לכאורה, ישראל צריכה לקבל ציון מזהיר במבחן הטיפול שלה בתעשיית ההיי־טק. אפשר לומר שהמדינה זיהתה את הפוטנציאל מוקדם מאוד, הרבה לפני שהתעשייה הזו החלה להניע את העולם, והבינה כי יש בישראל את היכולות, הידע ואת הצורך כדי להקים כאן תעשייה משגשגת. לכאורה, ישראל הצליחה להניע תהליכים שהובילו להקמת תעשייה בעלת יכולות תחרותיות גלובליות מרשימות שמעסיקה מאות אלפי עובדים בתנאים טובים ובשכר הוגן.
שאלת היקף המעורבות הנדרשת מהמדינה בתעשייה, הנתפשת אקס־טריטוריאלית למשק מעוררת דיון נוקב. אחת הטענות היא שללא התערבות המדינה בשוק החופשי, לא היתה קמה כאן תעשייה עתירת ידע. נגד טענה זו נטען כי ישראל מעולם לא ניהלה מדיניות מוסדרת לעידוד ההיי־טק. הטוענים כך אומרים כי התעשייה צמחה רק בגלל האופי היזמי של הישראלים, הידע והרצון ללמוד, וכן בשל לחצים חיצוניים כמו איומים צבאיים, מיעוט משאבי טבע והעלייה הרוסית בשנות ה–90. לטענתם, המדינה לא כיוונה מעולם את התעשייה למקום שבו היא נמצאת היום, אלא רק טיפלה בכמה חסמים נקודתיים ובעיקר לא הפריעה.
רבים מאמינים כי עכשיו, לאחר שהתעשייה הוקמה, יהיה נכון מצד המדינה לצמצם את המעורבות שלה ולתת לכוחות השוק לעשות את שלהם. עם זאת, גם הדוגלים במעורבות מינימלית של המדינה בשוק החופשי מבינים כי בזירה הגלובלית הנוכחית, למדינות יש תפקיד חשוב ביצירת התנאים המאפשרים צמיחה של תעשייה עתירת ידע. יש המאמינים שהמדינה צריכה להשקיע ישירות כספי ציבור במחקר ופיתוח ‏(מו”פ‏), ואחרים טוענים כי עליה לעודד מו”פ באמצעות הטבות מס לחברות או העובדים. בשני המקרים מדובר בהפניית משאבים ציבוריים כדי לעודד את התעשייה.
כך או כך, נראה שיש הסכמה רחבה על כך שהצלחת ההיי־טק המקומי היא שאיפה ציבורית, אף שהיא משרתת כיום בעיקר קהילה מוגבלת של יזמים, משקיעים והיי־טקיסטים שנהנים מפירותיה. הרחבת חלקה של התעשייה עתירת הידע מכלל הפעילות הכלכלית בישראל וצירוף חלקים נוספים מהחברה אליה יעלו את רמות השכר, ישפרו את הביטחון התעסוקתי הירוד ויעלו את רמת החיים. הנה כמה מהבעיות שמעיקות על תעשיית ההיי־טק המקומית.
מי יניע את תעשיית ההיי-טק?
הנתונים שהצגנו כאן בשבוע שעבר מצביעים כי מצבו של ההיי־טק הישראלי טוב. עם זאת, המגמות ארוכות הטווח מצביעות שחלה שחיקה הדרגתית אך ברורה בהישגים הציבוריים של התעשייה. חלקם של ההיי־טקיסטים מכלל השכירים הולך ויורד, ופער השכר בינם לבין שאר השכירים נותר גבוה מאוד בקנה מידה עולמי.
קטר ההיי־טק הפסיק למשוך את הקרונות, והפער בין בני המזל שעלו על הקטר לשאר הנוסעים ברכבת מתרחב. במקביל, ניתן לראות מגמה רב־שנתית ברורה של הסרת אחריות המדינה מהתעשייה. שיעור המשאבים המופנים מתקציב המדינה למו”פ נחתך במחצית ב–20 השנה האחרונות, תקציבי המדען ירדו, וגם ההשקעה באקדמיה.
אם לשפוט רק לפי מגמות אלה, המדינה החליטה לכאורה שתעשיית ההיי־טק הגיעה למיצוי ההשפעה החברתית שלה - ואין עוד צורך בעידודה. אבל ייתכן מאוד שהמדינה רוצה להמשיך ולהצמיח את התעשייה ולמצות ממנה עוד ערכים וחברתיים, אך עושה זאת בדרכים שאינן אפקטיביות מספיק.
