צרפת היא מעצמה חקלאית, אבל החוואים שלה הגיעו לשפל ואחוזי ההתאבדות בקרבם מאמירים. האם המעבר לחקלאות אורגנית וליחס הומני לחיות יציל אותם, או שהעתיד שייך לחלב מאוקראינה?
קוראים לה "סריז", דובדבן, ופניה האינטלגנטיים מככבים השבוע בתחנות המטרו, בעמודים הראשונים של העיתונים, במהדורות החדשות בטלוויזיה, במערכי שיעור בבתי הספר היסודיים, בסרטונים מעוצבים ביוטיוב, בכרזות פרסום בתחנות האוטובוס. היא בת שמונה ושוקלת 750 קילו: סריז היא פרה.
נבהיר מיד שסריז היא לא סתם פרה, היא הסמל של היריד החקלאי בפריז, אירוע שנתי המכונה "החווה החקלאית הגדולה בעולם". ביריד שהסתיים השבוע הוצגו 3,859 בעלי חיים חקלאיים, רובם פרות, שהגיעו מכל המחוזות החקלאיים של צרפת. מטרתו המוצהרת של היריד היא "לקרב את העירונים למקצועות החקלאיים", אבל הוא משמש למעשה אירוע ראווה של השדולה הגדולה והוותיקה ביותר בכלכלה הצרפתית, הלובי החקלאי.
יותר מחצי מיליון צרפתים ביקרו ביריד. המבקר הראשון והאומלל ביותר היה נשיא הרפובליקה, פרנסואה הולנד. הוא התקבל בצעקות בוז רמות ושומרי ראשו בקושי הצליחו לחלץ אותו בשלום ממטחים של צואת פרות, ביצים רקובות ותוצרת חקלאית אף פחות ברורה. החקלאות הצרפתית במשבר כלכלי עמוק, תוצאה של בעיה בלתי צפויה: ריב בין כלכלנים.
די להשוות את המצב העגום לעבר המפואר כדי להבין את עומק המשבר: ב–1955, כאשר הבנק העולמי החל לאסוף נתונים השוואתיים, כל צרפתי שלישי היה איכר. היום שיעור הצרפתים המועסקים בחקלאות עומד על 3.3% והתרומה של החקלאות לתמ"ג הצרפתי ירדה לשיעור זניח של 1.7%. במלים אחרות, בעוד צרפת מגדירה עצמה מדינה חקלאית מובהקת, שעל שדותיה הירוקים בנויה הגסטרונומיה הצרפתית המהוללת, הרי שבפועל האיכר הצרפתי הוא זן נכחד, שהמדינה מקפידה לשמר בעזרת סבסוד נדיב, כמו שהיא נוהגת במונומנטים מהעבר.
אבל סיור ברחבי היריד — בין אלפי משפחות המנצלות את חופשת הלימודים כדי להצטלם עם חזיר, ובין עשרות סטודנטים למלונאות המאזינים בריכוז להסבר על ההבדלים בין כמהין לבן לכמהין שחור — מלמד שהמציאות מורכבת יותר מהמשתקף בנתונים. אם הצרפתים לא עובדים יותר בשדות, מאיפה באו לכאן כל כך הרבה מתלמדים ברעיית צאן (!) המבקשים להירשם לתחרות "גזימת ציפורניים של כבשים"? אם החקלאות שייכת לעבר, למה המגמות החקלאיות באוניברסיטאות מבוקשות יותר מלימודי רפואה? אם לאף אחד לא אכפת יותר, למה יש תורים כל כך ארוכים לשיעורי בישול, שבהם ניתנת לבאים אפשרות להבחין בין פלפל שחור מהזן הבאסקי־אספלט לבין חקייניו?
הפער הזה בסך הכל מלמד על המהירות שבה ענף כלכלי יכול להידרדר לעומת האטיות שבה נרשמת ההידרדרות הזו בתודעה הציבורית, שלא לדבר על התודעה של הפוליטיקאים האחראים לה. אך למרות הכל צרפת היא עדיין מעצמה חקלאית, והחקלאות תורמת למאזן התשלומים שלה הפרש חיובי של תשעה מיליארד אירו (בעוד ענפים יותר מתקדמים תורמים לגרעון העצום של התקציב). אבל בשנתיים האחרונות היא הידרדרה מהמקום הראשון באירופה למקום הרביעי, בעקבות החלטות סותרות של גופים ממשלתיים שונים.
