רבי שמואל האדמו"ר החמישי בשושלת אדמו"רי חב"ד ראה פעם את שני ילדיו זלמן אהרון ושלום דובער בשיחה, זלמן אהרון שהיה גדול יותר אך נמוך יותר אמר לאחיו "אני מבוגר יותר ומן הראוי שאהיה גבוה יותר, כנס אתה לבור וכך אהיה אני גבוה יותר, קרא האב לבניו ואמר לבן הגדול "אף פעם אל תגביה את עצמך על חשבון הנמכת הזולת, אם תרצה להיות גבוה תעלה אתה על כסא…"
אם כן היו כאן שלושה נסים, א. שמטה אהרון בלע את מטות החרטומים, ב. כשבלע כבר לא היה נחש אלא מקל, ג. גם אחרי שבלע לא השמין ונשאר כשהיה.
סיפור יציאת מצריים הוא בעצם גם הסיפור האישי של כל אחד מאיתנו, לכולנו יש מצרים פנימי שמסמל את המיצרים והגבלות שמפריעים לנו בהתקדמות הרוחנית ועלינו לסייע אחד לשני בתהליך יציאת מצריים האישית אך כשאנו באים לעזור לזולת לצאת מהמגבלות שלו עלינו ללמוד מסיפור המטה של אהרון שלושה כללים איך לעשות את זה בצורה נכונה.
כלל ראשון כשאתה בא להוכיח תדאג שזה יהיה עם מקל של אהרון שהיה סמל לאהבה, "אוהב שלום ורודף שלום" אם באמת המטרה שלך היא שייתקבלו הדברים תבדוק שהתוכחה מגיעה מאהבה ורצון אמיתי בטובת הזולת.
כלל שני גם כשאתה כבר מוכיח באהבה אל תהיה נחש, הנחש מפזר ארס וגם דברי התוכחה יכולים להיות לפעמים מתובלים בארס ובאמירה של כעס ועלבון לזולת, תשמור על איפוק ותוכיח מתוך רוגע ואז דבריך היוצאים מהלב יתקבלו בלבו של השומע.
כלל שלישי לאחר שהוכחת את הזולת אל תשמין מזה, תבדוק את עצמך שאתה לא מגיע לידי גאווה מתוך כך שביקרת את חברך, "אף פעם אל תגביה את עצמך על חשבון הנמכת הזולת".
יהי רצון שנצליח לקיים את דברי הפסוק "איש את רעהו יעזורו ולאחיו יאמר חזק" ומתוך אהבת ישראל אמיתית נצליח להכין את העולם לקראת הגאולה שתבוא בקרוב ממש.
מה יעשו עובדי טבע?
הכאב הגדול של עובדי טבע המפוטרים, מעלה את השאלה: כיצד עובד אמור להתייחס למעביד שפיטר אותו?
בפרשת השבוע מסופר כי דווקא אהרן היכה את מכות דם, צפרדע וכינים, ולא משה. זאת מפני שכשמונים שנה לפני כן הנילוס הגן על תיבת משה, והאדמה כיסתה את המצרי ובכך סייעה למשה. לא ראוי אפוא שמשה יהיה כפוי טובה ויכה את הנילוס והאדמה.
גם כלבים זכו להכרת הטוב. עקב העובדה שלא חרצו לשון לבני ישראל ביציאת מצרים, זכו שהתורה אמרה לתת בשר טריפה לכלבים, "לכלב תשליכון אותו".
אפילו המצריים עצמם, אלו שעינו אותנו באכזריות – אף הם זוכים להכרת הטוב. נאמר "לא תתעב מצרי, כי גר היית בארצו". סוף סוף התארחנו בארצם ותקופה ארוכה אף נהננו ממיטב הארץ, ולכן אסור לתעב אותם.
ללמדנו: בור ששתית ממנו מים, אל תזרוק בו אבן!
התלמוד מספר שכאשר הציב נבוכדנצר ברירה בפני חנניה מישאל ועזריה, האם להיות מושלכים על ידו לכבשן האש, או לעבוד חלילה עבודה זרה, הם בחרו ללמוד מהצפרדע, עליה מסופר בפרשת 'וארא', שלא עשתה לעצמה הנחות וקפצה במסירות נפש הישר לתוך תנורי מצרים הלוהטים, הפך הטבע שלה לשהות במים הקרים.
וכאותה צפרדע בשעתה, עליה מספר המדרש שיצאה בנס מתנורי מצרים, כך להבדיל, זכו גם חנניה מישאל ועזריה לצאת בשלום מהכבשן אליו הושלכו.
פרשת – "וארא"
הרב חיים מיכאל דב וייסמנדל זצ"ל, גדול בתורה וביראה, פעל רבות להצלת יהודים מציפורני הברזל של מכונת ההשמדה הגרמנית בשואה.
