כל כך נכון! להדפיס ולתלות על התנור! כתוב כל כך יפה!
רק תגובות מתלהבות קיבלה הכרזה הזו שמודבקת על קירות בפייסבוק של אמהות שגאות באי-מושלמתן (גם אני לא אמא מושלמת) ושההוכחה היא הרצפה הדביקה, התנור המלוכלך אך הילדים השבעים ומאושרים.
ואני הורסת שמחות שכמותי הייתי חייבת לתהות בקול רם אם רק אני לא מבינה את ההתלהבות מהכרזה הסקסיסטית הזו. הילדים שלי מאושרים ותנור שלנו לא מלוכלך - כי אבא מנקה אחרי שהוא מבשל.. גם הרצפה לא דביקה בסוף היום כשהוא עובר עליה עם מכשיר הקיטור שהוא קנה לעצמו. זה רק במקרה נכון שאצלנו הוא מבשל כי הוא אוהב ואני נטולת כשרון ובעיקר הוא מנקה כי הוא חולה נקיון (אבל תודה לאל בתהליך גמילה) המסר מאחורי התגובה ההומוריסטית שלי לכרזה הוא "ולילדים אין אבא?!"
המסר של הכרזה הזו לגמרי לא "אין אמא מושלמת" המסר הוא "בשלי ואפי (לכלכי את התנור) אך במקום לבזבז את הזמן בנקיון הרצפה נצלי אותו עם הילדים, טפלי בהם ושחקי איתן (ותני להם לכלכך את הרצפה כי ילדים חופשיים הם ילדים מאושרים) והם יהיו שבעים ומאושרים, הרצפה לא חשובה כמו הילדים"
לא בכדי נבחרו שתי הדוגמאות האלו: נקיון ובישול - שני תפקידים של אמא שאם היא לא עושה אותם הם לא יקרו. על הבישול היא לא מוותרת כי הילדים צריכים לאכול אבל על הנקיון היא מוותרת כדי לנצל את הזמן כדי להיות עם הילדים. אם אמא לא מנקה אז הבית מלוכלך כי לא יעלה על הדעת שאבא ינקוף אצבע. המסר הזה הוא כבר כל כך טמוע ברוב הנשים והגברים בחברה שנשים התלהבו כל כך מהמודעה הזו שנותנת להן "פטור" מנקיון. אחר כך הן תעננה על סקר "מי מנקה אצלכם" בפורום הורים לתינוקות שאצלהן בבית יש שוויון, הבעל עוזר להן לנקות וגם אז הן לא תשמענה את עצמן ולא תבחנה במסר השוביניסטי שטמוע בהן כל כך חזק שכשמישהי תעיר על בחירת המילים "עוזר" הן תתמהנה "אבל איך הגעת למסר שוביניסטי?" מדהים אותי ולא באופן חיובי במיוחד איך מסר כל כך גלוי סמוי מעיני (א)נשים.
אתמול נסענו העירה לקנות מתנות לשון כי אנחנו חוגגים לו את יום ההולדת הראשון שלו ביום שבת. אני לא יודעת איך אני עושה את זה כל פעם אבל שוב הצעתי לג'ון להזמין את אמא שלו להסתובב איתנו. למזלי לחנות של פיסול העוגות היא לא נכנסה אחרי וקניתי יחסית בנחת (יחסית כי ברור שהבחנתי בג'ון ואמא שלו מציצים בשעון כמה פעמים בזמן שהייתי בחנות) בצק סוכר וצבע צהוב שחסר לי וגם תבניות של אותיות. יש לי כבר רעיון לעוגה וגם מתכון של עוגת בננה.
אחר כך הלכנו לחנות צעצועים כדי לקנות גם לדנזל מתנה. אחרי הכל גם הוא חוגג סוג של יום הולדת. הוא כבר שנה אח גדול ועוד איזה אח גדול! אח שמצחיק את אחיו, משחק איתו, מנשק ומחבק אותו, שומר ודואג לו הוא רצה מכוניות cars2 כמו של חברים שלו אז קנינו לו 2 כי בשביל כל האוסף היינו צריכים קודם ללכת לבנק לבקש הלוואה.. אז חמותי רצתה לקנות לו את השניים האחרים. אבל אמרנו לה שלא כי נמאס לנו שכל מה שאנחנו קונים היא חייבת לקנות בדיוק אותו הדבר אז היא מצאה סט של 5 מכוניות קטנות במבצע.. מפאת כבודו של ג'ון במקום ציבורי לא הסברתי לה מה חולני בכך שחמש וחצי שנים הדבר היחיד שהוא קיבל ממנה אי פעם היה כלי תחבורה..