אבי חסון, המדען הראשי במשרד הכלכלה ולשעבר איש הון סיכון, הוא תומך ברור במעורבות ממשלתית. “בעיני יש רציונל עמוק למעורבות”, אומר חסון. “בתחום החינוך, למשל, הממשלה היא השוק. אני לא טוען שהצורה שבה אנחנו פועלים היא אופטימלית, אבל היא בכיוון הנכון - אנחנו לא מחליפים את כוחות השוק, אבל כן מטפלים בכשלים. המדינה צריכה להתמקד בתשתיות ולעשות דברים שהמגזר הפרטי אינו יכול או אינו רוצה לעשות בשל היעדר כדאיות כלכלית מיידית. יש ערך למעורבות הממשלתית, בוודאי במו”פ וביצוא. למשל, חברות פרטיות קטנות נרתעות מהשוק הסיני בגלל פערי ידע. המדינה יכולה לגשר על הרבה מהקשיים האלה. יש לנו אינטרס שותף להקטין סיכונים ולעודד את החברות לייצא”.
מייקל אייזנברג, שותף בקרנות ההון סיכון אלף ובנצ’מרק, מתח באחרונה ביקורת נוקבת על התנהלות המדינה בעקבות הטיפול הפופוליסטי, לדבריו, במשבר הפיטורים בטבע. “הממשלה צריכה להשקיע באנשים ובחינוך שלהם במשך כל החיים, לא רק בבתי ספר ובאקדמיה”, אומר אייזנברג. “לחברות כמו טבע, צ’ק פוינט או כל חברה רווחית אחרת יש תמריץ גדול להגדיל כל הזמן את רמת ההכשרה של עובדיהן. יש מקום לתת לחברות כאלה הטבות מס, אבל הן צריכות להיות כרוכות בכך שהן יחנכו ויכשירו את עובדיהן להתקדם כל הזמן בסולם הטכנולוגי. הנושא של ייצור ומפעלים חלף מהעולם. בכל פעם שמשקיעים בברזלים ובטכנולוגיה מתקדמת, זה גורם ישיר לפיטורים - הפיריון עולה, וצריך פחות אנשים. החוק לעידוד השקעות הון מעודד פיטורים באופן מובנית. טבע לא עשתה דבר נגד החוק, אבל זו לא היתה כוונת המחוקק. לשון החוק כיום היא בעייתית. ממשלת ישראל וממשלות ככלל אינן יכולות להדביק את הקצב של הטכנולוגיה והתעשייה בעולם”.
לצד החברות המקומיות, הקימו בישראל מרבית חברות הטכנלוגיה הרב־לאומיות הגדולות מרכזי פיתוח שמייצאים שירותי מו”פ. במובנים רבים הנוכחות של מרכזי הפיתוח הרב־לאומיים נתפשת כמובנת מאליה ולא כייסוד משמעותי בכלכלה הישראלית שצריך לעודד ולתמרץ. “למרכזי הפיתוח הרב־לאומיים יש תפקיד חשוב בכלכלה שלנו, אך הנוכחות שלהם כאן אינה עדיין בת קיימא”, אומרת ארנה ברי, סגנית נשיא ומנהלת מרכז המצוינות ב–EMC ולשעבר המדענית הראשית במשרד התמ”ת. “ישראל נמצאת בנחיתות מול סינגפור או אירלנד בהקמת מרכזי פיתוח של חברות בגלל שער המטבע ומפני שמדינות אחרות נותנות יתרונות עצומים בתשתיות ובהטבות מס”.
ברי מכירה את המעורבות הממשלתית - הן מצד הממשלה והן מצד החברות הרב־לאומיות. היא מזכירה את הביורוקרטיה כגורם נוסף המרתיע את החברות: “בישראל, החברות מוצאות את עצמן מתמודדות מול רמת ביורוקרטיה גבוהה. זה מונע מהן להעריך עד כמה יקר לפעול כאן. אתה מגלה שהשקעת הרבה יותר כסף ממה שחשבת, כי לוחות הזמנים לא הסתנכרנו עם התחשיב הכלכלי”.
באחרונה פירסם מכון ראות מחקר שכותרתו “חדשנות מדעית טכנולוגית: דרושה יד ממשלתית מכוונת”. מסקנות הדו”ח, העולות מכותרתו, יוצגו היום בכנס שעורך המכון.
