לעומת זאת, לבעיית ההגירה יכול להיות פתרון, ואותו ברצוני להעלות במאמר זה. ההגירה לאירופה יוצרת כמה תמורות: בצד החיובי: כוח עבודה המעוניין לעבוד בעבודות שבני אירופה אינם רוצים לעבוד בהם; מתן מקלט לנרדפים; בצד השלילי: שינוי דמוגרפי, שינוי בתרבות ובערכים, עבודה לא מוסדרת, עול על מערכת הרווחה, פשע ואונס. ההבדלים בין ההתייחסות למהגרים בין מדינות אירופה השונות גורמים למתחים בין המדינות, ומתחים אלו עלולים להגיע לסכסוכים שיאיימו על אחדותו של האיחוד האירופי.
הכללים ההומניטאריים שמדינת אירופה כפו על עצמן מונעים מהן להחזיר את המהגרים למדינות מוצאם, וכל מהגר המצליח להגיע לאירופה (אם לא טבע בים התיכון או לא נחנק למוות במשאית של מבריחים) מעודד את כל קרוביו וחבריו במדינת המוצא לבוא בעקבותיו לאירופה. אם המהגרים היו הופכים לאירופים בתרבותם ובהתנהגותם מיד עם הגיעם לאירופה לא הייתה נוצרת בעיה, אלא שהם אינם הופכים לאירופים וממשיכים ברוב המקרים לחשוב, לדבר ולהתנהג כמו במדינות המוצא באופן המנוגד לאורח ההתנהגות האירופי. הבעיה רק הולכת ומחריפה, ולא שומעים על פתרונות.
הפתרון המוצע כאן הוא הקמת ישות או ישויות מדיניות חדשות באירופה עבור המהגרים, על ידי הקצאת שטח או שטחים שאליהם יועברו מהגרים על פי קריטריונים, ושם הם יקימו לעצמם – בסיוע אירופי – מדינות עצמאית או חבלים אוטונומיים. ישות כזו תיבנה בסטנדרטים אירופים ותכלול בתי מגורים, תשתית דרכים, מים, חשמל, מקומות עבודה, מערכת בריאות, מוסדות חינוך, ממשל, משטרה ומשפט, וכל מה שמדינה מודרנית זקוקה לו.
א. אזור אחד במרכז אירופה שאליו יועברו כל המהגרים על פי קריטריונים.
ב. כמה אזורים נפרדים במדינות שונות שאליהם יועברו מהגרים, על פי קריטריונים.
לדוגמה: על פי גירסה א' תוקם במקום כלשהו במרכז אירופה או במזרחה מדינה אחת עבור כל המהגרים שתיקרא, למשל, ניו-אמריקה, והיא תהיה מחולקת לאזורים שבכל אחד יחיו יוצאי מדינה אחת: מחוז ליוצאי אלג'יריה, מחוז ליוצאי מרוקו, מחוז ליוצאי מצרים וכו'. על פי גרסה ב' בצרפת תוקם ניו-אלג'יריה ליוצאי אלג'יריה מכל אירופה, בגרמניה תוקם ניו-תורכיה למהגרים מתורכיה הנמצאים בכל מדינות אירופה, בספרד תוקם ניו-תוניסיה עבור המהגרים מתוניסיה, בהולנד תוקם ניו-מרוקו וכו'. השם איננו חשוב, אלא הקריטריונים והמעשים שיינקטו בהקמת הישויות הללו.
1. האם יותר למהגרים נוספים לבוא לאירופה? אם כן, כמה? מיליון? עשרה מיליון? חמישים מיליון?
2. מהם הקריטריונים שעל פיהם ייקבע איזה מהגר יועבר למדינה חדשה ואיזה מהגר יורשה להישאר בפריז, בברלין או במדריד? קריטריונים אפשריים: זמן שהיה באירופה; האם המהגר הוא בעל אזרחות אירופית או לא; האם יש לו מקום עבודה מסודר וקבוע או לא; מאיזה מדינה הגיע; מהי דתו של המהגר.
3. מה ייעשה במהגרים שאינם מסכימים לעבור למדינה החדשה שהוקמה באירופה עבורם?
בהקמת המדינה החדשה (או המדינות החדשות) חשוב מאוד להביא בחשבון את הרקע התרבותי של המהגרים ולא לכפות עליהם את אורח החשיבה האירופי. לדוגמה, יש לשקול אם ליישב יחד מהגרים מהעולם הערבי עם מהגרים מאפריקה, או בני קבוצות שלא חיו יחד בשלום בארצות המוצא (לדוגמה: תורכים וכורדים), או מוסלמים עם בני דתות אחרות, או בני שבטים יריבים בארץ המוצא. תכנון המדינה (או המדינות) יהיה חייב להתייחס לשאלה זו, כדי לא להפוך אותה לשדה קרב.
חשוב להדגיש גם את ההיבט הכלכלי של הקמת מדינה (או מדינות) מסוג זה, שכן העלויות של בניית תשתית גבוהות מאוד, אלא שמחיר זה פעוט בהשוואה למחיר הכלכלי והחברתי שעמי אירופה משלמים וישלמו עבור התפזרות ההגירה בכל רחבי אירופה.
הפתרון הזה איננו מושלם ואיננו חף מבעיות, אך הוא הדרך היחידה להבטיח את הישארותה של אירופה בעלת אופי כפי שהוא היום. המשך הגירה בלתי מבוקרת והתיישבות מיליוני מהגרים בכל עיר באירופה יחסל בקרוב מאוד את התרבות האירופית. אם אירופה רוצה להתאבד מבחינה תרבותית אז היא יכולה להמשיך ולהתנהג כפי שהתנהגה עד היום, אך אם ברצון עמי אירופה לשמר את תרבותם אבל לאפשר למהגרים – בשם זכויות האדם – לצאת ממדינותיהם, אזי על אירופה לנקוט את פתרון המדינות או המחוזות האוטונומיים המתואר במאמר זה.
אם אירופה לא תתעורר בזמן כדי להתמודד עם הבעיה, הפתרון שעלול להיוותר לאירופים כדי לשמור על תרבותם הוא הגירה שלהם, של האירופים, אל אי כלשהו באחד האוקיאנוסים כדי לשמר בו את תרבותם, לאחר שאירופה תהפוך ליבשת של מהגרים מכל רחבי העולם השלישי.
האם הפתרון המוצע כאן הוא תקין מבחינה פוליטית? אינני יודע, אבל האמת חייבת להיאמר גם במחיר של אי תקינות פוליטית.