אוסמה בן-לאדן: מעורר חרדה גם בממסד המוסלמי השמרני.
בשם האיסלאם נרצחו ונטבחו ומתו מיתות משונות, כאן ברחובותינו, מאות בני אדם; הטרור גבה את מחירו גם בטאבה, בשארם א-שיח', בעמאן ובדהב. בשם האיסלאם בוצעו מעשי טבח המוניים בניירובי ובדאר א-סלאם, בניו-יורק, בוושינגטון, במדריד ובלונדון, ואף בקווי החזית של העולם המוסלמי, מבאלי ועד בֶּסלאן. כאשר בשם האיסלאם זכה החמאס לניצחון בבחירות הפרלמנטריות ברשות הפלסטינית, לא במקרה הניפו חסידיו בראש בניין הפרלמנט ברמאללה את הדגל הירוק של התנועה. רק בעקבות התגובה הציבורית, שכפתה עליהם לחזור בהם, הם החליפוהו בדגל הלאום הפלסטיני. גם במצרים יצאו לרחובות בהמוניהם אנשי תנועת ה'אחים המוסלמים' ותומכיה, ועל שפתיהם הקריאה: "מוות לדנמרק", כדי להגן על אללה ונביאו; ועוד היד נטויה.
מאז פורסם ב-1993 ספרו של סמואל ה' הנטינגטון, "התנגשות הציביליזציות" (תרגם דוד בן-נחום, שלם, 2003), נראה כי אפשר לראות בכל האירועים הללו, ובראשם ההתקפה על מיגדלי התאומים בניו-יורק, הוכחות חותכות לצדקת התפישה המוצגת בו. אף על פי כן, מציאות חיינו מחייבת אותנו לבחון בקפידה "מי נגד מי ועל איזה מגרש", כלשון הביטוי העממי. בחינה כזאת, אם היא נעשית בכלים אנליטיים והיסטוריים נאותים, מעלה ממצאים סותרים. לא האיסלאם כדת וכתרבות הוא האויב, אלא ה"איסלאמיזם" (בערבית יש המכנים זאת "איסלאומאוויה"), שיטה פוליטית הבנויה על יסודות הדת.
אם נדייק בתיאורו של המתרחש סביבנו, כפי שעשה נכונה עמנואל סיון (למשל, ב"התנגשות בתוך האיסלאם", עם עובד, 2005) ואחרים, נבחין במשבר העמוק, ההרסני והעקוב מדם המשסע את הציביליזציה האיסלאמית העשירה ועתיקת היומין.
האינטלקטואל האמריקאי הבולט, פול ברמן (Paul Berman), נוכַח להפתעתו לדעת שהוא עצמו, על אף התגייסותו בזמנו למאבק חריף כנגד הנשיא ניקסון והמשך המלחמה בווייטנם, תומך בתפישת היסוד של מימשל בוש ביחס לאיסלאמיזם הטוטליטרי; אף שמאז הסיק גם הוא מסקנות עגומות באשר לדרך ניהולה של המערכה, החל ברמן לחקור את האיסלאם ואת האיסלאמיזם. בספרו "טרור וליברליזם" (Terror and Liberalism, W. W. Norton &Co., 2003) הוא מנתח את כתביהם של חסן אל-בנא, מייסד תנועת ה'אחים המוסלמים', של מנהיג המהפכה האיראנית האייטולה חומייני, של מוולנא אבו-אלאעלא,[זו אישיות לעצמה, או שזה שיבוש שמו של מודודי?] [סיד אבו-עלא עלי – לבדוק אם זה שמו הפרט???] מודודי, מייסד 'ג'מאעת איסלאם' הפקיסטנית, ושל סיד קטב המצרי, האב הרוחני של ה'אחים המוסלמים', ומשגיח בכך שכולם מצביעים על צומת היסטורי שגם אוסאמה בן-לאדן מרבה להזכירו בדבריו המוקלטים, והוא העשור שלאחר מלחמת העולם הראשונה.
לא, אין הכוונה למתן המנדט על ארץ-ישראל לבריטניה לשם הפיכתה לבית לאומי לעם היהודי, אם כי גם מרכיב זה תרם את חלקו למשבר הכללי. שורש צמיחתה של הסטייה הטוטליטרית באיסלאם נעוץ בנקודת המפגש בין שני מאורעות עצומים: ביטול מוסד הח'ליפות ושקיעתה של אירופה.
ב-1927 ביטל אַתַאתוּרְכּ, מנהיג מהפכת 'התורכים הצעירים', את מוסד הח'ליפות. 410 שנה החזיקו הסולטנים העותומאניים בתואר ח'ליף, כלומר, ממלא מקומו של הנביא מוחמד כמנהיג מדיני ודתי של האומה האיסלאמית; עד אז התהדרו בתואר זה שליטי הממלכה הממלוכית שמרכזה בקאהיר. כתוצאה מכך לא רק השתבש הסדר הדתי-פוליטי בתורכיה, שרפובליקה חילונית החליפה בה את השלטון העותומאני, אלא אף שׁוּנָה המוקד ההיסטורי, המשפטי-דתי והפוליטי כאחד, של תורת המדינה לפי האיסלאם הסוני (ההתפתחות המקבילה באיסלאם השיעי ראויה לבירור נפרד). אל החלל הריק פרצו זרמים רעיוניים חדשים: ליברליזם לאומי (שכבר אז החלו להסתמן בו ניצניו של משבר רעיוני עמוק), לאומנות רדיקלית, השמאל המארקסיסטי, שעתיד היה לסחוף אחריו צעירים רבים בדורות הבאים; ולצד כל אלה נעשה הניסיון להגדיר-מחדש את האיסלאם כמהפכה מודרנית.