היא לא ידעה מה לקנות לשון אז בסוף היא קנתה לו בחנות אחרת חולצות ומכנס ג'ינס ואנחנו הלכנו לחנות של משחקי עץ.
בחנות משחקי העץ היה מטוס מעץ. כל כך יפה. פשוט. עם 3 "אנשים" בצורת גליל עם כדור בצבעים לא פלסטיקים. עוד לא הספקתי לומר ג'ק והיא פלטה "זה נורא מכוער" קרי, זה לא צבעוני, זה לא נראה כמו מטוס אמיתי כמו צעצוע סיני אלא משאיר יותר מדי מקום לדמיון של תינוק בן שנה. בכל מקרה קנינו בסוף תוף שאפשר לשאת על הגוף ולתופף תוך כדי הליכה. בימים האחרונים הוא נעמד באמצע החדר ומוחא לעצמו כפיים אז אולי הוא גם בדיוק כמו אח שלו יעשה צעדים ראשונים בלי להחזיק בדיוק ביום ההולדת הראשון..
בגלל הדברים האלו שהיא אומרת שאחר כך דנזל חוזר עליהם אני ממש מודאגת מזה שהיא שורצת אצלנו כל יום כשאני עובדת. כבר שמעתי אותה אומרת לו שהיא מפחדת להכנס לבריכה ואנחנו מתכוונים לרשום אותו לשיעורי שחיה. לרכב על אופניים בלי גלגלי עזר הוא כבר מפחד ואני צריכה לתקן נזקים אבל שהיא מחנכת אותו על ערכים שוביניסטים!? בא לי לבכות שאני צריכה מחר ומחרתיים ללכת לעבודה.
בכל מקרה אמרתי לג'ון שבפעם הבאה אני קונה מתנות לבד בנחת באינטרנט כי כזה סיבוב קניות חסר השראה לחלוטין אני לא עושה שוב ושדנזל לא מקבל יותר כלי תחבורה!
"לפני שלושים שנים כשהיינו רואים אמהות נושאות תינוקות על הגב או על הבטן היינו קוראים להן פרימיטיביות והיום זה מודרני"
שון היה אטרקציה ליד הדוכן,טוב לא חוכמה,הוא כזה חמוד ויש לו חיוך הורס עם הרווח בין השיניים הקידמיות וחוץ מזה יותר מדי אטרקציות אחרות לא היו שם,על כך בפוסט נפרד..
אשה: "הוא יפוצץ את הבלון בסוף,יש לו שיניים?"
אני: "כן יש לו שיניים והוא באמת יפוצץ את הבלון בסוף אבל בגלל הקשרים נראה לי שרק חלק קטן יתפוצץ ואז האויר יצא"
אשה: "אבל הוא יבהל כשהבלון יתפוצץ"
אני: "כן,יכול להיות שהוא יבהל כשהבלון יתפוצץ"
אשה: "אז הוא יבכה!"
אני מניחה שהיא ניסתה לרמוז לי להחרים לו את הבלון כדי למנוע ממנו שהוא יפוצץ אותו ושהוא יבהל ושהוא יבכה.
אני: "וזו לא תהיה הפעם הראשונה או האחרונה שהוא יבכה"
לא עברו 10 שניות ונשמע טאק קטן וקול של אשה מבוהלת. היא התחילה לצחוק שהיא נבהלה והוא בכלל לא... ואז הוא ירק חתיכה קטנה בצבע תכלת.
"תראי!" היא אמרה לי מבוהלת "זה נורא מסוכן! הוא היה יכול לבלוע את זה1!"
אבל הוא לא בלע אז מה הטעם להכנס להיסטריה ממה שלא קרה? סיפרתי לה שאנחנו מוציאים לו כל היום מהפה עיסות נייר, עלים מהעציצים ואבנים מהגינה. הוא לא לבד בלי השגחה.
