל ממוצע. מעין חוכמת המונים, עם המון קטן למדי.
מאז הטבלה נדדה ל״סינמסקופ״, הבלוג של יאיר רוה. הממוצע בטור האחרון של הטבלה הוא רעיון נחמד: בהנחה שיש לסרט ערך אובייקטיבי והמבקרים הם פונקציה רועשת סביב הערך הזה, אז ממוצע המבקרים יתן תחושה טובה יותר של הערך האמיתי של הסרט.
אבל מה לגבי המבקרים עצמם? מה הציון הממוצע שנותן כל אחד מהם? האם אחד המבקרים נותן תמיד ציונים גבוהים, ולכן כדאי ׳להנמיך׳ את הכוכבים שהוא נותן?
מסתבר שהמבקרים הומוגניים למדי, במובן שכולם נותנים בממוצע ציון של (בערך) 3 כוכבים, עם בערך אותה שונות. אין מבקר שהוא באופן ברור ׳נחמד׳ או ׳מרושע׳ יותר מהשאר, וגם אין כאלה שבאופן ברור הם בי-מודליים (כלומר או שהם שונאים סרט או שהם אוהבים אותו. אולי רוה ושמיר, קצת).
מה עוד אפשר לעשות עם הנתונים? אפשר למשל לחשב ״קירבה״ בין המבקרים. עבור כל זוג מבקרים ניקח את ההפרש בין הציונים שמבקר א׳ נתן לסרטים, והציונים שמבקר ב׳ נתן לסרטים. כך למשל אם מבקר א׳ נתן את הציון 5 לכל הסרטים ומבקר ב׳ נתן לכולם את הציון 1, המבקרים יהיו רחוקים. לעומת זאת אם שניהם נתנו לכל הסרטים את אותם ציונים, הם יהיו מאוד קרובים (זהים אפילו).
ניתן לראות למשל שארז דבורה ושמוליק דובדבני, שני המבקרים של ״ווינט״, מאוד קרובים. עד כדי כך שאפשר אולי לפטר אחד מהם וזהו. באותו תת-אשכול ניתן למצוא גם את נטע אלכסנדר מ״הארץ״. אבנר רחוק מרוב המבקרים האחרים, ודורון פישלר וישי קיצ׳ליס די דומים. אפשר לראות כאן עוד כמה דברים אבל אני אתן לאנשים להסיק מסקנות לבד. מעבר לכך אינני מבין במיוחד במבקרי קולנוע, כך שאין לי מושג אם הטבלה/עץ מחדשים כאן משהו.
חלק מהעניין הוא שאנשים באופן כללי משווים דברים לאיזשהו ממוצע או אידיאל. דוכן הפלאפל הזה הוא מצויין, יחסית לדוכני פלאפל. המחקרים של כהנמן וטברסקי ואחרים מראים שקשה לנו בעצם למדוד משהו ״בפני עצמו״, וגם אם נותנים לנו להעריך דבר יחיד (״כמה היית משלם על סט הסכו׳ם הזה?״) אנחנו נוטים להשוות אותו לאיזשהו אידיאל בראשנו (״איך נראה סט סכו׳ם ממוצע?״).
מעבר לכך, הכוכבים משטיחים משהו רב-מימדי למימד אחד. הסרט הזה הוא טוב מהבחינת המשחק, אבל רע מבחינת העלילה – זה עניין דו-מימדי, אבל מבקשים מאיתנו להשטיח אותו למימד אחד. כמה שווה משחק לעומת עלילה, מי יודע?
פשוט. אבל הבה נניח שחשבתי שזה יהיה סרט טוב (4), ומסתבר שהוא סרט בינוני, אז אני אתן לו ציון של 3 ועוד חצי כפול (3-4), כלומר 2.5. הציפייה הגבוהה שלי גרמה לי לתת לו ציון יותר נמוך ממה שהייתי נותן לו אחרת.