ייתכן שמגמה זו, שהסתמנה בשנות העשרים המאוחרות של המאה הקודמת והיא מגיעה כעת לעמדת ההתמודדות על מרכזי הכוח בעולם המוסלמי, לא היתה מתפתחת כפי שהיא התפתחה, אלמלא באה לעולם בזמן שתוצאותיו הטראגיות של של המוות ההמוני המתועש בחזית המערבית בשנים 1918-1914 החלו לתת בו את אותותיהן בתרבות האירופית הליברלית (שחיוניותה נפגעה), וערערו בהדרגה את ההגמוניה של בריטניה וצרפת.
שתי המדינות האלה היו אז, לכאורה, בשיא כוחן האימפריאלי, וחָלקוּ ביניהן את המזרח התיכון כולו, בין אם כמושבות ונכסי קבע ובין אם כשטחי המנדט. אף על פי כן, אינטלקטואלים מוסלמים צעירים בעלי עין בוחנת לא נזקקו לספרו של אוסוולד שפנגלר, "שקיעת המערב", כדי להיווכח בהיחלשות חיוניותן הפנימית של המעצמות הליברליות. בה-בעת הלכו והתבלטו לנגד עיניהם כוחות חדשים וחיוניים, בעלי תעוזה ומעוררי השראה: איטליה של מוסולני, ברית-המועצות של סטאלין וגרמניה של היטלר. לא קשה לזהות את עקבות ההשראה הטוטליטרית בכתביהם של אבות הזרם האיסלאמיסטי; מודודי, למשל, הרחיק לכת עד כדי השוואה ישירה בין מארקס ולנין גם יחד לבין מוחמד, כגדול המהפכנים בכל הדורות. במרחב הערבי העמיקה לחדור ההשפעה הפאשיסטית והנאצית, בין היתר כתוצאה משידורי הרדיו בשפה הערבית ובשל צירוף הנסיבות שהציב מולם אויבים משותפים: האימפריה הבריטית והתנועה הציונית. אפילו קריאה שטחית באמנת החמאס, שחוברה ב-1988 (ולא ב-1938)!, מגלה (ובעיקר סעיף 22 בה) פרשנות הנשענת על התעמולה הנאצית: היהודים הציונים מוצגים באמנה כגורם חורש מזימות העומד מאחורי כל תופעותיה הפתולוגיות של המודרנה, מהמהפכה הצרפתית, דרך הליברליזם האירופי לצורותיו ועד למהפכה הבולשביקית; הם מסתתרים גם מאחורי המדיניות האמריקאית בדורות האחרונים. נוסף על כך, תפישה בדבר ה"תככים" שהובילו למלחמת העולם השנייה הנָּה הד לדבריו של היטלר בנוסח: "אם היהדות העולמית במזימותיה תטיל שוב את העולם למלחמה…".
מטבע הדברים, האיסלאמיזם נבדל מהטוטליטריות האדומה או החומה בכך שמסגרת ההתייחסות שלו אינה המעמד, הלאום או הגזע, אלא האומה האיסלאמית, עדת המאמינים בגילומה המדיני והדתי כאחד. בהיבטים רבים אחרים הוא נשען על עמדות היסוד של המודרנה המהפכנית. במובן זה האיסלאמיזם מורכב ממִקטעים שנגזרו מהמסורת האיסלאמית ושובצו במארג מתוחכם של מסגרת רעיונית, שמקורה בדגם המהפכני האירופי לצורותיו. המפלגה הפוליטית, ה"קאדרים" הסודיים המשתמשים בטרור לקידום יעדם, החזון המדיני והחברתי, מנגנוני הגיוס – כל אלה הועתקו ביעילות רבה מהמערב ומהגוש המזרחי.
עיתון מצרי ליברלי אף הרחיק לכת לפני שנים אחדות, וקרא לתופעה זו "טוטליטריות באצטלה דתית".
הסלידה מהזרם הסוּפי, ואף הרדיפה שלו, משותפות למהפכנים הטוטליטריים על כל גוניהם. הדגם הדתי המסורתי, שרוב הציבור המוסלמי דבק בו מאות בשנים – הסוּפיות המיסטית – אמנם ניצח במערכה הרעיונית בימי-הביניים, אך היום הוא נתון במצוקה גוברת. שלילת הסוּפיות עד כדי קיצוניות אלימה היא גם עמדתו של הזרם הווהאבי, המזוהה עם המשטר הסעודי ועם משפחת השלטון במדינה זו מאז שלהי המאה ה-18. בכך טמון אחד ההסברים לזיקת הגומלין ההדוקה בין ה'אחים המוסלמים' לבין הממלכה הסעודית. אויב משותף נוסף, משנות החמישים ואילך, היה הלאומיות החילונית-סוציאליסטית נוסח נאצר או מפלגת הבעת'.