החקלאים מפנים אצבע מאשימה קודם כל לנשיא לשעבר ניקולא סרקוזי, שאישר לבטל את מכסות היצור המוטלות על ענפי הבקר והחלב בלי לעדכן מראש את משרד החקלאות במגעים הסודיים שהתקיימו בעניין בבריסל. המכסות הוגדרו כבר בתחילת חייו של השוק האירופי המשותף, והן נועדו להבטיח שמירה על המחיר העולמי האחיד של החלב, לצד צמצום הפגיעה בפרות: מכיוון שממילא לא יכול החקלאי למכור יותר חלב משנקבע לו, אין לו אינטרס להגדיל את תפוקת החלב של פרותיו, בניגוד לנוהל במדינות אחרות, ובראשן הודו וישראל.
אירופה אינה היבשת היחידה המקפידה על מכסות יצור: גם מינהל החלב האמריקאי ובמיוחד משרד החקלאות הקנדי שולטים ביד רמה בכמויות המופקות, ולכן התחרות המשיכה להיות ערה. כפועל יוצא מזה החקלאות הצרפתית הלכה ומיתגה את עצמה באמצעות מוצרים איכותיים אך יקרים. 90% מהצרפתים מעדיפים לקנות מוצרי חלב צרפתיים, גם אם הם יקרים יותר בשליש ממוצרי יבוא, ובראשם חמאה דנית וגבינות מגרמניה. האיכרים גם מיהרו לאמץ את החקלאות האורגנית, בין השאר בעזרת הלוואות ממשלתיות שנועדו למטרה זו, מגמה אשר הגבירה את הדימוי של מוצרי החלב הצרפתיים (וכך גם השווייציים) כשומרים על רמה גבוהה של הומניות כלפי בעלי חיים.
המקרה הבולט ביותר, שהוצג לראווה ביריד, הוא תת־ענף חדש יחסית הקיים רק בשווייץ ובחבל נורמאנדי: מוצרי חלב המופקים מחלב פרות שלא הופרדו מעגליהן. אחד הטיעונים החוזרים נגד אכילת מזון מהחי, במיוחד בארצות ללא מכסות יצור במשק החלב, הוא המנהג להפריד במהירות — לעתים בתוך יממה — את העגלים מהאם אחרי לידתם. לא רק שהטיפול בעגל מונע מהפרה להפיק את מלוא החלב שהיא מסוגלת לו, אלא עצם ההפרדה יוצר אצלה מתח המביא אותה לייצר יותר חלב.
בצרפת מופרדים העגלים מהפרה בתהליך מדורג הנמשך עד ארבעה חודשים, אבל גורל העגלים היה בכל מקרה בית המטבחיים, ולכן המיתוג האורגני התקשה לעורר אהדה אצל הטבעונים. כך נולד הענף החדש, הכולל רק משקים שהעגלים בהם ממשיכים לחיות עם האם כל ימי חייה.
מבחינה כלכלית, כמות החלב המופק במשק כזה קטנה בחצי ממשק חלב "רגיל"; אבל איכות החלב גבוהה בהרבה, מה שמצדיק את תווית המחיר הכפול. הפריחה העצומה של מרכולים אורגניים בצרפת, בצד צעדים ממשלתיים שכללו העדפת משקים אורגניים במפעלי ההזנה של בתי הספר, הזניקו את הענף האורגני והולידו הצהרות בומבסטיות על לידתה מחדש של החקלאות הצרפתית.
כל ההיגיון הכלכלי שמאחורי הצעדים הללו התמוטט כאשר כלכלנים אחרים, שאינם שייכים למשרד החקלאות אלא לאנשיו של סרקוזי בארמון האליזה, הובילו בסתר להחלטה אירופית לבטל את מכסות הייצור על החלב. ההיגיון שמאחורי ההחלטה היה שפתיחת השוק תוביל לירידה בסובסידיות הגבוהות של ענף החקלאות — קרוב ל–15% ממחיר הייצור — אבל נראה שיועציו של הנשיא לשעבר לא הבינו שאינם חיים עוד בשוק המשותף רק לארצות מערב אירופה, ושאין לצרפת סיכוי להתמודד עם המחירים במזרח היבשת. לפתע מצאו את עצמם החקלאים הצרפתים — שביקשו לשווק מוצרי חלב יקרים עד פי שניים ממחיר השוק — עם טונות עודפים, יקרים פי עשרה ממחיר השוק.
