הפרשה שלנו מתארת את ההתמודדות של משה רבינו עם שורה של קשיים שנקרו בדרכו בהוצאת עם ישראל ממצרים. עם ישראל נדרש לחצות את הים, להתמודד עם מדבר ללא מים מתוקים, ללא מזון, ובתחנה הבאה ללא מים בכלל. בסוף הפרשה הם מותקפים על ידי העמלקים .
הפתרונות שמשה רבינו נותן לכל המצבים האלה הם פתרונות נסיים. כל אחד מהנסים הללו גדול כשלעצמו וחורג מהטבע בצורה משמעותית. יד האל משדדת את מערכות הטבע שוב ושוב. שליטת האל בטבע ויחסו המיוחד לעם ישראל מתגלה לעם בצורה מובהקת וחד משמעית. ראתה שפחה על הים מה שלא ראה יחזקאל בן בוזי.
היינו מצפים שסדרה כזו של התגלויות יבססו בעם אמונה וביטחון באל ששומר ומשגיח עליהם. אמנם בעקבות קריעת ים סוף, עם ישראל מתמלא באמונה, והפסוק אומר "ויאמינו בה' ובמשה עבדו." אך חווית ההתגלות אינה מבססת שינוי תודעתי. לצד הקשיים והפתרונות הנסיים שמשה מספק, אנחנו שומעים זרם בלתי נפסק של תלונות וייאוש. הרושם שהניסים הגדולים משאירים בלבם של בני ישראל מתפוגג במהרה.
מדוע למרות שראו ניסים גלויים נותר העם חסר אמונה?
בשביל לענות על השאלה, אני רוצה להפנות את תשומת לבנו לדמות שמקבלת מקום שולי בפרשה שלנו: מרים אחות משה. מיכה הנביא מתאר הנהגה משותפת של שלושה אנשים שהובילו את עם ישראל ביציאתו ממצרים: משה, אהרן ומרים. הנביא אומר: כי העלתיך מארץ מצרים ומבית עבדים פדיתיך ואשלח לפניך את משה אהרן ומרים.
המדרש בדברים רבה אומר שהקורא בתורה לא יפחות מג' פסוקים, כנגד משה אהרון ומרים. כלומר כל מי שקורא בתורה צריך להיות מסוגל לשמוע מתוך התורה שהוא קורא, את קולו של משה, קולו של אהרון וקולה של מרים.
קולו של משה הוא קול ה' המדבר אל העם מלמעלה ונותן אותות ומופתים. הוא מעביר לעם את דבר ה'. זהו קול האל הטרנסנדנטלי. תורה שהיא מחוץ לטבע ומעל לטבע.
מהו קולה של מרים?
בפרשת שמות אנחנו לומדים על מרים שדואגת לרך הנולד וניצבת מרחוק לדעה מה יעשה לו. היא צופה בבת פרעה המושה אותו מן היאור ודואגת להציע את אמה בתור מיניקת על מנת לשמור על זהותו של משה כעברי. לפי חז"ל, מרים היא זאת שמחזירה את עמרם ליוכבד מתוך הבנה שהחלטתו להימנע מילודה משמעה חיסול עם ישראל. "פרעה גזר על הזכרים ואתה גזרת על הזכרים והנקבות." – מרים מבינה את התפקיד של בית יוכבד ועמרם בגאולת ישראל והיא בדאגתה ובמעשיה מובילה אותו להגשמת ייעודו.
פעולות מרים אינן פעולות הישרדותיות אלא פעולות שבונות את הדרך להגשמת החזון הגדול של הגאולה.
מרים לא זקוקה להתגלות פרסונלית כמו משה. היא פועלת בכוח השכל הישר והאינטואיציה ויודעת מה עליה לעשות. זאת היא הנבואה שלה. נבואה שמשמעה ראיית החזון. ולכן אומרת מרים לאהרן "הרק אך במשה דבר ה' הלא גם בנו דבר" היא אינה זקוקה להתגלות "פה אל פה במראה ולא בחידות". עבורה מסלול החיים אינו חידה. היא יודעת את דרכה אל הגאולה.
