ובעיירה על שפת הבוג חי לו זוג, ששמו יתברך לא בירך אותם בילדים. והזוג – שמואל וזוגתו טריינה-מירל – לא העלו אפילו הרהור קל בענין גט, והוסיפו לחיות יחדיו מאושרים תחת שמי ה'.
והעיר לא היתה מרננת אחריהם, והבית-דין-צדק – לא מיחה בידם. יודעים היו, שנפשו קשורה בנפשה וכן להפך, והם דבוקים ומדובּקים זה בזו עד כדי כך, שלדבּר על גט הרי זה היה כמו לגשת אליהם בחלף.
כנגד זה היה אותו שמואל – סוחר דנציגאי – מוצלח גדול בעסקים שלו. ויודעים אפילו, ממה ההצלחה התחילה, במה מקורה ובמה יש לה אחיזה.
ולא לחינם שותקת היא ומחייכת. היא יודעת מה ומה היא לבעלה שמואל – “העלי והמכתשת גם יחד”… אבל בלב, הרי אף-על-פי-כן – אשה היא, מתחיל מנקר: ילד, בן זכר, קדיש… ומנקר עד שמתנקר גיעגוע וכמהון-לב חשאי לילד, והיא מתחילה להתפלא יותר ויותר בדומה לכל האחרים, כיצד נעשה שמואל שלה בעל-עולם-הזה כזה ומדבּר ומוסיף ומדבּר עם הבעל-שם בדבר עסקים ועסקים, בדבר אַין ואפס, ואינו נותן דעתו על דבר של תכלית?
כבר היא תחטוף עמו פעם שׂיחה, בטובה, כפי שהיא יודעת… אבל לא נזדמנה שעת-כושר. הרי לא תבוא לדבר בענין זה פתאום, בלא טעם וסבּה.
ומתארע פעם אחת, שמואל עומד לחזור מבית-המדרש, מתפלת שחרית. היא עורכת את השולחן לסעודת הבוקר, מציצה בדרך-העברה הצצה אחת אל המראה ורואה את עצמה לא כתמול שלשום. היא הולכת וקרבה יותר, מסתכלת מקרוב יותר; השנים אינן עומדות על עמדן; הפרצופון כבר לא כל-כך רענן, העינים לא כל כך נוצצות, ומתחת לעינים מתקמט משהו… ונאנחת היא, הולכת לה מעם המראה עצבה ונכאה ויושבת אל השולחן ושוקעת בהרהורים.
– בוקר טוב!
טריינה-מירל אינה קמה לקראתו, עונה בשׂפה רפה “בוקר טוב ומבורך”, אינה מחייכת אפילו חיוך כלשהו.
– מה לך, טריינה-מירל?
היא אינה משיבה ואת עיניה היא משפילה.
וקמה ממקומה ורצה אל הספה, ומתנפלת על הספה – ופניה אל הקיר.
מסתובבת טריינה-מירל ופונה אליו כמעט בכעס: – ואתה אינך יודע, מה שחסר לי? ולך אין חסר, מה שחסר לי?
– כיצד יהודי מתלהב כל-כך בעסקים, כיצד מתמסרים כל- כך לתאות-הממון!
– אלא מי, אני?
– להוי ידוע לך, זוגתי טריינה-מירל, שלא דבּרתי עם הבעל-שם הקדוש על העסקים שלי אפילו דבּור אחד! קמה טריינה-מירל ומתיישבת בפה פתוח מתמיהה.
– אלא על מה מדבר אתה?
– אבל ילד, אומרת היא, רוצה אני!
– אתה מוכרח!
– אני מוכרח?
– רוצה את דוקא, אשה?
– אני רוצה, רבי, אני רוצה!
– והוא גם כן! – מרמזת היא באצבע על שמואל, העומד מבולבל כבר.
– ומה בכך, רבי?
– רוצה אתה?
– הוא רוצה, רבי, הוא רוצה!
– כפי שטריינה-מירל מסכּימה!
– אני מסכּימה, אני מסכּימה!
