"אֲנִי חֲסֵרָה לְעַצְמִי"
המשוררת מחוללת מהפכה שלמה בקובץ שלפנינו ומחלקת את תחומי המגדר הנשי, הנע בין 'המציאות' - מחד, לבין המופשט והאי ודאי - מאידך .
בספרה הנוכחי, ניכרת גם מילת הקסם: 'נכונות' (שהייתה חסרה עד כה), להקשיב 'לאני' הפנימי.
התרחישים באים בעוצמות משתנות. כתיבתה היום מוצאת עצמה יותר 'ממוקדת מבט' (ובוחנת לב וכליות), גם לסדרי ההעדפות, תפנית נורמטיבית. וכמו למצוא איזושהי 'אמת' עובדתית (שלא בלטה כל כך לעיניה עד כה...) וכך נרשם (ע' 28): .."הָאִמָּהוּת הִיא חוֹר שָׁחוֹר בּוֹלֵעַ עַצִמִיּוּת./הַזּוּגִיּוּת הִיא חוֹר שָׁחוֹר בּוֹלֵעַ אִשִׁיוּת"..
מכאן, נפתחת המשוררת לקראת שאיפת אנרגיות חדשות שעתידות להעניק הרפיה פיזית (לגוף); ורוחניות (לנפש); כמו להיוולד מחדש. אלא שהפעם הלידה נעשית מזווית ארס-פואטית (ע' 23): .. "דַּפֵּי הַתְּרִיס/נִפְתָּחִים כְּסֵפֶר"..
הנה כעת ברור מעל כל צל של ספק שעולמה הרגשי, עומד במרכז המהות. כוחותיה נשאבים מעצם דליית המידע הפנימי - הבא לידי ביטוי במעשה הכתיבה המשחררת.
למסעה זה, נלווית בת-קול (ע' 14): .."אֲנִי מֻקֶּפֶת סְפָרַי"..//.."אֲנִי עוֹשָׂה אַהֲבָה עִם/עֻבָּרִי הֶחָדָשׁ/שֶׁגּוּפִי בְּתוֹכוֹ"..//.."מְחַפֶּשֶׂת בְּסִפְרִי/אֶת נִשְׁמָתִי,/שֶׁתָּבוֹא"..
.."הַשְּׁבִיל נוֹשֵׂא אוֹתִי לְחֶבְיוֹנֵי סוֹדוֹתַי"..//.."אִתִּי רַק קוּלְמוֹסִי וּפִנְקָסִי/כֻּלִי תַּדְהֵמָה"..
.."לְאַחַר שֶׁתֶּחְדַּלְנַה הַהִשְׁתַּקְּפֻיוֹת"..//.."אָחוּשׁ אֶת עַצְמִיּוּתִי,/בָּהּ הָיִיתִי אַךְ צֵלָע/אַחַת/מִגּוּפוֹ שֶׁל אָדָם"..
ובמשפט שלישי ומסכם (ע' 18) מסתמנת נחישות והחלטה: .."אָסִיר אֶת הַחֶבֶל הַמְאַיֵּם הַמִּשְׁתַּלְשֵׁל/בֹּקֶר בֹּקֶר/אֶפְתַּח לְעַצְמִי שְׂדֵה רְאִיָּה חָדָשׁ"..
לקראת עשיית מהפכה בחשיבה, זקוקים 'לשקט' כזה שאינו גורם הפרעות. 'לקשב הטוטאלי לנפש' - במסעו אל לב ליבן של הנקודות הקריטיות, מהן צומחת ומתהווה הכתיבה האישית, הסגולית.
כמו בספריה הקודמים, כן בקובץ הנוכחי, אין המשוררת נוטה לדלג על עברה. היא נולדה אל עולם מנוכר שלא חפץ בה כי בהיוולדה, מתה הורתה. ואותו 'ענן שחור', חותם היתמות הותיר בנפשה שבר עמוק כאוקיינוס. ולמרות שהיו ניסיונות רבים ביצירותיה לטשטש את הכאב, הנה בספרה הנוכחי מתפרצים השירים ביתר חריפות וביתר עמקות ומנתבים עצמם אל הכתב (ע' 25): .."אִשָּׁה שְׁקוּעָה בְּאָפֹר,/הַחַיִּים מְמָאֲנִים לְחַיֵּךְ אֵלֶיהָ"..//.."שׁוֹכֶבֶת בְּהַשְׁלָמָה נִצְחִית./יוֹדַעַת שֶׁאֵין מָנוֹס".. (רישום מעודן על הורתה). בשיר מקביל (ע' 170) רשמה: .."חַיִּים תַּחַת חַיִּים הֵם חַיַּי - /אֲשַׁלֵּם לְהַחֲיוֹתָהּ/עַד בּוֹאִי לְהִתְקַבֵּל בְּחֵיקָהּ"..
ניסיונותיה בחיים לימדו אותה היאך ניתן לטשטש כאבים ורגשות, תחת מסווה 'המסכות' הם הם אשר שימשו אותה בנאמנות (ע' 127): .."הַמַּסֵּכוֹת הָיוּ מוּכָנוֹת"..//.."שְׁאָר הַמַּסֵּכוֹת, לַמַּצָּבִים הַמִּשְׁתַּנִּים,/מוּכָנוֹת בָּאָרוֹן"..
הרף קיומן של 'המסכות' בחייה, מורגשת פתיחות בקובץ שלפנינו. ובעיקר, מוכנות - לקבל 'מצבים משתנים' גם ללא ההזדקקות למסכות.