וגם להפך. נניח שחשבתי שזה יהיה חרא של סרט (1), אבל מסתבר שהוא בינוני (3). הסרט כל-כך עלה על הציפיות שלי שאני אתן לו ציון של 4 לפי המודל הזה.
ונניח שאני אלך לחבר שלי ואגיד לו ״תשמע, זה דווקא אחלה סרט! הייתי נותן לו 4!״, אז חבר שלי הולך עם ציפיות של 4 כוכבים לסרט, וכמובן מתאכזב, ומרגיש שהוא בעצם 2.5.
המסקנה הזהירה היא שצריך להגיד לחברים מה חשבתם על הסרט, וגם עם איזה ציפיות באתם. ״אני חשבתי שזה סרט 4, אבל אל תשכח שהיו לי ציפיות של 1״. בהתחשב בזה, החבר שלכם יבין כעת שמדובר בסרט של 3, ויבוא עם ציפיות בהתאם. הוא לא יהנה כמו שאתם נהנתם, אבל הוא גם לא יתאכזב.
אתם יכולים גם כמובן לשקר לחברים שלכם (להנמיך ציפיות) ואז הם יהנו יותר. הבעיה היא שאחרי כמה זמן הם עלולים ללמוד שאתם פשוט מנמיכי ציפיות וכשאתם אומרים ״סרט בסדר״ אתם מתכוונים ״יופי של סרט״ ואז הם יעלו ציפיות…ויתאכזבו. אני לא ממש רואה מוצא מזה.
לפני לא הרבה זמן יצרתי טוויטר-בוט בפעם הראשונה, וזה נתן לי מעט כוח לעשות דברים שלא יכולתי לעשות אחרת. עם כוח מועט, באה אחריות מועטה.
תהיתי מה אפשר לעשות עם מידע מטוויטר (חוץ מזה). למי שלא בטוח אם הוא רוצה לקרוא הלאה: הפוסט הזה הוא סיכום של כמה חתכים פשוטים. אני עובר מאיכון מטריד קצת של מר רהב, לשעות הפעילות של עיתונאים שונים, למיקום גיאוגרפי של אנשי תקשורת, ומסיים במפת המתארת את המיקום של המילה ׳אוף׳ לעומת המילה ׳כיף׳, עם מסקנה מאוד זהירה שחולון זה באסה.
והפעם בפינת ׳אלון עידן כותב את אותו טור כל הזמן, עם המנחה שלכם אלון עידן״, מר עידן נדרש לביטוי ״טוב, בואו נתקדם״. עידן שואל שאלות כמו ״למה אומרים ׳טוב׳ אם זה בעצם ׳רע׳״, ומתחיל להשמע כמו הסיינפלד של הדה-קונסטרוקציה.
לפחות הוא לא כתב את הטור בראשו תוך כדי שמיעת רדיו בעודו נוהג לעבודה, כמו כמה מהטורים האחרונים.
עורך: שלום, אלון, בוא תשב.
אלון: שלום. יש את האנשים האלה שאומרים ׳שלום׳. למה הם מתכוונים בעצם? הרי מה זה ׳שלום׳? זה שלווה. מנוחה. ואילו הסובייקט שאומר ׳שלום׳ לסובייקט אחר מתכוון בדיוק ההפך. להפר את שלוותו של החלש. לחדור לתוכו. אם באמת היה שלום, לא היה צורך להגיד ׳שלום׳. החזק אומר שלום בתור ניעור, בתור סטירה, כאילו מי אתה בכלל, יושב לך שם ונהנה מהשקט שלך. זה לא שלום. זה מלחמה.
עורך: (נבוך) כן, האמת שבדיוק על-זה רציתי לדבר איתך, אלון. יש לי…יש לנו תחושה שהטור שלך קצת הדרדר לאחרונה.
