לפני שניגש לדבר על אבחון דידקטי ועל הצורך בו, מן הראוי להבהיר מספר דברים לגבי לקויות למידה, אליהן מכוון האבחון הדידקטי. לקות למידה היא לקות נוירו – התפתחותית. זו נקודה מאוד משמעותית בעיסוק בתחום, מאחר והמשמעות שלה היא שלקות למידה אינה ניתנת לריפוי. אדם שעבר טיפול וקיבל סיוע להתמודדות עם לקות למידה, לא מסיים את התהליך כאשר הוא אינו לקוי למידה יותר. הוא כן יכול (ובהחלט כך הדבר ברוב המקרים) להגיע, בזכות הסיוע המתאים, לתפקוד תקין בהתמודדות עם התחום הלימודי. לקויות למידה פוגעות במיומנויות הלמידה הבסיסיות של האדם: קריאה (לקות הלמידה הנפוצה בתחום זה היא דיסלקציה), כתיבה (דיסגרפיה) ויכולות חשבוניות (דיסקלקוליה). בחלק מהמקרים נפגעות גם יכולות כלליות יותר או ממוקדות יותר, אבל לרוב כשאנו מדברים על לקויות למידה, מדובר על לקות באחד משלושת התחומים הללו. חשוב לזכור ולהזכיר כי לקות למידה אינה בעיה של אינטליגנציה, והסובלים ממנה עשויים להיות בעלי אינטליגנציה ממוצעת, גבוהה מהממוצע או נמוכה ממנו. נאווה פרץ, מורה ומאבחנת לילדים ונוער העוסקת גם בהנחיה קורסי מיומנויות למידה ובאבחון דידקטי, מבקשת להצביע על כך שלקות במיומנויות הבסיס פירושה, פעמים רבות, לקות גם בתחומים אחרים, כמעין תגובת שרשרת: ליקוי בקריאה, למשל, עשוי לתת את אותותיו גם בתחום החשבון, כאשר התלמיד נדרש, במהלך המבחן, לקרוא בעיות מילוליות ולפתור אותן. דוגמה נוספת היא כאשר קשיים בקריאה יוצרים מצב בו פענוח הקריאה דורש מהתלמיד אנרגיה רבה, כך שהוא נותר נטול משאבים קוגניטיביים לעיבוד וחשיבה על משמעות הטקסט ורעיונותיו, וכך נפגעת הבנת הנקרא. קשיים בכתיבה יכולים להשפיע על היכולת לפתח רעיונות ולכתוב תשובה מלאה ועשירה גם כאשר הידע קיים אצל התלמיד, וכיוב'.
אם כן- מהו האבחון הדידקטי?