בפני בקשה לצו מניעה זמני אשר יאסור על המשיבה לבצע כל פעולה או עבודה שיהא בה כדי לחסום את דרכי הגישה של המבקש לנכס הידוע כחלקה 2 בגוש 8814 (להלן: "הבקשה").
הבקשה נסמכת על מספר טענות עובדתיות. ראשית, נטען כי המבקש ואחיו זכאים להירשם כבעליהם של המקרקעין הידועים כחלקה 2 בגוש 8814 (להלן: "החלקה"), זאת מכוח ירושת אביהם המנוח, לגביו נטען כי הוא רשום כבעל החלקה. שנית, נטען כי החלקה משמשת את המבקש ואחיו לגידולי ירקות. שלישית, נטען כי דרך הגישה לחלקה הינה מכביש 581 (להלן: "דרך הגישה"). לבסוף, נטען כי בעקבות עבודות שאותן מבצעת המשיבה בכביש 581 בכוונתה של המשיבה לחסום את הכניסה מכביש זה לדרך הגישה באמצעות מעקה ברזל, באופן שישלול את שימושו של המבקש בדרך הגישה וכפועל יוצא ימנע את גישתו של המבקש לחלקה. לבקשה צורף תצהירו של המבקש.
בד-בבד עם הגשת הבקשה הגיש המבקש תובענה כנגד המשיבה, בה עתר לצו מניעה ולצו עשה קבועים אשר יורו למשיבה להימנע מחסימת הגישה לחלקה וכן להסדיר את הגישה לחלקה. עוד נטען בתובענה כי הסעדים המתבקשים בגדרה מסווגים כענייני שימוש וחזקה במקרקעין ועל כן מצויים בסמכותו של בית-משפט השלום.
המשיבה מתנגדת לבקשה, הן על-יסודן של טענות-סף מקדמיות והן על-יסודן של טענות לגופו של עניין. בתוך כך טענה המשיבה כי בית-משפט השלום חסר את הסמכות העניינית לדון בבקשה ובתובענה. לשיטתה של המשיבה סמכות זו נתונה לבית-המשפט לעניינים מינהליים ולחלופין לבית-המשפט המחוזי, מכוח סמכותו השיורית. לתגובת המשיבה צורף תצהירו של מר ארז בוקובזה, מהנדס אזרחי בתחום התחבורה ומתכנן העבודות המבוצעות על-ידי המשיבה בכביש 581.
בדיון שהתקיים בפני ביום 25.11.2009 נחקרו המבקש והמצהיר מטעם המשיבה על תצהיריהם ונשמעו טיעוני הצדדים בעל-פה, הן בשאלת הסמכות העניינית והן לגופה של הבקשה.
א.פעולות והחלטות המשיבה שואבות את מקור כוחן מהוראותיה של פקודת הדרכים ומסילות הברזל (הגנה ופיתוח) 1943 (להלן: "פקודת הדרכים") וכן מצו הכרזה אשר פורסם על-פי הפקודה הנ"ל ביום 12.5.1960 (להלן: "צו ההכרזה").
ב.על-פי סעיף 277(ז) לחוק התכנון והבנייה, התשכ"ה-1965 (להלן: "חוק התכנון והבנייה") אין פעולותיה של המשיבה טעונות היתר.
ג.בבג"ץ 1681/90 ועד הפעולה בעניין הרחבת דרך מס' 2 קטע אכדיה-נוף ים נ' שר הבינוי והשיכון, פ"ד מו(1) 505 (1992), נקבע כי מעת החלתו של צו הכרזה לפי פקודת הדרכים הרי שפעולות סלילה, התוויה, סגירה ואף הרחבה של דרך המבוצעות על-ידי רשויות המדינה אינן טעונות היתר בנייה ואף אינן מצריכות את קיומה של תכנית מתאר מאושרת.
ד.פעולות המשיבה אינן מצריכות את אישורה של ועדה מקומית לתכנון ובנייה או כל גורם אחר.
מטיעונה הנ"ל של המשיבה נובע כי בהליך דנן לא נדרש המבקש להפנות את התובענה והבקשה כנגד גוף או רשות נוספים זולת המשיבה, לרבות כנגד רשויות התכנון והבנייה. יתרה מכך, המשמעות העמוקה אשר נודעת לטיעונה של המשיבה היא כי די בהוראותיהם של פקודת הדרכים ושל צו ההכרזה כדי להקנות למשיבה את סמכותה לפעול ולהסדיר את כביש 581, וכי בה בעת היא פטורה מתחולתו של חוק התכנון והבנייה.
