כפות תמרים האמורות בתורה הן חריות של דקל כשיצמחו קודם שיתפרדו מעלין שלהן לכאן ולכאן, אלא שיהיה כמו שרביט, והוא הנקרא לולב... ארבעה מינין אלו מצוה אחת הן, ומעכבין זה את זה, וכולן נקראים מצות לולב, ואין פוחתין מהן ואין מוסיפין עליהם, ואם לא נמצא אחד מהן אין מביאים תחתיו מין הדומה לו.
אגד את הלולב עם ההדס והערבה, והבדיל בין הלולב ובין ההדס במטלית וכיוצא בה, הרי זה חוצץ. הבדיל ביניהן בעלי הדס אינו חוצץ, שמין במינו אינו חוצץ, ויש לו לאגוד את הלולב בחוט או במשיחה ובכל מין שירצה, הואיל ואין אגידתו מעכב.
מצות לולב להנטל ביום ראשון של חג בלבד, בכל מקום ובכל זמן ואפילו בשבת, שנאמר ולקחתם לכם ביום הראשון, ובמקדש לבדו נוטלין אותו בכל יום ויום משבעת ימי החג, שנאמר ושמחתם לפני ה' אלקיכם וגו', חל יום השבת להיות בתוך ימי החג אינו ניטל בשבת, גזרה שמא יוליכנו בידו ד' אמות ברשות הרבים, כמו שגזרו בשופר. ולמה לא גזרו גזרה זו ביום טוב הראשון, מפני שהוא מצוה מן התורה, ואפילו בגבולין, נמצא שאין דינו ודין שאר הימים שוה, שבשאר הימים ימי החג אין אדם חייב ליטול לולב אלא במקדש. משחרב בית המקדש התקינו שיהיה לולב ניטל בכל מקום כל שבעת ימי החג זכר למקדש, וכל יום ויום מברך עליו אשר קדשנו במצותיו וצונו על נטילת לולב, מפני שהיא מצוה מדברי סופרים, ותקנה זו עם כל התקנות שהתקין רבן יוחנן בן זכאי משחרב בית המקדש, כשיבנה בית המקדש יחזרו הדברים ליושנן.
כפות תמרים לשון יחיד גם כן, דכפת כתיב, והאמת כי לפי דיוק הלשון היה לומר כף תמר, והוצרך לומר כפת תמרים בהכרח, שאילו היה כף, היה במשמע אפילו עלה אחד, ולכך אמר כפות, קרוי בוא"ו, שמשמעו עלים רבים, והוא הלולב, ובא החסרון של כפת שלא תאמר כי המצוה שני לולבים. ולשון תמרים לפי שהם שנים, זכר ונקבה, ואם לא ינטעו כן לא יחיו... ובמדרש כפות תמרים זה יצחק, על שם שהיה נעקד, כי כפות מלשון כפות, תמרים מלשון כתימרות עשן, על שם שהיה עולה תמימה, וכתיב מי זאת עולה מן המדבר כתימרות עשן... והכוונה במדרש הזה, שאנו רומזים במצות הלולב זכות האבות, ומבקשים רחמים מאת השי"ת שיגין עלינו בזכות האבות, שכן מצינו אדון כל הנביאים משה רבינו ע"ה שכלל בתפלתו ובבקשת רחמיו זכות האבות.
בתוספות הקשו, למה אחר החורבן הקילו טפי בשופר לדחות שבת מבלולב, שתיקן רבן יוחנן בן זכאי שיהיו תוקעין בכל מקום שיש בו בית דין, אבל לולב לא אשתרי בגבולין בשום מקום, וקודם החורבן נהפוך הוא, שהקילו בלולב לדחות בגבולין, ושופר לא היה כי אם במקדש לבד. ונראה לתרץ, דהנה אנו אומרים זה היום תחילת מעשיך זכרון ליום ראשון, והיינו שבריאת האדם ותעודתו היתה למשוך את כל הנבראים אחר השי"ת, ובחטא של עץ הדעת טוב ורע נתקלקל זה הענין, ויצר הרע הוא כאבן מונח על הלב ומונע הדביקות באלקות, ובכל ראש השנה מתעוררת תחילת הבריאה ומביאה באדם השתוקקות לדביקות, אבל היצר הרע מונח כאבן על דרכו ועושה לאפס ואין את כל התעוררותו... כן נמי יש לומר דהוא ענין שופר של ראש השנה, והנה הוא סילוק המונע את הדביקות, ושוב מתעורר האדם בדביקות ומעלה אתו גם את כל השייכים לשורש נשמתו.