ומתגדל הילד וגדל… ועברו עליו אבעבועות וחצבת והוא מוסיף וגדל… מן העריסה אל מלמד-הדרדקי, ממלמד-הדרדקי אל מלמד-הגמרא, מן החדר אל בית-המדרש… ועלוּי גדל הוא, תכשיט ונו­ֹי לאבא-אמא, לקהילה ולעולם… אבל עם גדוּלו של דוד’ל – שם זה נתנו לו לילד – גם אבא של שמואל וגם אביה של טריינה-מירל שמם היה דוד! – יחד עם גדוּלו של דוד’ל יורד ונופל המסחר… לגמרי נתהפך הגלגל!
– רוח פירקה את הדוברות, המים פיזרו את העֵצים… שׂריד ופליט לא נשאר.
– ה' נתן, ה' לקח!
– יהי שם ה' מבורך! – משיבה כנגדו היולדת מחדרה.
משהגיע הזמן, עוטף שמואל את דוד’ל שלו בטלית ונושא אותו בפעם הראשונה אל החדר אל מלמד-הדרדקי. טריינה עומדת ליד החלון ומביטה אחריהם, ופניה המאירים מנחת צמודים אל השמשה. שוב אין זו אותה טריינה מירל, אבל העיניים מאירות!
– מה אירע? – שמואל סבור, היהודי עצמו רע לו.
ושוכחים הכל. ושׂמחה, וגדוּלה! סעודת מצוָה… וכדאמרי אינשי: צבוט הלחי ויעמוד הסומק: טריינה עורכת שולחן עם כל טוב – למעלה מן הכוח… מסביב לשולחן – פארה של הקהלה. ועומד כבר דוד עם חברו – השואל, באמצע על השולחן… וכבר מניח לו החבר השואל את כף-היד על ראשו: – מה לומד אתה, דוד?
וכשרוצה דוד להשיב, מאפיל פתאום אור היום בבית, וחושך – בחוץ. עננה שחורה באה במעוף, ורוח מייללת משתוללת ככלב שנתלש מן השלשלת… וברד מכּה, משבּר את השמשות… ממעט התבואה של שמואל שקנה אצל פריצים בשׂדה, במחוּבּר, על אחריותו שלו – לא נשאר שׂריד וזכר… אפשר רק מעט הקש בשביל הפריץ.
– כאן יודע אתה?
– עבור עוד פעם.
אבל מפיו של דוד’ל יצא רק הבל!
דוד’ל אבדה ממנו פתאום לשונו!
מילא דלוּת – על-כך הותנה; אבל הצרה הזאת לא היתה בתנאים. הבעל-שם אינו בא, נוטל שמואל את טריינה-מירל אשתו ואת דוד’ל בנו ויוצא והולך אל הבעל-שם; הוא ישמיע לפניו את טענותיו. מה תוספת-של-צרה היא זוֹ?
ומחייך הוא, הבעל-שם.
טריינה מירל, שאצלה כבר היה הוא כל כך הרבה פעמים אורח, תשאר אצלו בעיר – אורחתה של בתו; לא תהא חסרה, ברוך השם, שום דבר. דוד’ל ישאר גם הוא ויתיישב אצלו בבית-המדרש ללמוד.
שומעים: “לפי שעה”, ונושמים לרוָחה.
– אל תעמוד, שמואל! הרי אמרתי לך: “תצטרך לפשוט את היד”. תפור לך תרמיל, קח מקל ולך!
– עם הבּוּג לך, ואחר-כך עם הוויכּסל… – מוסיף הוא ופונה ויוצא אל חדרו.
כשהבעל-שם מצווה, מצייתים לו; ונפרדים הם.
התגבּר ועבר לאורך שׂפת הבּוּג, הריהו הולך עם שׂפת הווייכּסל… ושוב אותו דבר… לא קל למצוא מקום, שאין יודעין בו את הבעל שם; ואפילו בפּינה הנדחת שבנדחות! והולך הוא ומהלך, עד שהוא מגיע אל גבול. תעודת-מסע אין בידו; הבעל- שם ציוָה לו ללכת, – והרי מגניב עצמו ומגיע בשלום לעבר האחר… הוא הולך, והעצמות כבר מתפקקות, והרגלים הבצקות כושלות מתחתיו… אבל אין שום דבר מפחידו. הוא חייב להחזיר לו את מזלו ולדוד’ל את לשונו. ובא הוא ומגיע פעם, ביום ששי, כבר סמוך לחצי היום, אל עיר גרמנית. למין סמטה צרה נפל; הרגלים אינן נושׂאות עוד הלאה. והריהו עומד בסמוך אל חומה, נשען אליה בכתפו, ונושׂא את עיניו למרום: רבונות של עולם, אי כאן מרחץ? אי כאן מקום קדוש? והיכן יסעד כאן בשבת?