סמכותו של בית-המשפט לעניינים מינהליים מעוגנת בסעיף 5 לחוק בתי משפט לעניינים מינהליים, התש"ס-2000. בית-המשפט לעניינים מינהליים לא הוסמך לדון ב"עניינים מינהליים" דרך כלל, כהגדרתם בסעיף 2 לחוק. סמכותו הוגבלה לעניינים המנויים בסעיף 5 לחוק. סעיף 5(1) מורה כי בית-המשפט לעניינים מינהליים ידון בעתירה נגד החלטה של רשות או של גוף המנוי בתוספת הראשונה לחוק, בעניין המנוי בתוספת זו, ולמעט בעתירה שהסעד העיקרי המבוקש בה עניינו התקנת תקנות. סעיף 10 לתוספת הראשונה עוסק בענייני תכנון ובנייה ומפרט מה הם אותם ענייני תכנון ובנייה שבהם מוסמך לדון בית-המשפט לעניינים מינהליים. החלטות המשיבה, לרבות החלטה של רשות בענייני תכנון ובנייה לפי פקודת הדרכים, אינן בין העניינים המנויים בסעיף 10 לתוספת הראשונה או בסעיף אחר של תוספת זו. במצב דברים זה אין לקבל את הטענה כי בית-המשפט לעניינים מינהליים הוא בעל הסמכות העניינית לדון בהליך דנן.
על-פי סעיף 2 לפקודת הדרכים, "בית משפט" לצורך הפקודה הוגדר כ"בית המשפט המחוזי שבתחומי שיפוטו נמצאת כל קרקע" כמוגדר בפקודה. אלא שהדברים מורכבים מכפי שנחזה על-פי פשוטו של מקרא. פקודת הדרכים המנדטורית נועדה לאפשר הפקעת קרקעות לשם בינוי דרכים ומסילות ברזל בשני שלבים: תפיסת חזקה והפקעת הבעלות. בנוסחו המקורי קבע סעיף 2 לפקודה כי בית-המשפט המוסמך לצורך הפקודה יהיה בית-המשפט לקרקעות שבתחומי שיפוטו נמצאת הקרקע שביחס אליה מתבצעים הליכי התפיסה וההפקעה. הטריבונל שכונה 'בית-המשפט לקרקעות' בוטל בסעיף 8 לפקודת בתי משפט (הוראות מעבר), התש"ח-1948. עוד נקבע באותו סעיף כי "כל סמכות שהעניק החוק לבית המשפט לקרקעות תהא נתונה מעתה לבית המשפט המחוזי, יהא אשר יהא ערך הקרקע או נשוא התביעה". בחוק בתי המשפט, התשי"ז-1957 בוטלה פקודת בתי משפט (הוראות מעבר) הנ"ל, ובסעיף 28(3) לחוק הוסמך בית-משפט השלום לדון בנושאי חזקה או שימוש במקרקעין. הוראה מקבילה מצויה כיום בסעיף 51(א)(3) לחוק בתי המשפט [נוסח משולב], התשמ"ד-1984.
ברע"א 2996/06 שלום נ' מע"צ – החברה הלאומית לדרכים בישראל (טרם פורסם, 18.10.2006), אומצה פרשנות תכליתית לפיה התכוון חוק בתי-המשפט להכניס סדר במערכת הסמכויות, כך שענייני חזקה ושימוש יידונו ככלל בבית-משפט השלום ואילו מה שנראה כמרכז הכובד הקנייני, הבעלות, יוכרע בבית-המשפט המחוזי. ההכרעה בעניין שלום מפנה, אם כן, למבחן הסעד – כפי שהוא מנוסח בכתב-טענותיו של התובע – כמבחן המכריע בשאלת הסמכות העניינית, כל זאת גם בהתייחס להתדיינויות הנעוצות בהוראותיה של פקודת הדרכים.
"התובענה שהגישו המשיבים הינה, הן במהותה והן בסעד המתבקש, תביעה שעניינה חזקה וסילוק יד. תביעה כזו הינה בסמכותו של בית משפט השלום על פי סעיף 51(א)(3) לחוק בתי המשפט [נוסח משולב], תשמ"ד-1984. אין התביעה משתנה באופיה רק בשל כך שבית המשפט יידרש לדון, מכוח סמכותו הנגררת, בשאלת תוקפו של הצו שניתן על פי סעיף 3 לפקודה או בשל נפקות שתהיה לפסק הדין שיינתן על ידי בית משפט השלום לעניין סעיף 5 לפקודה".
מבחן הסעד אומץ לשם הכרעה בקביעת זהותו של בית-המשפט המוסמך גם בהקשרם של סכסוכים המערבים יסוד אזרחי לצד יסוד מינהלי. לעניין זה נפסק, למשל, כי שעה שהסעד המבוקש הנו השבת סכום כסף, תהא הערכאה המוסמכת לדון בתביעה הערכאה האזרחית גם אם העילות עליהן מבוססת התובענה הן מתחום המשפט המנהלי. במקרה מעין זה, בחינת החלטת הרשות על-ידי הערכאה האזרחית הינה רק שלב הכרחי בבחינת זכאות התובע לסעד המבוקש, שהינו בסמכותו של בית-המשפט האזרחי. במצב כזה, בית-המשפט לעניינים מנהליים חסר סמכות לדון בעתירה [עת"מ (ת"א-יפו) 1035/09 פרחי ביקל בע"מ נ' עיריית ראשון לציון (טרם פורסם, 9.7.2009)].