רואי קידר, מנכ”ל המכון ואחד ממחברי הדו”ח, מזהיר כי “המודל הישראלי, שהיה ייחודי בעבר, כבר אינו כזה. מדינות רבות משקיעות בחדשנות משאבים רבים. אך הכוח שבעבר היה מרוכז בידי מדינות עובר לתאגידי ענק. כיום, מדינות נאבקות ביניהן על תאגידי הענק ומעניקות להם תמריצים בלתי־מבוטלים. מדינות אחרות נוקטות מדיניות פרו־אקטיבית ומקצות משאבים רבים ליצירת יתרון תחרותי. בשוק הישראלי יש בעיות אינהרנטיות. תרבות האקזיטים, הריחוק מהשווקים הגדולים והקושי לגייס הון מקשים למשך זמן על התשתית העסקית שמזינה את החדשנות. המדיניות הממשלתית של ‘תנו לשוק להוביל’ אינה מתווה כיוון, והמשק ממשיך לדשדש. המסקנה העיקרית של העבודה שלנו היא שמודל מדינת הסטארט־אפ הישראלי אינו בר קיימא - וללא טיפול ממשלתי, ישראל עלולה לאבד את ההובלה שיש לה כיום”. מלבד קידר, ערכו את המחקר עבד עאסלה, ראש הצוות לחדשנות מדעית־טכנלוגית במכון ראות, ושי מעוז, חבר המכון.
אז מהי הדרך עבור המדינה ליטול אחריות כגורם שמכוון תהליכים כלכליים ולעורר מחדש את הצמיחה שידע ההיי־טק בשנות ה–90? אחד המקומות המרכזיים שבהם נדרשת מעורבות ומדיניות ממשלתית הוא הכשרת ההון האנושי - תחום שכבר נמצא באחריות ממשלתית, אך ללא מדיניות ברורה שתכוון את האזרחים להגיע לאותם מקומות נדרשים בעלי ערך מוסף גבוה.
“בישראל המדינה היא מונופול בתחום הזה”, אומר חסון. “מי דואג לפיתוח ההון האנושי? משרד החינוך, הצבא, מוסדות ההשכלה הגבוהה - בניגוד לארה”ב, למשל, שבה הרבה מהאחריות והמימון נמצאים בידי הפרט עצמו. ההורה מחליט איפה הילד יילמד ואם הוא יחסוך ללימודים גבוהים, ולכן הוא גם מתכנן בצורה אופטימלית. פה הכל נמצא תחת המדינה - משרד החינוך, משרד האוצר, משרד הכלכלה, הות”ת ‏(הוועדה לתכנון ולתקצוב של מערכת ההשכלה הגבוהה‏). לא בטוח שכל המערכות מסונכרנות ומכירות זו את הצרכים של רעותה”.
תחום נוסף שבו יש חשיבות להתערבות ממשלתית הוא השקעה במחקר ופיתוח טכנולוגיה, לא רק בתעשייה אלא גם באקדמיה. “התמיכה הזאת אפקטיבית מאוד והתשואה עליה גבוהה”, טוען חסון. “מונחי התשואה בחוק המו”פ מוגדרים בצמיחה, תעסוקה ויצוא. הרבה מדינות רואות בזה השקעה במגוון דרכים, למשל, למנף כספים מהשוק הפרטי דרך ההשקעה והקמת תשתיות”.
כדי להרחיב את השפעת ההיי־טק ולהגדיל את הפריון בישראל, הממשלה יכולה גם להרחיב את מעגלי ההשפעה שלו לאוכלוסיות חדשות, אזורים גיאוגרפיים חדשים ותעשיות נוספות. “אומרים שישראל היא מדינת מו”פ ולא מדינת ייצור, אבל מו”פ נוגע באוכלוסייה צרה מאוד”, אומרת ברי. “הממשלה יכולה להטמיע טכנולוגיה בתעשייה המסורתית כדי להפוך חלק גדול יותר מהתעשייה היצרנית לתעשייה בעלת פריון גבוה בשוק התחרותי. יש הרבה דברים שדיברו עליהם בעבר ולא הובאו להגשמה אחרי ועדת מקוב ‏(ועדה שבחנה דרכים לעידוד הפריפריה והתעשייה; א”ט‏ וע"א). היה צריך, למשל, להקים על בסיס תשתיות תקשורת פרטיות שירותי ענן ממשלתיים שנותנים שירותי תקשוב לתעשיות המסורתיות. כמו כן, היה ניתן להקציב סכום לשם הטמעת טכנולוגיה בתוך תעשיות מסורתיות ולהפוך אותן לתחרותיות יותר. איבדנו חמש שנים בתהליך הזה”.
