'קליע של קרח' הוא החלק הראשון בדואט אקשן מותח, מסחרר וחושני במיוחד.
איש הקרח מרים את ראשו ומביט לכיוון הדלת. עיניו ננעלות על בנג’מין שאוחז בידית ומשפשף את עיניו.
הוא בוחן את בנג’מין במשך כמה שניות ואז שומט את האקדח ומסתיר אותו בגב מכנסיו.
"אימא שלך מעדה ואני עוזר לה לקום," אומר איש הקרח במונוטוניות. הוא מקפל את ברכיו ומושך אותי יחד איתו לעמידה. אני פולטת אנחת הקלה אל החזה של התוקף שלי ומפנה את ראשי במהירות לכיוונו של בנג’מין.
"אימא, אני לא מצליח להירדם." בנג’מין מקמט את אפו באומללות וצועד צעד אחד לעברנו. אני מתנתקת מהאחיזה של הגבר ונעמדת ביניהם. יוצרת חומה אנושית בין הדבר הטוב והטהור ביותר בחיי ובין העבר האכזרי שלי שפרץ לתוך החממה שבניתי לנו.
אני נאנקת במצוקה ומסובבת את ראשי בזהירות. בוהה פעם נוספת בקרחונים הצלולים של האדם שבעוד כמה רגעים ישים קץ לחיי. להפתעתי הוא נד בראשו לאישור, הנהון אחד בלבד, ואני מסתערת על בנג’מין, אוספת אותו בזרועותיי ומובילה אותו אל החדר. אני סוגרת את דלת חדר השינה ומתיישבת לידו במיטה. הלב שלי נוגח בחזי ואני מציצה לכיוון החלון. תחושת הביטחון שליוותה אותי מהרגע שבחרתי במגורים בדירה בקומה השלישית הופכת להלקאה עצמית. הייתי צריכה לבחור בדירת קרקע ולחלץ את שנינו מהסיוט הזה.
"מי זה האיש הזה?" בנג’מין שואל ומפהק.
"חבר ותיק," אני משקרת ומניחה יד על ראשו. ההבנה שזו השיחה האחרונה שלנו מאיימת לבקע את ליבי לשניים. שנים של אימונים הכשירו אותי לרגע שבו איאלץ להילחם על חיי או לקבל את התבוסה בהשלמה, אבל אף אחד לא הכשיר אותי לעשות זאת כשיש בעולם האכזרי הזה אדם שתלוי בי ושהפך להיות המהות לקיומי. עיניי מתכסות לחלוחית ואני מנגבת אותן בבלבול. פעמיים בלבד הרשיתי לעצמי לחטוא ברגשנות כזו. הלילה שבו בנג’מין נולד, לפני שבע שנים, ועכשיו.
"זה טוב שיש לך חבר." בנג’מין מניח את כף ידו הקטנה על הירך שלי. "חשבתי שכרמן היא החברה היחידה שלך." עיניו נעצמות ונשימתו הולכת ונעשית כבדה.
אני מלטפת את ראשו ועוברת עם האצבע סביב חוליות עמוד השדרה בעורפו ומשם אל הגב שלו. כל כך קטן ושברירי. רק בשבוע שעבר חגגנו לו יום הולדת בבית הקפה של כרמן. הוא חגג שבע שנים של חיים מלאי שמחה, ביטחון ואהבה, ואני חגגתי שבע שנים ושבעה חודשים של חופש. הייתי צעירה ממנו בשנה כאשר קטפו אותי מבית היתומים והעבירו אותי לסוכנות. ילדה חייכנית ואופטימית שהתפללה בכל ערב לאהבה של משפחה אמיתית. מעולם לא זכיתי בכך אבל הענקתי את הלב שלי לבנג’מין והוא העניק לי את שלו בחזרה. בזמן שהוא כיבה את הנר האחרון על העוגה גם אני הבעתי משאלה. עכשיו אני מבינה שהיא לא תתגשם.
"לא הילד." אני מנערת את ראשי בפאניקה. "עזוב את הילד. אני אתיישב עכשיו ואתה תעשה את מה שהגעת לעשות. בלי משחקים, בלי מאבקים. אלך בשקט." התבוסה שלי קשה לעיכול אך המחשבה שהוא יפגע בבנג’מין ממוטטת את נחישותי ואיתה את הזעם ואת התקווה.
אני מתחננת בפנייך שלא תפקירי את בנג’מין ושתמשיכי להעניק לו אהבה.
אני מיישרת את הדף על השידה ובולעת את גוש המחנק בגרוני. כתבתי לה את המכתב באנגלית והיא תתקשה לקרוא אותו, אבל היא תסתדר, כרמן תמיד מוצאת פתרון לכל בעיה. בנג’מין יתעורר בבוקר והסלון יהיה ריק. לא יוותר כל זכר למרחץ הדמים שהתחולל כאן. חוליית הניקיון תדאג לזה. כשהוא לא ימצא אותי הוא ידפוק על דלתה של כרמן. היא תמצא את המכתב ותאמץ אותו. היא לעולם לא תפקיר אותו. לא טעיתי לגביה. אני חייבת להאמין שלא טעיתי לגביה.
"אף אחד לא הכשיר אותי לזוועות שאני אעבור איתו." אני מאגרפת את כפות ידיי כשהזיכרונות הקשים מעוררים בי בחילה. "לא אתן לבנג’מין לגדול עם המפלצת הזאת."
אני פוערת את עיניי באימה ואיליה מחייך חיוך שאינו משתקף בעיניו. "הוא יוצר שיבוטים לא מוצלחים של הלוליטה המתה שלו. האחוזה שלו מפוצצת בבחורות צעירות עם שיער בלונדיני גלי ארוך ועיניים אפורות אבל אף אחת מהן היא לא המקור." הוא מטה את ראשו הצידה ובוחן אותי מכף רגל עד ראש. "אף אחת עדיין לא זכתה להיקרא ‘ברבור’. זה לא היה הכינוי שהוא הדביק לך?"
"בבקשה תאפשר לי לברוח," אני אומרת ומצמידה את כפות ידיי זו לזו בתחינה. "אקח את בנג’מין ואיעלם. אף אחד לא ידע שלא ביצעת את המשימה שלך ואף אחד לא ישמע ממני יותר לעולם."
אני מרימה את ראשי באיטיות ורואה שהוא נעמד ופושט את הז’קט שלו. השנאה שאני חשה כלפיו גוברת על כל תחושה אחרת והמחשבות שלי מתמקדות אך ורק בדבר אחד. הישרדות היא לא זכות. היא חובה. אני חייבת לשרוד בשביל בנג’מין והרגע המחסל שלי הקנה לי זמן. אשתמש בזמן הזה כדי להציל את הילד שלי ואת עצמי.