בבוקר לפני שנסענו הוא ישב בגינה ושם אבנים בתוך גיגית קטנה והוציא אותן ושוב זרק אותן לתוך הגיגית ושוב הוציא וזרק חזרה לגינה. זה היה תענוג להסתכל. מדי פעם הוא רצה להכניס אבן לפה והזזתי לו את היד והאבן נפלה. ופעמים אחרות נתתי לו להרגיש את האבן בפה ואז הוצאתי לו מהפה. ופעם אחת נתתי לו להחזיק את האבן בפה לזמן מה ואז אמרתי לו "להוציא מהפה!" והוא הוציא לבד! לא גאון?!
האביב הגיע, חזרנו לנסוע לסופי שבוע בקמפינג ושבתי להתעטש.
יש סיכוי סביר שזו השנה האחרונה שנסע לקמפינג. לא מוצא חן בעיניי שמכוניות נוסעות בשטח הקמפינג איפה שהילדים אמורים להסתובב בחופשיות. אני ברגשות מעורבים. נמאס לי מהקמפינג וחמותי קרובה מדי זה לא סוד שקשה לי עם זה, אבל לילדים כיף ועץ האפרסק ששתלנו רק בשנה שעברה עומד כעת בפריחה ורודה משגעת. אחת החברות בקמפינג שהתאלמנה מבעלה לפני שנתיים תלתה שלט על החלון של הקרוואן: למכירה. ביום שבת דנזל פגש אותה ושאל אותה למה היא עוברת לקמפינג אחר. היא אמרה לו שהיא לא עוברת לקמפינג אחר אז הוא הצביע על השלט ובקול רועד מדמעות אמר : אז למה את מוכרת את הקרוואן, אני אתגעגע אליך!
היא הבטיחה לו לשקול להוריד את השלט ולהשאר..
אני מפספסת הרבה שיחות של דנזל כי אני כבר עובדת 5 חודשים מאז ששון היה בן 4 חודשים והמצב הזמני נמשך ולא רואים את סופו. אבא שלו מספר לי על שיחות שהוא שמע מחצר בית הספר. יש לדנזל חבר חדש מכיתה אחרת. עמנואל בן שבע שרוכב על אופניים לבד לבית הספר ובחזרה..(לא נראה לי שאני אשלח את דנזל בעוד שנתיים לבד..) הוא פוגש אותו בסוף הלימודים בחצר בית הספר ובגן השעשועים. פעם אחת דנזל נפל מהקרוסלה ונפצע וירד לו דם ואחרי כמה ימים פגשנו את עמנואל ליד הסופרמרקט והוא שאל את דנזל אם הכל בסדר כבר. אמרתי לו שזה יפה מאוד מצידו לשאול לשלומו של דנזל. מאז דנזל חבר שלו. לפני שבוע דנזל אמר לעמנואל "אנחנו החברים הכי טובים" בטון מתנצל עמנאול אמר "אבל דנזל, יש לי עוד חברים טובים" דנזל לא נעלב, נראה לו דווקא הגיוני שיש יותר מחבר טוב אחד, הרי גם לו יש חברים אחרים שהוא מספר לי שהם החברים הכי טובים.
בכיתה שלו כבר התחילו להווצר קליקות. יש ילדים שכל יום מזמינים או מתארחים אצל ילדים אחרים. דנזל הזמין מספר פעמים אבל אני לא דוחפת כמו שהורים אחרים עושים כי זו התנהגות שגויה לדעתי לדחוף ילד לקשרים אינטנסיביים עם בני גילו. אני דווקא מעדיפה שאחרי בית הספר הוא יבוא הביתה ויהיה עם ההורים ואח שלו. היום שמעתי ששתי בנות שהן מלכות הכיתה (לא ידעתי שזה מתחיל כבר בגיל חמש אבל אמהות לבנות אמרו לי שככה זה..) עשו חרם על ילדה אחרת ומאז המורה החליטה שבמעגל הם ישבו בן-בת-בן-בת ולא בנים ליד בנים ובנות ליד בנות.
וחוץ מזה דנזל מצליח לקרוא מילים בעברית! אנחנו צופים בבלי-סודות מדי פעם למרות שהוא מעדיף את סבא טוביה וכבר מכיר את כל השירים. ואז אנחנו קוראים בספרוני. אנחנו עדיין בקמץ-פתח. אני לא רוצה להתקדם איתו מהר מדי כדי שזה לא יהיה מעייף וקשה. כשאני כותבת בתפוז או בפייסבוק הוא מנסה לקרוא מה שאני כותבת.