אך ענין לולב הוא המשכת הדעת ממעלה למטה, וכמו שאנו אומרים בתפלה שקודם נטילת לולב "ובנענועי אותם תשפיע שפע ברכות מדעת עליון לנוה אפריון למכון בית אלקינו", והיא התפשטות קדושה מלמעלה למטה, היפך השופר שהוא ממטה למעלה. ומעתה יש לומר דקודם החורבן שכחות החיצונים היו עומדים מחוץ לגבול הקדושה, ולא היה בהם כח כל כך לטמטם את לב האדם, לא היה נצרך לתקוע שופר בשבת, דבלאו הכי כלהו ערקין מפני אור קדושת שבת, אלא שבמקדש היה לשופר ענין אחר, דבמקדש בלאו הכי לא היתה לכחות החיצונים שליטה, ולזה היה ענין המחיצות וחומת העזרה והשומרים את המקדש, והשופר שבמקדש היה רק להתפשטות הקדושה, ועל כן היה בא עם חצוצרות, כמו שכתוב בחצוצרות וקול שופר הריעו לפני המלך ה', על כן לא היה דוחה שבת בגבולין כלל אלא במקדש. אך אחר החורבן שנתפשטו כחות החיצונים ונכנס תוך גבול הקדושה, על כן אף בשבת נצרך לשופר להדחות כחות החיצוניים, ותוקעין בכל מקום שיש בו בית דין.
במשנה יום טוב הראשון של חג שחל להיות בשבת כל העם מוליכין את לולביהן לבית הכנסת (סוכה מ"א), ובגמרא דבזמן המקדש דוחה יום ראשון את השבת אף בגבולין, והאידנא לא דחו. ולהבין הענין, דהנה שבת היא עונג ואין בה שמחה, ויום טוב הוא שמחה, כי שבת היא יומא דנשמתא, והכל הוא בפנימיות, ועל כן אין בה שמחה, כי שמחה היא התגלות הנעלם, וכמו שעינינו רואות, שכאשר תגדל השמחה תביא לידי ריקוד... ועל כן לולב שהוא מעורר שמחה, כמו שכתבו המפרשים ז"ל שד' מינים אלו מעוררים שמחה, ומקרא מלא הוא, ושמחתם לפני ה' אלקיכם שבעת ימים, על כן אין לו ענין בשבת שהוא יומא דנשמתא בתי גואי (פנים) בלתי התפעלות. אך במקדש כתיב וביום שמחתכם ובמועדיכם (במדבר י' י'), ובספרי חד מאן דאמר וביום שמחתכם אלו שבתות... ומכאן דבמקדש שהוא הנקודה הפנימית, שם הכל הוא פנימיות, ואפילו האברים החיצונים שמה יש להם מעלת פנימיים... ועל כן יום טוב הראשון שחל להיות בשבת שאין בו שמחה באכילת קדשים למאן דבעי זביחה בשעת שמחה, רצה הש"ס לומר, דבמקדש יש שמחה בבשר שעיר החטאת, ועל כן ניטל שמה לולב בשבת, ולא עוד אלא אפילו בגבולין נאצלה השפעת הקדושה מבית המקדש, עד שהיו נכרים השפע והברכה גם בגשמיות, והכל היו אז פנימיים, על כן ניטל גם בגבולין בשבת בזמן שבית המקדש קיים.
ולפי האמור יש ליתן טעם לדחיית לולב שאיננו דוחה שבת אלא ביום ראשון ובזמן שבית המקדש קיים. דהנה בטעם מצות לולב איתא בש"ס (מנחות כ"ז) ובמדרשים שיעשו כולם אגודה אחת, ויבואו אלו ויכפרו על אלו. הנה זה שייך בבחינת לב שכל ישראל הם כאיש אחד, אבל בבחינת מוח, כל אחד הוא בפני עצמו כנ"ל. ומטעם זה נמי לעולם הבא כל צדיק וצדיק נותנין לו מקום לפי כבודו. והנה שבת היא רזא דאחד, על כן איננו נצרך למצות לולב להעשות כולם אגודה אחת, ולא עוד אלא שחשוב גרעון לשבת, כי זה היה מורה שאין בכח השבת לעשות, ועל כן מצות שבעה, שהיא התיחסות ללב, שבבחינה זו נעשו כל ישראל אחד, אינה דוחה שבת בשום מקום. אך במצות יום ראשון יש לומר, היות דשבת היא מעין עולם הבא, ועולם הבא כל צדיק יש לו מדור בפני עצמו, בודאי גם בשבת כן, שבבחינת הדעת והמוח כל אחד ואחד הוא בפני עצמו, ורזא דאחד הוא בבחינת הלב לבד.