ברי גם מצביעה על חשיבות הנגב כמקום שבו המדינה צריכה לייצר מקומות עבודה לאנשי טכנולוגיה, ובהם הנדסאים וטכנאים שהשתחררו לאחר שמילאו תפקידים טכניים בבסיסי צה”ל ביזור. “צריך להרחיב מיד את נפח המו”פ בבאר שבע, במכללות ובאוניברסיטה, כדי שייווצר כוח אדם טכנולוגי יצרני במספרים גבוהים יותר, ואז הביקוש וההיצע יורידו את השכר למחיר סביר במשק”, אומרת ברי. “הבעיה היא שפעם משקיעים ופעם לא. צריך לייצר פה הרבה יותר יציבות”.
אחת הבעיות המרכזיות שעליהן מצביעים במכון ראות היא חוסר מדיניות, או, לדברי קידר, “היעדר מוח מרכזי שמסוגל לזהות במועד את האתגר ולגבש לו מענה הולם”. לטענתו, “דווקא התחושה שאנחנו בדרך הנכונה עלולה לסמא אותנו מפני הצורך למצוא פתרונות יצירתיים למציאות משתנה. חייב להיות בישראל עיסוק בלתי־פוסק של גוף מרכזי מטעם הממשלה בבחינת היכולת שלנו להתמודד מול אתגרי העתיד. בישראל של היום אין חזון אחד שרותם את המגזרים השונים לאותו הכיוון”.
קידר אומר כי יש מחסור בפלטפורמות שמקשרות בין האקדמיה, המגזר העסקי והמגזר הממשלתי, ויש יכולת מוגבלת בלבד לבצע מחקרים תשתיתיים עבור כלל המשק. עוד הוא אומר כי התשתית המוסדית הקיימת ‏(כמו האוניברסיטאות ומכוני מחקר‏) נמצאת בתת־מימון לעומת המקובל בחו”ל.
ניסיון העבר מלמד שגם כשהיו תוכניות ממשלתיות, כמו תוכנית “יתרון יחסי” שקידם מנכ”ל משרד האוצר לשעבר חיים שני, לעידוד תעשיית ההיי־טק, הממשלה לא הצליחה לקדם חזון זה. “קיים פער בין המדיניות הממשלתית לצרכים של התעשייה”, אומר חסון. “הפער הראשון הוא רמת הניהול. למערכת המשלתית אין גמישות לייצר פתרונות מגוונים. צריך לומר את האמת: לפני 20 שנה היינו מובילים עולמיים בחדשנות ובמדיניות. זה השתנה, ועכשיו יכולת התנועה שלנו מוגבלת ואנחנו מאבדים את זה. מדינות אחרות מתחילות לעבור אותנו, ואנחנו צריכים להתאים את המדיניות לאתגרי המחר. זה קשור לכלי הפעולה, לתוכניות ולמימון.
“המקום השני שבו יש פער הוא התיאום והתכנון. איך עושים דברים שהם חוצי משרדים ויחידות ואיך מבצעים מדיניות? קחו למשל את ניהול ההון אנושי. בדברים האלה הממשלה כושלת כישלון מר. בכל פעם שנדרשת מעורבות בין־משרדית או משהו שקרוב לכך, זה לא עובד. צריך יותר תקציבים, יותר גמישות במבנה ההפעלה ועבודה מתואמת יותר”.
לדברי חסון, “לא בטוח שמה שאנחנו צריכים הוא עוד ועדה ועוד תוכנית. למעשה, כולם יודעים מה צריך לעשות, אך צריך להיערך לכך שזה לא יהיה פשוט. שינוי מדיניות לא יביא תוצאות מיידיות. להבדיל מעולם הטלקום, למשל, ששם נדרש אקט אחד של רגולציה שהיה כרוך בקבלת החלטה פוליטית מנהיגותית. בעולם שלנו נדרשת פעילות ארוכת טווח ומתמשכת עם גוף מרכזי, כמו ‘רשות החדשנות’ או ‘רשות לתעשייה עתירת ידע’, שיסתכל על הנושא ויריץ אותו למשך שנים.
