מצבת קבורה – עליה מציינים, על-פי-רוב, את שם הנפטר, תאריך לידתו ותאריך פטירתו ולעיתים מוסיפים כמה מילים המייחדות את האדם הנפטר. המצבה יכולה להיות גם בצורת בית קבורה.
מצבת זיכרון – יכולה להבנות בצורות ובגדלים שונים. מטרתה להזכיר ולפאר אירוע או אדם מסוים.
לעיתים גם מוסיפים סימן או פסל למצבה כדי להעיד על דתו של הנפטר: מגן דוד ליהודים, צלב ופסלי ישו לנוצרים, סהר למוסלמים, פסלי בודהה לבודהיסטים וכו'.
במקרא הופיעו המצבות במטרה לציין מקום קבורה כמו ציון מקום קבורתה של רחל בידי יעקב. אבשלום הקים לו מצבה עוד בחייו.כמו כן מצבות הוצבו לצורך חתימת הסכם בין שני צדדים. בספר בראשית מסופר על המצבה שהקים יעקב לציון ההסכם שערך עם לבן יהושע בן נון הציב שתים עשרה אבנים בגלגל. מצבה מופיעה במקרא כשם כללי לאתר פולחן.
במקורות ההלכה המצבה מכונה "נפש": "המלוין אותו אומרין לו לך בשלום, שנאמר ואתה תבוא אל אבותיך בשלום, ומציינין את כל בית הקברות ובונין נפש על הקבר, והצדיקים אין בונים להם נפש על קברותיהם, שדבריהם הם זכרונם ולא יפנה אדם לבקר הקברות" (משנה תורה לרמב"ם, ספר שופטים, הלכות אבל, פרק רביעי, הלכה ד'); " רבי נתן אומר: בונין לו נפש על גבי קברו. פירוש הרמב"ם: ונפש הוא הבנין שעושין על הקבר והוא נקרא ציון בלשון הקדש ובנה אצלו ציון." ( משנה, סדר מועד, מסכת שקלים, פרק ב', משנה ה').
ישנם מנהגים שונים המשתנים מעדה לעדה לגבי מועד קביעת המצבה, כאשר המנהג הנפוץ ביותר הוא לאחר שלושים יום ממועד הפטירה.
בבתי קברות יהודים באירופה נפוצות מצבות המונחות אנכית מעל הקבר, בעוד בארץ ישראל ובקהילות יהדות ארצות האסלאם נהוגה מצבה אופקית.
על המצבה נהוג לכתוב בחלקה העליון את המילים "פה נקבר" (פ"נ), או לפעמים "פה טמון" (פ"ט), ולאחריהן שמו של הנפטר ושמות הוריו (לעיתים, במיוחד במצבות על קברן של נשים מוזכר גם שם בן הזוג), תאריך הפטירה העברי ומספר מילים המתארות את הנפטר. בתחתית המצבה מופיעים לעיתים קרובות ראשי התיבות ת.נ.צ.ב.ה. (=תהא נשמתו/ה צרורה בצרור החיים), בעקבות דבריה של אביגיל לדוד (ספר שמואל א', פרק כ"ה, פסוק כ"ט).
נהוג לציין את קברותיהם של כהנים בסמל של צורת הידיים בעת שמברכים את ישראל, ואת קברותיהם של לויים בסמל של נטלה, בגלל זכותו של הלוי ליטול לידיים של הכהן לפני הברכה.
לפי חלק מפוסקי ההלכה, ובהם הרב עובדיה יוסף, אין לכתוב על המצבה תאריך פטירה לפי הלוח הגרגוריאני, אלא רק את התאריך העברי. בג"ץ, לעומת זאת, פסק ברוב דעות שעל חברה קדישא להתיר כתיבת תאריך פטירה לפי הלוח הגרגוריאני למי שחפץ בכך.
לאחר השואה נעשה רווח המנהג לחקוק על גבי מצבתו של נפטר יהודי שמות של קרובי משפחתו, קרבנות השואה, אשר מקום קבורתם לא נודע, על מנת שבכך תקום מצבה כלשהי להם.
בבתי הקברות הצבאיים של מדינת ישראל הונהג עיצוב אחיד למצבות - המצבה היא תבנית אבנים נמוכה הממולאת אדמה, כדי לאפשר שתילת צמחים בה (אם כי חלק ממשפחות הנופלים בוחרות לכסות אותה בלוח אבן). בראש המצבה מונחת אבן מצבה שבה חקוקים פרטיו של הנופל על פי מתווה אחיד.
במקרים רבים מצבות מספקות מידע רב ערך על התרבות המקומית בזמן בניית המצבות.
דוגמה לכך היא מצבות הסטצ'ק שבבוסניה-הרצגובינה, שהוכרו כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו בשנת 2016, בזכות העדות הייחודית שהן מספקות לתמהיל התרבותי שהיה באזור זה בימי הביניים - בין סגנונות עיצוב מוסלמים, מסורות נוצריות ושילובם של סמלים מהמיתולוגיה הקדם-נוצרית של הקבוצות האתניות שחיו באזור. בדוגמה זו למדו החוקרים רבות על ההיסטוריה והמורשת של קבוצות אתניות אלו, בהתבסס על המצבות שבנו לאורך תקופה ארוכה.
מצבה פניקית ועליה הכיתוב "מצבת מלך בן עשתרת". מאוסף מוזיאון הכט בחיפה.
בית העלמין היהודי העתיק בפראג.
מצבות בבית קברות יהודי בצפון הולנד.
^ יהודה שלזינגר, ‏הרב עובדיה: צריך לנפץ מצבות עם כיתוב לועזי, באתר ישראל היום, 9 ביולי 2010. עם זאת, היו אף רבנים שעל מצבותיהם נכתבו תאריכים גרגוריאנים (ראו למשל את מצבותיהם של הרב דוד כטורזה, של הרב צבי קורץ, של הרב יצחק ברנייס ועוד).
אוחזר מתוך "https://he.wikipedia.org/w/index.php?title=מצבה&oldid=25959263"