הרב וייסמנדל פעל עם יהודים נוספים במסגרת ועד-הצלה ששכן בעיר ברטיסלוה. הוועד כונה "קבוצת העבודה" וחבריו הצליחו לפעול רבות למען חיי היהודים בסלובקיה באותן שנים החשוכות.
אחת הפעולות החשובות ביותר, וגם הנועזות ביותר, נעשתה באמצעות משא ומתן עם קצין גרמני באס-אס. המשא ומתן נוהל על-ידי יהודי שבא במגע עם אותו קצין, אולם בשלב מסוים נעצר אותו יהודי והקשר נותק.
חברי "קבוצת העבודה" רצו לחדש את הקשר עם הקצין ולמשימה המסוכנת נבחר אחד מהחברים, יהודי בשם אונדרי שטיינר.
לפני צאתו למשימה, בירך אותו הרב וייסמנדל ונתן לו עצה: "כשתעמוד לפני הקצין הנאצי הלבוש בהידור, עטור דרגות ועיטורים, ומלא יהירות וחשיבות עצמית – תדמיין לעצמך היטב כאילו אתה פוגש אותו במצב הכי פחות מכובד שהוא יכול להיות, כאשר הוא יושב בבית הכיסא…"
כשנכנס אונדרי למשרדו של הקצין, התנפל עליו הרשע בצעקות חימה… לאונדרי, שידע היטב שהאירוע יכול בקלות להסתיים בכדור מאקדחו של הקצין, לא היה הרבה מה לעשות, אך תוך-כדי הצעקות הוא החל ליישם את עצת הרב ודמיין לעצמו את הקצין בבזיונו. וכך עלה קצה חיוך על שפתיו של אונדרי.
כאשר שלח הקב"ה את משה להתרות בפרעה על המכה הראשונה, מכת דם, אמר לו: "לֵךְ אֶל פַּרְעֹה בַּבֹּקֶר הִנֵּה יֹצֵא הַמַּיְמָה וְנִצַּבְתָּ לִקְרָאתוֹ עַל שְׂפַת הַיְאֹר וְהַמַּטֶּה אֲשֶׁר נֶהְפַּךְ לְנָחָשׁ תִּקַּח בְּיָדֶך." (שמות ז', טו') – פירש רש"י: "לנקביו, שהיה עושה עצמו אלוה ואומר שאינו צריך לנקביו, ומשכים ויוצא לנילוס ועושה שם צרכיו".
לא פעם אנו ניצבים מול אנשים העושים עצמם אלוה, גאוותנים, נפוחי חזה, המנצלים את כוחם ומעמדם להטיל אימה ופחד על כל סביבתם.
סיפר הבעל שם טוב, בביתו של מלך אחד היה איש שידע לנגן בכינור. והאיש ניגן לפני המלך בכישרון רב. אחד מניגוניו היה מאוד אהוב על המלך, והמלך ציווה על האיש שינגן לפניו את הניגון הזה בכל יום כמה פעמים.
עברו ימים, והנגן איבד את החשק לנגן את הניגון המיוחד, כבר נמאס לו כל יום לנגן את אותו ניגון.
החליט המלך שימצא דרך לעורר אותו ולהכניס לו חשק לנגן את הניגון האהוב עליו? בכל יום ובכל פעם שרצה לשמוע את הניגון שלח לקרוא לאדם חדש מהשוק שעדיין לא שמע את הניגון מעולם. האורח היה מתלהב מהניגון וכך היה מכניס התלהבות בלב המנגן, שהתחיל לנגן את הניגון מתוך חשק. כך עשה המלך זמן רב, ובכל פעם היה מביא מהשוק אדם אחר.
עבר עוד זמן והמלך החליט שזו טרחה גדולה מדי להביא כל פעם אורח חדש, לכן ציווה המלך לכסות את עיניו של המנגן.
ומאז, בכל פעם שעלה ברצונו של המלך לשמוע את הניגון שאהב, אמר למנגן: "הנה כאן איש חדש, שלא שמע את נגינתך מעולם." כיוון שעיניו היו מכוסות, האמין כי כך הדבר, ונולד בלבו תענוג חדש לנגן את הניגון מתוך התעוררות הלב.
המכה הראשונה שהביא הקב"ה על המצרים היתה מכת דם. כל המים של מצרים הפכו לדם, כידוע מים מסמלים קור ורוגע ולעומת זאת דם מסמל חום והתלהבות. כך גם ב'מצרים' האישי, אם יהודי רוצה לצאת מהמצרים שלו, עליו לצאת מהקרירות ולהפוך את המים לדם. להפוך את האדישות להתלהבות. בטבעו של האדם להתלהב מהכסף, מהקריירה והחומריות שמסביב ולעומת זאת כשמקיים מצוות לפעמים עושה את הדברים מתוך הרגל ואדישות ולא באמת שמח ומתלהב בעבודת השם. באה התורה ומלמדת אותנו שבתחילת העבודה עלינו להכניס חום והתלהבות בעשייה שלנו, למצוא תמיד רעיונות שיגרמו להביא את עצמנו לידי התלהבות ומכאן הדרך תיפתח לשמחה וזריזות בכל דבר טוב שנוכל לעשות בעולם. כשהאדם בהתלהבות התפילה נראית אחרת, הזמן שהוא יקדיש לחינוך הילדים יהיה אחר וכל מצווה שתזדמן לידיו תיעשה בשמחה.