אלון: מכירים את אלה שאומרים ׳יש לי תחושה׳? לא ׳אני מרגיש׳, לא ׳לדעתי׳. יש לי תחושה. כאילו הם אומרים סליחה, זה לא באמת אני, זה לא שאני חושב שאתה גרוע. פשוט יש לי תחושה כזו, הנה מצאתי אותה, ואני חש צורך לבשר לך עליה. העולם המודרני לא מאפשר לנו להגיד את דעתנו מרוב שאנו חוששים. וחשש, זה קצת כמו לחוש, לא? החש תחושה חושש מאלה שאינם חשים, אלה שיודעים. ולדעת זה לא להרגיש. לא להתלבט. זה למעוך את החלש, את החש, עד שהוא מצטער שהוא בכלל שם.
עורך: אוקיי (משתהה) אז לדעתי אתה כותב את הטורים שלך תוך כדי נהיגה לכאן שעה לפני הדד-ליין, ובהחלט שמים לב. זה נהיה קצת מביך.
אלון: לאחרונה יש עלייה מורגשת במילה ׳מביך׳. הכל מביך. ראית את הטור הזה? מביך. שמעת על הסקנדל הפוליטי? מביך. הכיבוש? מביך. האס-אמ-אס שבר-רפאלי כתבה? וואו, ממש מביך. ה״מביך״ תכילתו בעצם לסתום את המשך הדיאלקטיקה. אם משהו מביך, הוא אמור גם לגרום לפעולה. אבל ברגע שאובייקט מכיר בכך שמשהו מביך ונמנע מפעולה הוא בעצם מרוקן את המילה מתוכן. החזק אומר לסובייקט החלש – ״אני מרגיש בושה, אז תעזוב אותי בשקט יא נודניק, מה עוד אתה רוצה?״. הקפיטליזם אינו מכיר במבוכה. הוא תמיד בשליטה. אבל בעולם אין שליטה, אז כשהקפיטליזם כושל הוא מוצא עצמו במבוכה, ומצד שני איננו רוצה לעשות פעולה אחרת. אז אומרים ׳מביך׳, ומתכוונים בעצם ׳חה חה, בדיוק לכך התכוונתי׳.
עורך: אני…(מקמט גבות)…יש…(מוריד משקפיים ולוחץ עם אצבעות יד שמאל על העיניים)…אהה…(נושם עמוק)…אולי…בוא נתקדם פשוט, טוב? יש לך טור השבוע או לא?
אלון: תן לי חמש דקות.
לשכנים שלי יש חתול, וודקה שמו. וודקה אינו חתול טיפוסי, שאוהב להיות בבית. וודקה הוא קצת כמו כלב, רץ לברך כל שכן שמגיע, מתאווה לקצת ליטופים. וודקה אוהב להסתובב בחוץ, לחדור לגינה של הכלב הנבחן השכן ולהימרח על רהיטי הגינה. השכנים מספרים שהוא מתעורר באמצע הלילה ומיילל בלי סוף, מבקש לצאת. וזו הסיבה שהם עוד נותנים לו לצאת, למרות שוודקה נדרס לפחות שלוש פעמים וחזר הביתה אין ספור פעמים עם שריטות ונשיכות מכלבים וחתולים בשכונה. וודקה פשוט לא מוכן לחיות בכלוב.
אלא אם כן מזג האוויר סוער, כמו בימים האחרונים. אז וודקה דווקא מאוד מבסוט להיות בבית, מכורבל על הספה בתוך שמיכה.
לעשר דקות בערך. ואז הוא שוכח שבחוץ קר ורטוב ורוצה לצאת החוצה. אבל אז בחוץ הוא מגלה שקר ורטוב ומבקש להיכנס חזרה. ואחרי שבע דקות הוא משתוקק שוב לצאת החוצה, באמונה שלמה שחם ונעים בחוץ. וחוזר חלילה. אתמול עברתי ליד דירת השכנים וראיתי את וודקה יושב על כיסא ומסתכל דרך החלון על העולם הרטוב בחוץ במבט כועס ומשתוקק. תהיתי אם וודקה מבין שברגע שהוא ייצא החוצה הוא ירצה לחזור חזרה.