וחוץ מזה, ג'ון עוד מחפש עבודה וסובל ממנת יתר של אמא שלו שכל יום שאני עובדת מתנחלת אצלנו לכמה שעות.. בשבוע שעבר עבדתי 4 ימים וג'ון כבר היה על סף התמוטטות עצבים ביום שישי ואז נסענו לקמפינג והיא כמובן באה איתנו.. מסכן, אני מבינה למה הוא נורא נורא רוצה לעבוד כבר..
קיבלתי מכתב מלא-קוראת-בבלוג-שלי שכינויה שמור במערכת, נקרא לה מ' בעקבות הודעה שכתבתי לפני מספר שבועות בפורום, אני כבר שכחתי מההודעה אבל היא משום מה הפכה לאובססיבית לנושא המילה או אלי באופן אישי כי היא ממשיכה לכתוב לי למרות שלפני כמה רשומות בבלוג שלי "איימה" עלי שהיא לא מתכוונת לבקר בבלוג יותר.
מאחלת לך אהבה ושמחה בחיים.
אני ממליצה לך לעשות שלום עם עצמך -ואחר כך עם עם ישראל והיהדות. אנחנו כאן כדי להשאר - ובואי נדבר עוד 20-30 שנה . יש לי הרגשה שאנשים יהודים ימשיכו למול את בניהם למרות הקמפיין שלכם . כבר הקדים אותך מישהו שראה בברית המילה משהו לא מוסרי -וניסה לאסור את זה בחוק...קראו לו אנטיוכוס.
אצלנו כפי שציינתי לא פשוט.
משפחה יקרה של אנשים טובים נרצחה באיתמר, היה פיגוע אתמול בירושלים - אני חיה פה כי כאן ביתי - לא מאז 1948 , אלא הרבה הרבה שנים לפני כן . אולי בגלל שסבא שלי הזכיר את ירושלים וציון לפחות 3 פעמים ביום כשהתפלל. אני מניחה שלא תוכלי להתחבר לתחושה הזו "ארץ אבות". אבל הסיבה שאת יכולה לבוא לכאן מתי שתרצי , זה בגלל אנשים כמוני , שמשלמים מיסים , מלים את הבנים שלהם , שולחים אותם (לצערם הרב ) לצבא , וחיים כיהודים , במדינה היהודית היחידה בעולם.
אני באמת מאחלת לך שמחה בחיים שבחרת .
את לא היחידה שמתבוללת , תמיד היו כמוך - אבל מה שמעניין , זה הצורך שלך בצידוק מוסרי לדרך חייך- משהו גורף שמחייב את כולם.
את בטח גם מאלו , שחשים צער עמוק על ילדים פלסטינים , אבל כשרוצחים ילדים יהודים במיטותיהם , הם עושים כאילו לא ראו ולא שמעו - כפי שההולנדים נהגו בשואה.
אחר כך היא מסכמת בהמלצה לספרים של אפריים קישון ומספרת שהיא פשוט אוהבת להיות יהודיה,החגים משמחים אותה,לתת צדקה משמח אותה וגם ברית מילה משמחת אותה כי היא אוהבת את אלוהים ואני כנראה לא אבין. אני דווקא מבינה רק לא מזדהה. אבל את זה היא לא כל כך מצליחה להבין. ביקשתי ממנה כבר כמה פעמים שתכניס לה לראש שיותר משאני נגד השחתת איברי מין של ילדים,בנים או בנות,ואני נגד,זה אינו סוד ,אני נגד הסתרת מידע והפצת שקרים ומיתוסים שגורמים למתלבטים ישראלים חילונים בישראל למול מסיבות שלא קיימות.. זה הכל. לא יותר ולא פחות. לא קשור לאנטישמים ולא לבעיה הפלסתינאית ולא לציונות ולא למדינת ישראל. אני בעד שיתוף במידע הנכון והבאתו לציבור. נשגב מבינתי שאשה ישראלית במדינת ישראל ב 2011 תהיה בעד הסתרת האמת מן הציבור.