“ההיי־טק פועל בסביבה היפר־תחרותית שאי אפשר להשוות לשום תחום אחר. קצב השינויים בו גבוה מאוד והוא רק הולך להשתנות מהר יותר. מה הממשלה צריכה לעשות? להבין את הסביבה ולהתאים את עצמה לשם. הממשלה צריכה ליצור את המבנים הניהוליים וחיבור עמוק לתעשייה כדי שהבנת הצורך, תפירת כלי הביצוע, תיקון הכלי והתאמתו יקרו במעגל מהיר מאוד”.
חסון, כעובד ציבור בתפקיד, ממתן את אמירותיו לגבי חוסר התפקוד של המערכת הציבורית. עדן בר טל, שפרש באחרונה מתפקיד מנכ”ל משרד התקשורת, מרשה לעצמו להיות הרבה יותר ישיר. “המערכת הציבורית אינה מוכוונת לתוצרים, אלא ממוקדת בתהליכים, סמכויות ויציבות תעסוקתית”, אמר בר טל בראיון ל–TheMarker לפני כמה חודשים. “המערכת מתנהלת במעגלים. זה סמוי מהעין, אך בתנאים כאלה הצלחות הן נדירות יחסית. למנכ”ל של משרד ממשלתי אין כלים אמיתיים שמאפשרים לו לנהל. אם הוא רוצה להגיע להישגים, הוא חייב לנקוט אמצעים בלתי־שגרתיים. לדרוש תוצאה בלי לתת כלים זה לא רציני”.
ההצלחה המסחררת של ההיי־טק הישראלי מסתירה כשלים רבים שכבר עצרו את התפתחות התעשייה וצפויים לפגוע בתחרותיות הגלובלית שלה בטווח הבינוני והארוך. אין חולק על כך שתפקיד המדינה הוא לטפל בכשלים אלה, אך יש פחד אמיתי מפני מעורבות יתר של המדינה בתעשייה כל כך שוקקת ומהירה. הדרישה לתקציבים מוגדלים, מענקים והטבות מס אמנם חוזרת שוב ושוב מפיהם של חלק מבכירי התעשייה, אך הנושא שמאחד את כולם הוא ההון האנושי. מערכת ההכשרות הישראלית, בין שבחינוך התיכוני והאקדמי ובין שבהסבות והכשרות מקצועיות, אינה מותאמת לדרישות המשתנות של התעשייה.
הבעיה אינה רק בטיוב כוח האדם. חוקי העובדה וחוקי עידוד השקעות מיושנים ואינם מצליחים לעמוד במטרותיהם העיקריות: ייצור מקומות עבודה מתגמלים והבטחת תעסוקה גם בשוק היפר־תחרותי כמו ההיי־טק.
מהדברים עולה מסקנה נוספת, פסימית בהרבה. מרבית אנשי השירות הציבורי שעמם נפגשנו ושוחחנו, מודעים לבעיה אך משוללים יכולת לשנותה. רבים מהם הותשו בשל ההתמודדות הקשה מול המערכת. אנשים כמו שני, לשעבר מנכ”ל האוצר ומנכ”ל נייס לפני כן, עשו מאמץ עז לשנות, אך נתקלו במערכת כבדה ופופוליסטית, העסוקה בעיקר בשימור המצב הקיים. גם השינויים והרפורמות שעברו בהצלחה את הביורוקרטיה והפוליטיקה התגלו כבעלי אפקטיביות מוגבלת, במקרה הטוב.
“שוב העליתם את הטכנולוגיה הישראלית על המפה העולמית. אני מחכה לסטארט־אפ הבא שלכם. זה חשוב”, אמר ראש הממשלה, בנימין נתניהו בברכתו המצולמת לנועם ברדין, המנכ”ל שהוביל את מכירת ווייז לגוגל ביותר ממיליארד דולר. הצלחת ההיי־טק היא גאווה לאומית, כזאת שגורמת לראש הממשלה לנצלה כיחסי ציבור, אך אולי כאן גם טמונה הבעיה הגדולה - אין תחושת משבר אמיתית בקרב קובעי המדיניות. הצלחת ההיי־טק מובנת מאליה, ואין רצון אמיתי לגרום להצלחה זו להגיע לחלקים נוספים מהעובדים במשק. ללא תחושת משבר, הטיפול נדחק נמוך בסדר העדיפויות.
בכתבות הבאות בסדרה נתמקד פחות בבעיה ויותר בפתרונות האפשריים. פתרונות אלה דורשים מעורבות של המדינה, ולא יושגו רק על ידי כוחות השוק החופשי.