בהמשך, מתאמתים עם 'האמת' וכותבים (ע' 112): .."מְחַכִּים הַשְּׁבָרִים לְאִיחוּי,/אֵין בָּהֶם חָסֵר. אָסַפְתִּי אוֹתָם אֶחָד אֶחָד/יוֹדַעַת שֶׁאֶמְצָא מְקוֹמָם"..//.."שֶׁאֶטְרַח אֲצָרֵף מֵחָדָשׁ, בְּהַדְבָּקָה עֲדִינָה./אִם לֹא יִצְלַח – אֲשַׁבְּצֵם לִשְׁלֵמוּת חֲדֲשָׁה/שֶׁתַּנְהִיר כֵיצַד נִתָּן לְאַחוֹת"..//.."וְיכֹלֶת הַהִתְחַדְּשׁוּת גַּם לְאַחַר"..//.."אֲנִי יוֹדַעַת, מִתּוֹךְ הַשְּׁבָרִים,/לְחַבֵּר עַצְמָהּ בְּעָצְמָה"..
רגע ההארה להיווצרות 'האיחוי המושלם של הנפש' מגיע בשיר (ע' 123-124): .."מִפְלָס אַחַר מִפְלָס יְקַדֵּם אוֹתָךְ/הֵאָחֲזִי וְאַל תִּפְּלִי אֶל הַבּוֹר שֶׁמִּתַּחַת/וְאַל תַּמְתִּינִי הַרְבֵּה -/דַרְכָּם שֶׁל פְּתָחִים, שֶׁהֵם חֲמַקְמַקִים/וּמִי יוֹדֵעַ אִם הַפֶּתַח/יַמְתִּין לְמָחָר"..
ברגע של 'פיכחון' שואף הנפש בכל מעודו להשתקם. תת- ההכרה עֵר לכך, שרק בכוח הרצון בלבד יקום הדבר. כי הסיכוי לחיות חיים חדשים, נתון להחלטתו הרגעית לאחוז בשתי ידיים באותה הזדמנות בלתי חוזרת, ולא להרפות. ובכך, להישאב החוצה אל האור.
אהבת הכתיבה והשפה העברית העתיקה ופענוחה הוא כמזור לנפשה השסועה.
למשוררת אורה עשהאל, אלא מרחב נשימה אדיר, בו למילותיה מתווסף צליל ענוג המשקף את התוֹךְ.
בְּבַיִת סָמוּךְ לִרְחוֹב רָשִׁ"י"..
ובשיר אחר (ע' 155-157) נרשם: .."שׁוּרָה רִאשׁוֹנָה שֶׁל הַשִּׁיר הַנִּכְסָף, שֶׁתַּזְכִּיר,/מִתּוֹכָהּ אַמְשִׁיךְ וְאֶכְתֹּב בְּמִלִּים עִבְרִיּוֹת/אוֹתִיּוֹת שֶׁצָּמְחוּ מִנִּבְכֵי הַחוֹלוֹת -/הוּא הַשִּׁיר שֶׁיִחְיֶה לְעוֹלָם"..
לוֹמַר בּוֹ שִׁירָה"..
הנוצרות בטבע. נשבית שוב ושוב ביופיו ובקסמו האסטטי (ע' 52): .."אוּלַי זֶה הַסְּתָו שֶׁהֵבִיא/אֶל חַדְרִי אֶת מוֹפַע הָאוֹר הַנִּשְׁבָּר"..//.."שְׁלוֹשָׁה צְבָעִים מֻבְחָנִים/מֻנָּחִים זֶה בְּצַד זֶה/נוֹצָרִים לְלֹא הִתְעָרְבוּתי"..
עשהאל תרה אחר 'המהות' האישית והאנושית.
ואולם למקרא משפטה בשיר (ע' 92): .."יוֹדַעַת פְּרִיחָה מְאֻחֶרֶת/אֶת סוֹד קְצוֹת הָעֲצַבִּים"..//.."בְּמִשְׁכָּנָהּ שֶׁמֵּעֵבֶר לְיַם הַסְּפָרִים"..
הַמְסַלְּקִים אֶת הַחֹשֶׁךְ"..
נראה אם כן, כי במסעה הארוך הגיעה אורה עשהאל אל הפינות הכי נידחות שם היא מוצאת את שלמות הנפש והרוח. וגם אם ירבצו מכשולים לפתחה, 'השלום' כבר בנפשה. על כן היא תדע להתגבר ולצאת מחוזקת, כי למדה השלמה מהי, בנחישות ובנחרצות (ע' 96): ..."לָמַדְתִּי לְאֱהֹב אֶת הַשַּׁלֶכֶת הַצְהֻבָּה עַל הַשְּׁבִיל"..//..
"עוֹד מְעַט אֶפְשָׁר שֶׁהַגֶּשֶׁם יָבוֹא/כְּשֶׁהַכְּבִיסָה/כְּבָר תְּלוּיָה עַל חֶבֶל"..
בחובו פילוסופיית חיים שלמה.
אדלינה, זו רשימה מעניינת המעידה על קריאה מורכבת, ורגישה!
לגבי הספר אהבתי את המלים.."יוֹדַעַת פְּרִיחָה מְאֻחֶרֶת/אֶת סוֹד קְצוֹת הָעֲצַבִּים"..//.."בְּמִשְׁכָּנָהּ שֶׁמֵּעֵבֶר לְיַם הַסְּפָרִים"..
אשרייך אורה שזכית, שאדלינה קליין תכתוב רשימת ביקורת על ספרך החדש.
התרשמתי מאוד מהמאמר שכתבת הנוגע בחוכמת החיים ובנקודות רגשיות של האני הפנימי.
למאמרי על ספרה של אורה .