במעמד קריעת ים סוף, לאחר שירת הים מופיעים שני פסוקים שמתארים את שירת מרים. שירת מרים מופיעה כהד לשירתו של משה, אך היא למעשה קול אחר. שירת משה ובני ישראל מגיעה אחרי המתח הגדול של צעקת בני ישראל: "המבלי אין קברים במצרים לקחתנו למות במדבר!" משה שמצליח בכוח הנס להעביר את העם את הים, חווה עם בני ישראל את רגע האמונה המיוחד הזה.
אבל מרים לוקחת את התוף. מדוע התורה מזכירה את התוף? התוף מראה את האמונה של מרים שהדרך הלא נודעת שאליה הם יוצאים תצליח. כשיצאה מרים ממצרים בחיפזון היא ראתה בעיני רוחה את הרגע שבו היא תיזקק לתוף והיא לוקחת אותו איתה באופן טבעי ושולפת אותו ברגע המתאים על הים. משה הולך עם העם הוא חווה את הפניקה שעולה מן העם כל פעם שהוא ניצב בסיטואציה מאיימת, הפניקה הזו דורשת ניסים. תוף מרים הוא הניגוד של הפניקה, הוא האמונה בחיים, ולא הפחד מהחיים.
הבאת התוף היא גם פעולה המעוררת את העם למחול ונגינה, ורק אחר כך נאמר ותען להם מרים: שירו לה' כי גאה גאה. זו תמונת מראה לשירתו של משה. משה פונה לעם ואומר: 'אשירה לה' כי גאה גאה', והעם אומר אחריו את דברי השירה. מרים מזמינה את העם לצאת בתופים ומחולות ומתוכם עולה השירה.
בתוספתא (סוטה פרק י"א הלכה ח') נאמר: "שלשה פרנסים טובים עמדו להן לישראל, ואלו הן: משה ואהרן ומרים, ושלש מתנות טובות ניתנו על ידיהם, ואלו הן: באר, ועמוד ענן, והמן. 'מן' בזכות משה, 'עמוד ענן' בזכות אהרן, 'באר' בזכות מרים". משה מזוהה עם המן הבא מלמעלה למטה, אהרן מזוהה עם ענני הכבוד המתווכים בין חומה הלוהט של השמש שהיא גם מקור החיים ובין החיים עצמם ומרים מזוהה עם הבאר.
משה מביא לעם ישראל דברים מלמעלה למטה. התורה, המן, הוא עושה ניסים לישראל מחוץ לטבע אל תוך הטבע. מרים לעומתו, היא הבאר, היא מים חיים הנובעים מן הארץ, המפכים מבפנים. היא פועלת מתוך ההבנה הפנימית שלה ולכן חז"ל מיחסים לה את דימוי הבאר. הבאר שמלווה את בני ישראל במדבר. חז"ל מסבירים שהסלע ממנו מוציא משה מים הוא בארה של מרים שפסקה לנבוע עם מותה של מרים. משה הביא תורה בכתב החקוקה על לוחות אבנים, מרים מביאה את המים שנובעים מן הסלע.
על ר' עקיבא, הדמות המייצגת של התורה שבעל פה, מסופר באבות דרבי נתן שהוא עומד על פי הבאר ורואה שהמים שוחקים את האבנים ומחליט ללמוד תורה. האם המדרש באבות דרבי נתן מעמיד את ר' עקיבא על פי בארה של מרים. בדימוי הזה המים של בארה של מרים מעצבים את האבן של תורת משה. התורה שבעל פה מעצבת את התורה שבכתב. תורת המים של מרים שהיא מבוססת על האמונה של האדם באמת הפנימית שלו היא המעצבת את תורת משה. מכוחה יכול לבוא ר' עקיבא ולתלות תלי תילין של הלכות על קוצו של יוד.