אחרי שהתאוששתי קצת מן ההלם של מכתב רווי ארס ורעל שכזה שבו באותה נשימה שהיא מאחלת לי שמחה בחיי היא מאשימה אותי באנטישמיות ושנאת ישראל. הסברתי לה שלי עצוב עם כל ידיעה שאני קוראת על ילדים שסובלים, ולא משנה מי הם. אני כואבת על ילדי מלחמה ועל סחר בילדות,על ילדים חולים,על ילדים שמתים בגלל תנאי הגיינה קשים, ילדים שנרצחים על ידי הוריהם ועל כאלו שמתים בגלל מלחמות ולא משנה מי הם ומה הם. בגלל זה אני לא קוראת עיתונים סביב השעון כי כל שבריר שניה יש ילד שסובל ואני אמא לשני ילדים. קשה לי להכיל את כל הסבל הזה. אני לא אוכל לחייך אל בניי אם כל היום אהיה עסוקה באסונות בעולם. אז הפתרון של מ' הוא פשוט לגלות אמפתיה רק לסבל של יהודים. זה גם פתרון אבל אני אחרת. אני לא עושה אבחנה כזו.
וכמעט שכחתי להודות לכל ההורים שמלים את הבנים שלהם - בזכות זה שהם חותכים לבנים שלהם את איבר המין אני יכולה לקנות כרטיס טיסה בבכמה מאות יורו לכרטיס ולהגיע לישראל ולהוציא את מיטב כספי (הכסף שלי ולא של משלמי המיסים בישראל שאני צריכה להודות להם משום מה) כתיירת במדינת ישראל. אוף לא חשבתי על זה קודם,איזה עול. כל הילדים שניזוקו ממילה זה כדי שאני אוכל לשבת בחוף פרישמן בפברואר? הסיבה שבזכותה אני יכולה לבקר בישראל היא מכוון שישראל פתוחה לתיירים. זה לא קשור למילה ולא למיסים. הסיבה שבגללה אני חייבת להגיע לישראל היא כי המשפחה שלי חיה בה. אם לא היתה לי משפחה בישראל הייתי מוציאה את מיטב כספי בלוקשיין תיירותי אחר ויוצאת באמת לחופשה. מבחינה תיירותית ישראל לא כזו מציאה. עם כל הכבוד.
ויש גם נ.ב.
נ.ב ועוד משהו , אני מכירה הולנדים , שהתגיירו ( אחד בגיל 32 , אחד בגיל 29) והם ספרו לי שאין שום הבדל בחיי המין שלהם לפני ואחרי ברית מילה , שעשו בגיל מבוגר . אם לדייק , אחד טען שזה שיפר לו את חיי המין . אם את רוצה , אני יכולה לקשר ביניכם בפייסבוק . אז מה דעתך להתבגר, ולהפסיק עם כל השקרים על ברית המילה?
שום דבר ממה שכתבתי אינו שקר. אני לא כתבתי מעולם שאני נגד שאנשים יבחרו להתגייר ולעבור מילה בגיל מבוגר. להפך,אני דווקא בעד שמי שרוצה לעבור מילה שיבחר זאת בעצמו ויעבור את המילה בגיל מבוגר. גם מבחינה פזילוגית זה עדיף (בגלל הפרדות העורלה) אז מה שהיא כותבת על ההולנדים שהיא מכירה ברמה אינטימית שכזו שהיא עורכת איתם שיחות על חיי המין שלהם מסתדר עם הפזיולוגיה של העורלה ומחזק את הטענה שעדיף לא למול תינוקות. סרבתי בנימוס להתחבר בפייסבוק עם מתגיירים הולנדים בני 30. מה לי ולהם? על מה אדבר איתם? על איבר המין שלהם? זה אפילו לא קשור להעדפה המינית שלי. אני פשוט לא משוחחת עם אנשים זרים לי על חיי המין שלי או שלהם. זה לא סוג הקשרים שאני מנהלת,לא בחיים ולא בפייסבוק.
מעניין אם כל פעם שיהיה אירוע בטחוני או רצח על רקע לאומני בישראל אני צפויה לקבל מכתב מחברתי לעט החדשה מ' . שהדבר לא יגיע בטעות לראש החסידות האדמו"ר מרחמסטריווקא ולא אופיע יום אחד ב YNEY כאחראית על פיגועים בגלל שאני לא צמה ביום כיפור..
בניגוד למה שמ' חושבת עלי,אני מקווה שלא נגלה. שמרו על עצמכם.