יהי רצון שנזכה לצאת ממצרים, לחמם את הקשר בינינו לבין הקב"ה זה יחזק את ההידור שלנו בלימוד תורה ובקיום מצוות ובזכות זה נזכה שיקויים הפסוק "כימי צאתך מארץ מצרים אראנו נפלאות בגאולה האמיתית והשלימה שתבוא בקרוב ממש.
בשיחת טלפון שקיימנו, אמרת לי: "ר' שניאור, דע לך שמהביקור הקודם הכוסית עם הוודקה מחכה לך".
ואני קיבלתי את ההזמנה, ובאתי שוב. שמחת לקראתי, הוצאת קלסר ובו תמונות מרובנא של פעם.
שוחחנו על אמונה ועל הכל. לא הסכמנו בהכל, ויותר מאשר התווכחנו אני ואתה, התווכחת יותר עם עצמך. בשיחות בינינו כאבת על הבורות של הדור הצעיר. לא הצלחת להסתיר את התסכול מכך שגדל דור בלי ערכים.
סיפרתי לך על תכניות לימוד תורה ויהדות בקהילה, התעניינת בפרטי פרטים. הבעת את שמחתך על כך שברובנא של היום יושבים ולומדים תורה. ביקשת לתמוך כספית ואף דאגת להעביר תרומות עבור כולל התורה ברובנא ועל עוד תכניות של תמיכה בקהילה. עשית את זה בחן מיוחד וראית בתרומה זכות מיוחדת להיות שותף בפעילות שלנו.
בביקור הבא ניכר היה שהטיפולים מתישים אותך, אך הארת פניך לקראתי, ושמחת לראות את בני. סיפרתי לך על כך שהיום הוא מתחיל את לימודיו בישיבה. לא הסתרת את קורת רוחך, ואיחלת לו הצלחה מעומק הלב.
באותו ביקור הבאתי איתי שופר ובקשתי להעניק לך אותו כמתנה. התרגשותך לא נותרה נסתרת. שוחחנו על השופר ומשמעותו, ואף תקעתי בשופר כשאתה מסכך בידך על הראש בתנועה של התרגשות פנימית.
"אנא אמרו קדיש בשמנו על כל בני ובנות משפחת מוסמן (משפחתה של פניה) ועל כל בני ישראל שנרצחו ברובנו".
פרשתנו נפתחת בתשובת הקב"ה למשה רבנו על הטענה שהשמיע כלפיו בסוף הפרשה הקודמת. משה אמר שם: "למה הרעותה לעם הזה!… מאז באתי אל פרעה לדבר בשמך, הרע לעם הזה, והצל לא הצלת את עמך". על כך משיב הקב"ה בראשית פרשתנו: "וארא אל אברהם אל יצחק ואל יעקב", וכפי שמפרשים חז"ל: "חבל על דאבדין ולא משתכחין" – הרבה ניסיונות נתנסו האבות ולא הרהרו אחר מידותיי.
מבואר בתורת החסידות שמדרגתו של משה הייתה מדרגת החכמה, ואילו האבות היו בדרגת המידות – חסד, גבורה, תפארת. במידות (ברגשות) יש נטייה לקבלת-עול, ואילו השכל שואף להבין. זו הסיבה שהאבות לא הרהרו אחר מידותיו של הקב"ה, ואילו משה עמד ושאל וביקש להבין, שכן מצד החכמה והשכל (של הקדושה!), התבקשה כאן הזעקה הגדולה: "למה הרעותה!".
מצד שני נשארה בתורה גם טענתו של משה רבנו, ואף בה יש לקח נצחי. כשיהודי נמצא בגלות, ובפרט בסוף הגלות, בעקבתא דמשיחא, כאשר החושך הרוחני מכסה ארץ, עד כדי בלבול מוחלט בין אור לחושך ובין טוב לרע – צריכות לשכון בקרבו שתי מגמות נפשיות: מצד אחד עליו להיות חזק באמונתו בקב"ה, שהכול לטובה ושדווקא החשכה הזאת מובילה אל הגאולה; אך מצד שני, מצד החכמה האלוקית, צריכה לפרוץ מפיו הזעקה: למה?! עד מתי?!
יהודי נדרש לחיות עם שתי התנועות הנפשיות הללו – מצד אחד אמונה שלמה ובלתי-מעורערת, ומצד שני זעקה מכל מעמקי הנפש: "אנו רוצים משיח עכשיו".
פרשת וארא וידיאו 10 דקות – למה הרעותה לעם הזה?