גם אם משקי הבית הצרפתיים ממשיכים להעדיף את המוצרים היקרים — האהדה לחקלאים גבוהה יותר בצרפת מלכל מקצוע אחר, לרבות חיילים, שופטים ומכבי האש — הסיטונאים אינם יכולים לעמוד בפער המחירים. לא רק רשתות השיווק, מתברר שאפילו הממשלה מתחילה להעדיף מוצרים ממזרח אירופה: בפשיטת קומנדו אלימה של איכרים על חדר האוכל במשרד האוצר בפריז, לפני ארבעה חודשים, נמצאו המבורגרים מרומניה, יוגורטים מגרמניה ועופות מפולין, לכאורה בניגוד לנהלים שהמשרד עצמו קבע להזנה ציבורית.
הבעיה החריפה בחודשים האחרונים, כי גם הרגולציה המפלצתית בצרפת לא יכולה לעמוד בפני המציאות של רשתות השיווק: למשל, יצירת קאמבבר במותג פרטי העשוי ב–60% מחלב שמקורו בנורמאנדי, מה שמאפשר לטעון שזה קאממבר נורמאנדי, וב–40% מחלב שמקורו באוקראינה — מה שמאפשר למכור את המוצר בחצי ממחיר השוק.
לרשתות השיווק קל יחסית להתאים עצמן למציאות הכלכלית החדשה: רשתות דיסקאונט כמו "לידל" מאמצות את מוצרי החלב הזולים ואילו רשתות פרימיום כמו "מונופרי" מקצינות את עמדתן ומתחייבות למכור רק מוצרים אורגניים. אבל לחקלאים שנטלו הלוואות ענק כדי להתאים את עצמם למצב שהשתנה בלי אזהרה אין לאן לפנות.
וכך, לפי נתונים רשמיים, יותר מ–500 חקלאים צרפתים התאבדו אשתקד, כמעט פי עשרה מהממוצע בענפים כלכליים אחרים. הפדרציה של האיכרים דוחה את הנתון וטוענת שמספר המתאבדים גבוה בהרבה.
מכאן עד להטחת צואת פרות בנשיא הולנד היתה הדרך קצרה. אנשיו אמנם מאשימים את סרקוזי במצב, אבל החקלאים דורשים פתרון מהנשיא המכהן — ונוסחה מנצחת אין לאיש. כאילו לא די בצרות של ענף החלב, ענף הבקר שרוי בצרה מקבילה שגם עליה אין לצרפתים הרבה שליטה: החרם על משטר פוטין פגע קשות ביצוא הבקר הצרפתי, שיותר מ–10% ממנו השביע את עשירי רוסיה לפני הסנקציות של האיחוד האירופי.
על המציאה הזו קפצו השבוע ארגוני הצמחונים במדינה, ואנשיהם ערכו משמרות מחאה מחוץ ליריד, וקראו לפצות את החקלאים בהדרגה עד לסגירה המוחלטת של כל הענפים המבוססים על מוצרים מן החי. על שלטיהם הופיעה תמונתה של כוכבת היריד, הפרה סריז, מלווה בשאלה: "ומה יהיה גורלה אחרי סיום היריד?". בתגובה מיהרה הפדרציה החקלאית להרגיע והבטיחה שסריז החביבה לא תישלח לבית המטבחיים, ומובטחים לה חיים ארוכים (עוד 16 שנה בממוצע) במשק. אבל חנינה מעין זו, המזכירה את החנינה שהעניקה משפחת אובמה לתרנגול ההודו שלה בחג ההודיה האחרון, מעלה בהכרח את ההכרה בגורלם המר של שאר בעלי החיים החקלאיים. יש פה ושם פרות ועגלים מאושרים בצרפת; איכרים כאלה אין כרגע.