בכורה טלויזיונית לסרט "ילדי פרא", זוכה פרס חביב הקהל בפסטיבל ירושלים לקולנוע, היא הזדמנות טובה לבחון כמה מסרטי הדוקו הישראלים שעסקו בנוער ובהתבגרות בשני העשורים האחרונים. ואיך פרנסואה טריפו קשור לזה?
"ההיסטוריה הזאת היא אותנטית. היא מתחילה ביער צרפתי ביום קיץ אחד ב-1789" - כך נפתח סרטו העלילתי עטור השבחים של פרנסואה טריפו "ילד פרא" מ-1970. טריפו שגדל ברובע פיגאל הפריזאי הידוע לשימצה, בן להורים ממעמד הפועלים, היה נער פוחז ומורד שלא שרד מסגרות חברתיות וחינוכיות. עזוב לנפשו, ישן ברחובות ומסתבך בצרות, הוא נזרק לבסוף למוסד לעבריינים צעירים. הסיכויים שלו לעצור את הדהירה במדרון החלקלק אל העליבות או הפשע היו נמוכים בהרבה, אלמלא התמלאו שלושה תנאים חשובים ביותר: נוכחותו של מנטור אכפתי שנכנס בוואקום ההורי, תשוקה יצירתית לביטוי עולמו הפנימי, ומציאת שפה וערוץ תקשורת עם העולם סביבו.
כשבגר טריפו, הוא נמשך באובססיביות לעיסוק תרבותי בנערים שננטשו ומתנהלים בשולי החברה הנורמטיבית. יום אחד, קרא ב"לה-מונד" על תופעת "ילדי פרא" ומכולם, הנער ויקטור, שגדל ללא מגע עם בני אנוש, ניצוד ביערות אברון והיה נתון לפרוייקט סוציאליזציה אגרסיבי, שׇבׇה את ליבו, והוא הפך את הסיפור לסרט.
הקונספט של ילדי פרא - יתומים, עזובים או אבודים, אשר כפרו במוסכמות החברה האנושית, אך חברו אליה בדרכם – היה תמיד מלהיב, והוליד לא מעט מיתוסים ואגדות. מוגלי, פיטר פן, התאומים רמוס ורומולוס, טרזן ובילבי, עסקו כולם בממשק שבין תרבות לטבע. כולם צעירים מספיק כדי שנראה דרך שכבת הגיל הדקה את הנסיבות שבנו אותם כ"פראים", אך בוגרים מספיק לעמוד בציפיות הנוקשות מבני גילם.
בחודש שעבר ציין האו"ם את יום הנוער הבין לאומי. עם פתיחת שנת הלימודים, כולם מדברים על חינוך, אך אובדי עצות באופן ההתייחסות לגיל הנעורים ומשמעותו בעיצוב עתידו של אדם. הסרט "ילדי פרא" ששודר אמש הוא סיבה טובה להביט בייצוג של נוער בתיעוד הישראלי. עיון בכמה מיצירות הדוקו, שנעשו בידי ישראלים בשני העשורים האחרונים, מעלה כי המצלמה מעדיפה נעורים כפי שנחווים על ידי קבוצות קיצון בחברה הנורמטיבית, והיא בדרך כלל משקפת אותם במבט המתפלא והסלחני השמור לפולקלור מהסוג של "ילדי פרא".
לפני כמעט 20 שנה יצא סרטו של תומר הימן "תומר והשרוטים" (2001). הימן ששימש אז כמדריך לנוער בסיכון במועצה המקומית אזור, היטיב לצייר תמונה נוגעת ללב של חוויית ההתבגרות הזכרית בעיר פריפריה. הסרט תיעד את נסיונותיו להוביל נערים פרועים שנפלטו ממסגרות חינוכיות ובאו מרקע סוציאלי מסובך, להעלות הצגה על חייהם האישיים. הקושי להיפתח אחד כלפי השני ולגלות אמיתות שיעמיקו את רבדי ההצגה, גרמו לתומר להפציר בהם להיחשף. הנערים בתמורה דרשו ממנו סימטריה, ושוויון ערך: "אתה לא הפסיכולוג שלי שאתה צריך לדעת עליי, אני גם צריך לדעת עליך!" דרש ממנו מאיר סרבן הכתיבה.
ואכן, תוך כדי ההפקה, שחייבה קירבה ומסירות, הם התוודעו לכך שתומר, מדריכם האהוב, הוא הומו. הידיעה הזו הציבה בפניהם דילמה שטִלטלה את יחסי הסמכות, וחייבה אותם לחשיבה ביקורתית ופתוחה. למרות תחושות הבגידה ההומופוביות הנערים היו אסירי תודה על השיתוף. גדולתו של מנטור משמעותי היא בסלילת דרך דו כיוונית של תקשורת בינו לחניכיו, בניגוד ליחסים היררכיים עם הורים. ההצגה עלתה לבסוף ב"צוותא", מול קהל גדול יחסית של משפחות ומכרים, והפכה למאורע מרגש ומאתגר שנתן להם תחושת ערך עצמי חסרת תקדים. מאחורי החזות הפרועה, הקשוחה והמרדנית הם חשפו נפשות שרוטות שמבקשות מזור, הזדמנות לשינוי, וכבוד סגולי.