אם כן, אי-אפשר להגדיר את ה"איסלאם" כאויב הציביליזציה המערבית. למעשה, האיסלאמיזם הוא אויבם המר של חלק גדול וחשוב ממאמיני האיסלאם, החל במִסדרים הסוּפיים וכלה בליברליזם דתי. האתגר הוא למצוא בסיס פעולה משותף בינינו לבין מחנה רחב זה. למי שזכה לשמוע בכנס השנתי של הוועד היהודי האמריקאי, שנערך בוושינגטון ב-2004, את עבד אל-רחמן וחיד – נשיאה לשעבר של אינדונזיה ומנהיגּ התנועה הגדולה ביותר בעולם האיסלאמי, 'נהצ'ת אל-עולמאא'" ("תחיית חכמי הדת"), המונה כ-35 מיליון חברים – אומר דברים ברורים ברוח זו ממש, ניתנה ההזדמנות להיווכח שאפשר גם אחרת. זרמים ומִסדרים שמצדדים בעמדות דומות ישנם גם בהוויה המוסלמית בישראל, והשפעתם עדיין בולטת בתורכיה ובמדינות האיסלאמיות במרכז אסיה, שמקיימות קשרים עם מדינת ישראל.
כדי למצוא שפה משותפת עם אלה שאינם מקבלים את מרותה של הפרשנות האיסלאמיסטית, אנו חייבים להכיר, להוקיר ולהבין את עמדותיהם ואת נקודות הראות האחרות הקיימות בעולם האיסלאמי.
אנו עשויים למצוא בעלי-ברית בקרב המימסד הדתי המוסלמי השמרני, שלפחות בחלקו צופה בחרדה בעליית הרדיקליזם המהפכני באצטלה דתית, ואף מוכן, כמענה לאתגר זה, לחפש אפיקים לדיאלוג עם היהדות (כדוגמת מפגש הרבנים והאימאמים בסביליה, ספרד, במארס 2006) ועם הנצרות.
גם מחנה המשכילים עשוי לחבור אל המחזיקים בעמדה המשותפת כנגד האיסלאמיזם. מחנה ה"תנוירי", שהיה חזק מאוד בראשית המאה העשרים – בראשו עמדו אישים דגולים דוגמת מחמד עבדה במצרים וסר סייד אחמד ח'אן בהודו הבריטית – נחלש מאוד עם שקיעת הדגם הליברלי, אך מפגין בעת האחרונה סימני התאוששות מרשימים.
אף בעולם השיעי נשמעים קולות שאינם מזדהים עם הסילוף החולני והרדיקלי מבית-מדרשו של חומייני; שׂוּמה עלינו להבחין בין הקולות השונים ולהטות להם אוזן.
במשטר האיראני בהנהגתם של חמנהאי ואחמדי נג'אד, וכן בתנועת החזבאללה בלבנון, שולט הרעיון חסר התקדים בדבר הסמכות המוחלטת, הדתית והפוליטית, אשר מתרכזת בידיו של פוסק ההלכה המכונה גם "כהבאר" ("מדריך" בפרסית). כתואר עמיתו בהנהגת האח'ואן –[איזו תנועה זאת?] "אַל מרְשִד אל-עָאם",[מה זה אומר?] אף תואר זה נגזר מהדגם הנאצי ("פיהרר" פירושו "מדריך" בגרמנית). אך בקרב השיעה נשמעים גם קולות אחרים – סמכותיים מבחינה הלכתית – השוללים את עקרון "הציות לפוסק ההלכה" ואת הדגם המהפכני שההנהגה האיראנית הנוכחית מתיימרת לייצג, ובראשם האייטולה עט'מה (ה"גדול") עלי סיסתאני בעיראק, אשר השכיל להוביל את אוכלוסיית הרוב השיעי לשלטון בחסות ההתערבות האמריקאית ולרסן את ההידרדרות לעימות, למרות הפרובוקציות של גורמי הטרור הסוניים.
כדי למצוא דרכים ללִבּן של קבוצות אלה, חשוב אף לעמוד על המשמר כנגד הנטייה לגרוף את האיסלאם כולו לפינה אחת עוינת. זוהי לא רק טעות אנליטית; הכניעה לפיתויים הפשטניים שמציבה התיזה של הנטינגטון, וגרוע מכך, הנטייה לנסות להקים "חזית נוצרית-יהודית נגד האיסלאם", משמען ניצחון לאיסלאמיסטים ופגיעה בסיכוי לחשוף את זהותם כבעלי סטייה מודרניסטית הרסנית, ולהציב כנגדם כוחות מקרב החברה המוסלמית עצמה. בידי ישראל – אולי יותר מכל גורם אחר בזירה העולמית, מתוקף חיינו בצוותא עם מיעוט מוסלמי גדול – ניתנה ההזדמנות לזהות מי לנו ומי לצרינו; יתרה מכך, זוהי חובתה.