בשנת 1917 אובחן קפקא כחולה במחלת השחפת, אך דווקא בימיו הקשים החליט הסופר היהודי ללמוד את השפה העברית. מה מאחורי החלטה זו?
דווקא בשנותיו האחרונות, שנים פוריות מבחינה יצירתית ועם זאת קשות מבחינה רגשית ובריאותית, החליט אחד מגדולי הסופרים המודרניסטים להשקיע את מרצו בלימוד עברית. מה תכנן קפקא להשיג בכך?
פרק 63 בספר לימוד העברית של משה רות (שנכתב עבור קהל דובר גרמנית) נפתח בסיפור שנקרא "ביער". זהו סיפור אירופי טיפוסי, סצנה המוכרת למשפחות רבות: אמא, אבא וילד מטיילים ביער. במהלך הטיול, שרים בני המשפחה שיר עברי כדי לעודד את רוחם. הם אף פוגשים מספר חיות בדרך, כולל חיה אחת היושבת על ענף – "(…) סנאי קטן, מלקק את כפותיו". הסנאי החמוד לא מופיע עוד בהמשך הסיפור, ולכן כשהתבקשו קוראות וקוראי הספר לענות בעברית על השאלה "מה עושה הסנאי?" התשובה הייתה אמורה להיות פשוטה.
מדוע החליט קפקא ללמוד עברית בערוב ימיו?
גם כשהידרדרה בריאותו, התמיד ושקד על לימודי העברית. המפנה הרציני הגיע בשנה האחרונה בחייו, 1924, כאשר סיפר לאהובתו, דורה דיאמנט, על תכניותיו לעתיד: להשתקע בארץ ישראל ולפתוח מסעדה שתשרת את חלוצי המהפכה הציונית. התכנית הייתה פשוטה להפליא – דורה תהיה אחראית על בישול האוכל, והוא יתפקד כמלצר וכמנהל של המסעדה. התכנית שרקח ודאי נשמעה לדורה כעוד אחד מהסיפורים הרבים שאהב הסופר לפרוש בפני מכריו. אולם, ייתכן שהייתה בה יותר ממשאלת לב: כבר שנה קודם לכן, התכתב קפקא עם חברו מימי האוניברסיטה, הפילוסוף והמחנך שמואל הוגו ברגמן ורעייתו אלזה, לגבי האפשרות שהוא, קפקא, ילווה את אלזה במסעה חזרה לארץ ישראל.
בשנה שעברה עברה מחברת לימוד העברית של קפקא תהליך דיגיטציה והועלתה לרשת. קוראות וקוראי הספרייה יותר ממוזמנים לעיין בה ולגלות את המילים הייחודיות שעניינו את הסופר, ביניהן, איך לא, "מקק", "שחפת" ו"דיכאון".