לפני שבוע עוד היינו בישראל יום לפני הטיסה חזרה ועכשיו אחרי שבוע ג'ון שואל אותי אם באמת היינו בישראל או שהכל היה חלום.
הטיסה היתה מלאה במשפחות חרדיות. כל הבנים היו מגולחי ראש עם פיאות. אפילו הילד הצעיר, בגיל של דנזל. אז קודם חילקו להם את המנות הכשרות וכל פעם הדיילות עברו על פנינו וחילקו את הארוחה למישהו אחר. דנזל התחיל לדאוג ששכחו אותנו אז אבא הסביר לו שזה אוכל מיוחד ליהודים. אז דנזל אמר שגם הוא צריך לקבל כזה אז אבא הזכיר לו שהוא רק חצי אז דנזל צעק לי (נסתמו לו האוזניים והוא לא שמע את עצמו) "אמא! עוד מעט תקבלי אוכל!"
בסוף חילקו לנו גם אוכל אבל הוא לא אכל כלום. הוא שאל מתי נוחתים כבר ונרדם ואז היינו צריכים להעיר אותו לפני הנחיתה. הוא התעורר בדיוק כשהיינו מעל ישראל ומאוד התלהב לראות האורות בחושך. שון ישן כל הזמן.
ההכנה שעשיתי לדנזל עזרה. כל הזמן שהסתובבנו בחוץ הוא זיהה יפה מאוד אוטובוסים של אגד ושל דן והכריז כל שניה "הנה אגד!" ו "הנה עוד אגד" במבטא ההולנדי שלו. והוא גם דיבר עברית עם כולם אפילו כשלא הייתי בסביבה כדי ללחוש לו איך אומרים (יום אחד הוא ביקש ממני תרגום לאיך אומרים "החתולים רוצים לאכול " כדי שהוא יוכל לבקש מסבתא לזרוק להם ועליהם שאריות אוכל מהמרפסת) והיינו בהצגה "טובי דובי" ודנזל הבין הכל וצחק. הוא רק לא הבין ושאל אחרי כמה ימים למה אמרתי שאיך שמכבים את האורות נפתחות שקיות הצ'יפס. הילדה שישבה לידינו אכלה בחושך פלחי תפוח עץ כי חס וחלילה לשבת בהצגה בלי לאכול! אפשר למות מרעב בשעה ורבע!
הגענו לראשון לציון. לא עיר תיירים אז הסתכלנו עלינו מוזר כשישבתי בגינה הציבורית עם סנדלים והנחתי תינוק עם חצי שרוול, מכנסיים קצרים ובלי גרביים בחול. ביום אחר מישהי העירה ברחוב שאשים לילד (זה שחמים ונעים לו במנשא) כובע מפני הרוח.
והיינו בים! בפברואר וביום הראשון בחזרה מהחופשה דנזל סיפר בבית הספר שבגלל השרוולים הארוכים של הסוודר הם לא יכולים לראות כמה הוא נעשה חום בישראל.
וקניתי ספרים כמובן. ספרים לי (אני מחוברת כעת ל"זכרונות אחרי מותי" מאת יאיר לפיד. נהנית מכל מילה. כל פסקה סערת רגשות. צחקתי היום באוטובוס בקול רם ), ספרים לילדים ואת סדרת "ספרוני" ללימוד קריאה בעברית. והבאתי ספרים שלי שהיו אצל אבא. ושלחנו גם חבילה עם צעצועים בדואר כי דנזל קיבל מתנות לארבעה ימי הולדת ולא היה לנו מקום במזוודה.
ופגשתי חברות חדשות. חברות מן העבר כבר מזמן אין לי והיה כיף אם כי נורא קצר לפגוש חברות שאני מכירה מתפוז. וגם קניתי סאפי ילקוט, מנשא כחול לבן לנשיאה על הגב.
בטיסה חזרה הילדים לא ישנו והשתעממו. חזרנו להולנד אפורה וגשומה עם רוחות וקרררררר... התקשרנו לשכן שיבוא לאסוף אותנו. כששמתי את שון במקסי קוזי המוכר שלו הוא צחק! שון התגעגע למקום שלו.
אתמול סיימתי לפרוק את המזוודות. עוד לא סיימתי עם הכביסות ולא עם אכסון ערימות הספרים. בשבוע האחרון לא רק שחזרתי לעבודה אלא יש המון עבודה בחנות נזררקנו חזרה לשגרה.