– איי“ן גאַסט אי”ם הויז“עֶ, גאָ”ט אי“ם הוי”ז… 3 הקולות אין בהם משום-מה שום שׂמחה, אבל יש בהם ריח של הכנסת-אורחים אמיתית. מובילים אותו אל הבית פנימה. נותנים לו משהו לאכילה קלה, טעימת-טעם. והמשרת, שפנה ויצא, חוזר מיד ומודיע.
את המלבושים – מסתכּל על סביביו, המשרת, כנראה בצאתו, לקח עמו את מלבושיו שלו… כנגד זה מונחים על-גבי כּוּרסה – כותונת נקיה עם טלית-קטן ועם כל שאר דברים… והוא ממהר ומעלה על עצמו את הכותונת עם הטלית-קטן. ומה שנוגע להשאָר, הריהו מתעכב: שמא שעטנז הוא?
ושוב מין קול קרוב, לא זר.
אבל בשנתו מתהרהר בו הרהור: מה פשר הדבר? עשירות כזאת – ולא שום חיוך על הפנים. שבת היא, אבל כשמשתכּחים רגע – נאנחים; כך הוא, כך היא, וכך גם הבת… אבל השינה גוברת עליו. בבוקר – לבית-התפלה, אחר-כך אכילה, ושוב לנוח בחדר המיוחד.
מגיש לו בעל הבית מדרש.
מילא, שאוֹל הן לא ישאל. אורח אינו דין שיתערב. ומלבד זה, הרי מוחו נתון לענינו שלו. והריהו מגשש אצל הדייט"ש. לאחר ויתן לך, – האשה עם הבת יצאו.
– האם אין הוא יודע, בעל-הבית היקר, את הבעל-שם?
קופץ שמואל ממקומו בשׂמחה.
– האיש הזה אינו פירמ"אַ, אומר הוא, אין הוא מנהל עסקים… חס ושלום!
– כך! – אומר שמואל, וללבו הוקל עוד יותר.
– אַיי“ן יוּד”ע?11 – שואל הדייט"ש כבר ביתר התענינות ומרים, אפשר בפעם הראשונה, את גבּיניו.
– איי“ן יוד”ע – חוזר שמואל ואומר כלשונו.
– איש אלהים!
– ז"אָ… והוא מושיט לו יד; הוא רוצה לקרוא עוד לאשה ולבת.
– לא, דייט"ש, לא, לא לדבר הזה נתכּוַנתי עכשיו… משהו אחר רוצה אני לבקש ממך… הרי אתה יהודי!
– אף אני… אמור לי, מה חסר לך?
– חולאת, לא עליכם?
קודם שהם יעברו את הגבול, נראה מה נעשׂה בינתים אצל הבעל-שם.
– לך קרא אלי את יונה החייט.
הולך הוא ומביאו.
– אמור נא, יונה, יכול אתה לקחת מידה בעין בלבד, שלא יהא האיש יודע כלל, שאתה לוקח את מידתו?
– ובשביל נשים גם כן כך?
– היינו הך, רבי!
– ורוצה אתה לעשׂות משהו למעני?
– עד חצי המלכות, רבי!
– אַהא, טריינה-מירל, מתכוון הרבי.
– לאילו מלבושים, רבי?
– וסחורה, רבי?
– טוב, רבי.
– אבל שיהיה בדיוק מהיום בעוד חודש.
אין היא שואלת לפשר הדבר, נוטלת את המלבושים והולכת.
– ואתה, אומר הבעל-שם לשמש, קח את מלבושיו של דוד’ל ושׂא אל בית-המדרש. אמור, אני ציויתי שיתרחץ וילבש, ויכנס וישב עם אמו, עד שאני אקרא להם.
רוצה כבר השמש ללכת.