מעשיה של מרים אינם מופתים גדולים כמעשי אחיה משה ואהרון המלהטים במוטות ובנחשים כמעשי החרטומים. המעשים של מרים הם מעשים שמבטאים אכפתיות ויושרה. דבריה לאהרן אודות האישה הכושית שלקח משה מפורשים על פי חז"ל כי שמעה מציפורה שמשה פרש ממנה והגידה לאהרן ולא נתכוונה לגנותו על כך אלא להחזיר את משה אל ציפורה כשם שהחזירה את אביה לאמה. מרים לא נרתעת מלדבר בפני אהרן על מנת לתקן את העוול המוסרי גם במחיר הרחקתה מן המחנה לשבוע ימים.
מרים מציעה מודל של דרך דתית שמפכה מבפנים כמו באר. שמאמינה בחוש המוסר והצדק שלה, שפועלת מתוך אמונה פנימית בדרכה ואינה מחפשת אישורים חיצוניים. שאינה מחכה להתגלות שתבוא, למן שיבוא, למשורר שיבוא. זוהי דרך של אחריות מוסרית שאינה מחכה לנס אלא מביאה אותו בדרך טבעית. היא רואה עוול ומתריעה עליו, גם במחיר של הרחקה מחוץ למחנה. הבלחתה של מרים בפרשת בשלח היא הצעה ליחסים אחרים בין הקב"ה לישראל: אל מול תפיסה דתית שבה תפקיד האל להציל את האדם מהצרות שהוא מתמודד איתם, מציעה מרים תפיסה דתית של אחריות האדם על העולם. בתפיסה כזו השאלה של בני ישראל "האם יש אלוהים בקרבנו אם אין?" הייתה יכולה לקבל משמעות אחרת: לא האם אלוהים שולח לנו מן מן השמים וממטיר עלינו מים, אלא האם יש אלוהים בקרבנו לידע מהו המעשה הנכון שיש לעשותו מתוך דאגה ואהבה לזולת. אז נדע כי מים חיים מפכים בבארותינו ויש אלוהים בקרבנו.
המקורות מדברים על כך שלמרים הייתה רוח הקודש. לבוא ולטעון שאותו רוח הקודש הייתה אינטואיציה נשית, על פניו זו בעיה אמונית. כי על פי המקורות מדובר בנבואה של ממש. כמו כן, אינטואיציה יכולה להטעות. לא תמיד היא צודק כמו שידוע שלעתים יש לאדם אינטואיציה, אבל היא מכזיבה בסופו של דבר. בכך מקרה, לטעון שקולה של מרים, קולה הפנימי אפילו, אינה כביכול קול ה´, ולומר: "מרים לא זקוקה להתגלות פרסונלית כמו משה. היא פועלת בכוח השכל הישר והאינטואיציה ויודעת מה עליה לעשות. זאת היא הנבואה שלה" זו בעיה של ממש. ובמיוחד שאותו מקור בדברים רבה מדבר על קבלת התורה. וכבר הראיתי בכמה מאמרים שלפי מקורות חז"ל מרים הייתה אחת ממנחילי התורה. לכן אין קשר ישיר בין המקור הזה לבין נבואתה. גם הדימוי בין המעשה עם רבי עקיבא הוא דרשנות של ממש, ואין זה לפי הפשט.
ריקי הוסיפה לכתוב: "מרים מציעה מודל של דרך דתית שמפכה מבפנים כמו באר. שמאמינה בחוש המוסר והצדק שלה, שפועלת מתוך אמונה פנימית בדרכה ואינה מחפשת אישורים חיצוניים". זו שוב דרשנות. אבל יש הרבה תורות מוסר שהן למעשה עיוות. חוץ מזה, גם כאן, אין קשר ישיר בין אותה אינטואיציה לכאורה שהמחברת טוענת שהייתה למרים, לבין האפשרות לטעון בהכללה רבתי שכל תחושת בטן תמיד צודקת, ועל פי זה נקבע סדרי התנהלות רחבים. זה לא נכון לא לגבי תורת המדינה ולא לגבי החיים הדתיים.