מערכת היחסים המורכבת של וודקה עם מזג האוויר הסוער גרמה לי לחשוב על תיבת נח. שלא תבינו לא נכון, השכנים שלי מאוד אוהבים את הוודקה שלהם. אבל וודקה הוא כאב ראש רציני – קם באמצע הלילה, מילל ורוצה לצאת. איך שהוא יוצא, רוצה לחזור. איך שהוא נכנס, רוצה לצאת. במזג אוויר סוער, וודקה הוא לא פחות מדג זהב שיכול לה לקפוץ לך על הראש כשאתה ישן ובעדינות להזכיר לך שהוא רוצה לצאת. גם בתור שכן שאוהב מאוד לשבת במרפסת בקיץ ולתת לוודקה להתכרבל עלי, למדתי טוב מאוד לצאת בזהירות מהבית מפני שוודקה מומחה בהתגנבות לדירות שכנים, במיוחד כשסגרו אותו בחוץ וקר לו.
פתאום הבנתי את השיר המנדנד הזה, ולרגע קט יהורם טהר-לב נראה כמשורר חתרני. נח לקח על עצמו חתיכת פרוייקט כשסגר את עצמו עם מגוון גדול של בעלי חיים. לא רק בגלל הלוגיסטיקה המטורפת שכרוכה בהעברה וטיפול בכל כך הרבה בעלי חיים, ולא בגלל שבעלי החיים צפויים בהכרח להימאס האחד על השני. אלא בגלל שאי אפשר להסביר לחיות את התוכנית. 'אוקי, חבר'ה – אנחנו נכנסים פה לתיבה לכמה ימים, ואז יוצאים החוצה והכל יהיה דבש. זה ממש הכרחי, אתם מבינים, כי אלוהים הולך להטביע את העולם בינתיים'. דמיינו את נח עומד ומסתכל לפיל שרוצה לצאת החוצה ואומר לו, 'שמע חבר – אתה צריך להתאפק עוד איזה כמה שעות'. זו שיחה שכל מי שיש לו ילדים מכיר מאוד מקרוב אבל לפחות במקרה של ילדים, כך אפשר לקוות, עם הזמן הם לומדים.
מה אני אגיד לכם, לא נשמע לי כמו סיפור ריאליסטי.
האם יש מילה לתחביב שאתה סובל ממנו?
אחד התחביבים שלי הוא לקרוא את הפרוטוקלים של הכנסת, המתארים את הדיונים בוועדות השונות של הכנסת. לפעמים זה מניב משהו משעשע או מידע מעניין שקשה לקבל אותו אחרת, אבל לרוב זה משעמם. בעיקר זה גוזל זמן, ויש הרבה מאוד פרוטוקולים. האם יש עוד משהו שאפשר לעשות איתם?
הורדתי את כל הפרוטוקולים של הכנסת מהשנה האחרונה בעזרת סקריפט קצר (קצת יותר מאלף פרוטוקולים מ-16 ועדות, מיליוני מילים). חילקתי את הטקסטים לפי חברי הכנסת, הורדתי פסיקים ונקודות, וכך יצרתי מעין מילון לכל ח״כ, שהערך שלו הוא כל הדברים שאותו ח״כ אמר בוועדות.
הפוסט הזה יראה 3 סוגי ניתוחים שונים של הטקסטים האלה: 1) התפלגות פשוטה של שימוש במילים 2) ענני מילים לפי ייחודיות ופופולריות 3) ניתוח צבירי היררכי לח״כים ומפלגות.
תקציר למי שאיננו בטוח אם הוא רוצה לקרוא הלאה: שני הניתוחים הראשונים הם יותר בשביל הכיף. אני צוחק קצת על שאול מופז ואז תוהה אם זה מוצדק. אחרי זה אני מציג ענני מילים לכמה חברי כנסת שמראים את ׳חתימת המלל׳ שלהם. הניתוח האחרון הוא קצת יותר רציני, ומראה מרחקים בין כל חברי הכנסת, וכן בין הסיעות השונות. בסוף מתברר שמרצ, יש עתיד והתנועה הרבה יותר קרובות ממה שאני הייתי מנחש.