באים מיד כל הנקראים, מבקש אותם הבעל שם לישב, ולשמש שחזר הוא אומר להכּנס אל הבת ויצווה להכין כבּוּד.
– איזה מין כבּוּד, רבי?
– עכשיו הבֵא נרות, יותר נרות.
ועושה הוא כך, השמש. ומיד כשהוא מביא ומכניס פמוטות עם נרות ומעמיד אותם בכאן ובכאן על השולחן, באה ומתעכבת לפני פתח הבית עגלת-כּילה, יורדים מן הכילה שמואל והדייט“ש, והדייטשיכ”י, והבת, ונכנסים הביתה.
– שלום עליכם, אברהם!
ומושיט לדייט"ש את ידו.
– סקאצ“ל קומ”ט19, נשים! שבנה!
הם נבהלים ומשתוממים ומתיישבים; הדייטשיכ"י עם הבת, כמובן ליד שולחן מיוחד.
– ועכשיו, דייט"ש יקר – מחייך הבעל-שם – אמונה בי, רואה אני בעיניך, כבר יש לך… ספר לנו, איפוא, קודם כול, כיצד נתעשרת. ואתה שמואל, פתח במקצת את הדלת, - מחייך אליו הבעל-שם, – עשה סדק, שם יושבת זוגתך טריינה-מירל, והיא אוהבת לשמוע מבעד לסדק.
שמואל מציית ברצון גמור, והדייט“ש אברהם מספר, בלשון דייטשמרי”ש, אבל מבינים אותו.
– שומע אתה, שמואל? – אומר הבעל-שם לשמואל, שכבר לא זז מן הפתח עם הסדק הפתוח – העצים שלך!
– אני שומע, רבי, אני שומע! – משיב שמואל ואינו פונה אף-על-פי-כן מן הסדק.
והדייט"ש סבור, שהוא צריך להצטדק, והוא מסביר, שעל- פי דין עצים כאלה, שגרפם השטפון, הפקר הם… ומספר, כמה בזול קנה את העצים… וכמה הרויח בהם… סך כסף הגון.
– וכסף – מפסיקו הבעל-שם – דרכו שהוא הולך אחר כסף… ובמהרה נולדה אצלך הבת יחידה… בלי עין-הרע, בתולה נאה… נערה, כפי שאומרים אצלכם, משולה לזהב… כבר כלה?
מספר הדייט"ש, שהציעו לבתו שדוּכים מן היפים והטובים ביותר, אבל יסוֹר נתייסרה במחלה. כיוָן שמראין לה חתן, מיד יש לה בחילה, נעשׂה לה לא טוב, ואם אין מוציאים אותה מהר, הריהי נופלת ומתעלפת.
כך? – מפסיקו הבעל-שם בבת-שׂחוק, – זהו בסך-הכל צערך וזוהי כל צרתך? ואני, רואה אתה, אברהם דייט"ש, אראה לה חתן, ולא זו בלבד שהיא לא תתעלף, ולא תרגיש שום בחילה, אלא היא תרוץ לקראתו בזרועות פתוחות!
– שמואל, תן לאשתך ולבנך להכּנס.
ואין טריינה-מירל מניחה שימתינו לה, היא נכנסת ונשארת עומדה כמסומרת למקומה ליד בעלה, ובא ונכנס אחריה – דוד’ל… והנער עם הנערה רואים זה את זו, ונפחדים, בהביטם זה אל זו, ומחוירים, ומיד מסמיקים… ושלא ברצונם צועדים הבחור והבחורה כמה צעדים זה כנגד זו וזו כנגד זה, ונשארים עומדים במבוּלבּל, במבויש, ורק בקושי הם מסירים עיניהם זה מעל זו וזו מעל זה בעל-כרחם ומשפילים את ראשיהם, מבולבלים.
– נו, נערה, – שואל הבעל-שם – אין לך בחילה? חתן זה רוצה את?
– ואתה, דוד’ל, רוצה בכלה זו?
– ענה דוד’ל!
– הן, רבי!
בתנאים ציוָה הבעל-שם לכתוב, שאברהם דייט"ש מוסר את כל הונו נדוניה לבתו… והן אבות החתן והן אבות הכלה יהיו סמוכים כל ימי חייהם על שולחן הבנים.