כ-15 שנים מאוחר יותר, יצא סרטה של איילת אלבנדה "בחדר שלי" (2015). הסרט שקיבץ יומני יוטיוב מצולמים של בני נוער ברחבי הרשת, גיבש אמירה כואבת אך לא שיפוטית על מה שסוציולוגים אוהבים לקרוא "פני הדור": אותה קבוצה גילית חברתית, שייצוגיה הוירטואלים בסרט אמנם משקפים את החשופים והקיצוניים שבין בניה, אך מעידים רבות על מאפייניה הכלליים. גם כאן, טיפוסים מייצגים כמו נער הומו, נערה בולמית, טראנסקסואל, ונערה הרה הבוחרת ללדת את התינוק ולשלוח אותו לאימוץ, בועטים במסגרת המשפחתית-חברתית המקובלת אך עושים זאת תוך ייאוש מהערוץ ההורי, והתייחסות כמעט בלעדית ל"קבוצת השווים", בני גילם. עם הקהל הזה הם מייצרים קשר וירטואלי חמקמק, מציגים מולו את כישוריהם היצירתיים, ושואבים ממנו עידוד והכרה. כך למשל, לאחר שליאם הטראנסג'נדר משתף ברשת, שאימו גילתה את ערוץ היוטיוב שלו, מופיע הטוקבק העצבני של אחד מעוקביו הצעירים: "הם (ההורים) אף פעם לא שמעו על המילה פרטיות?!" כלומר, החשיפה האינטרנטית העצומה, נתפסת למרבה התדהמה כאינטימית, כל עוד ההורים, שנכשלו ו"פוטרו", נשארים בחוץ.
בפברואר האחרון יצאה סדרת הדוקו "נעורים" לשידור בהוט 8. הסדרה עקבה אחר כמה דמויות של נערים ונערות שבהיעדר יכולת טיפולית במשפחות הבסיס שלהם, או משנפלטו ממסגרות אחרות, מצאו את עצמם בפנימיית "הדסה נעורים". הסדרה מכמירת הלב מהדהדת את בדידותם של הנערים, את מחסורם בהדרכה הורית ואת הצורך של החברה "ליישר" אותם ולבעוט אותם חזרה אל פס הייצור - לימודים-עבודה-משפחה - כאלטרנטיבה כמעט יחידה להתדרדרותם. עובדי הפנימייה החכמים הם גלגל ההצלה האחרון של הנערים הללו. גם כאן החריגות והמצוקה הם שמובילים את המבט הדוקומנטרי על גיל העשרה. ולנטין, אחד הנערים ב"הדסה", מראה ציור שצייר אביו, עימו הוא לא בקשר מבחירה כעוסה. למרות זאת, ציורו של האב שמור במחברת המצויה כבר שנים עם ולנטין: "אפשר להוציא פה עצבים, לכתוב, לצייר...אני מצייר אבל לא הרבה...ציור זה השקעה של כמה שעות טובות. עד שאתה מצייר, נעלם לך כל הכעס". כשהוא נשאל אם הוא מצייר דברים שקשורים לכעס הוא עונה בחדות: "לא, לא חובה", אך המצלמה מתמקדת בציור היחידי שצייר ולנטין במחברת: כף יד אוחזת סכין, שחורצת קו עמוק ומדמם במרכז כף היד השניה.
הטריילר של הסדרה "נעורים"
מבט אחרון על "ילדי פרא" סרטו של טל פסס, שיצא הקיץ, מתעד נערים ירושלמים, דור שני לעלייה הרוסית, שמתכנסים בסטודיו קטן ומופלא ללימודי אנימציה, הנושא את שם הסרט. הסטודיו מאפשר להם מרחב ליצירתיות בועטת מוסכמות, והגדרה אלטרנטיבית למיקומם החברתי בישראל של היום. בתוספת המוסיקה שכתב יונתן בר גיורא מתקבלת תמונה נפלאה של פסיכדליה משועשעת. דווקא בסרט הזה, בניגוד לקודמים שהוזכרו, למרות שוליותם החברתית כבני עולים, באה לידי ביטוי דרך ביניים שבה הנערים לא ממהרים להיטמע בחברה, אך גם לא דוהרים בנתיב הרס עצמי מסוכן.
מקס, המנטור הנדיר, ממש כמו הימן בזמנו, דוחק את הנערים אל מחוץ לאיזורי הנוחות שלהם ודורש מהם מאמץ אינטלקטואלי וכנות. באומנות הכל מותר, והיצירה מהווה תיעול מוצלח של דחפים ורגשות. כשאהרון נער דתי ומופנם, בעל נפש אומנותית ועומקים אפלים, אומר שהוא מתחיל קומיקס חדש על "הילד שלא אכפת לו מכלום", מקס המדריך מתעקש לדעת: "רגע, רגע, רגע, רגע אהרונצ'יק... זה שקרה לו משהו – ברור. לכולנו קרה משהו. מעניין מה קרה. מה קרה לו שלא אכפת לו?" העבר של "הילד שלא אכפת לו", הוא לא רק חלק מתסריט, אלא הוא כלי בידי מקס לשקף לאהרון את עצמו, ולרפא את "ילד הפרא" הפגוע והדחוי שבתוכו.
רשימה זו לא מתיימרת להיות ממצה. צולמו סרטי דוקו רבים בארץ ובחו"ל שעסקו בנושא, אך היא נותנת הצצה אל האופן שבו המצלמה מבקשת לתפוס את חוויית הנעורים, כחוויה קיצונית, המכפילה את סערת הגיל בחריגות החברתית. "הנעורים", אומר פרופסור גיל זלצמן מנהל בית החולים הפסיכיאטרי גהה, "הוא בכל מקרה, גיל סיכון שבו האגו נמחץ, בין הדחפים, לבין מצפון וערכים חברתיים. המחקר מראה שהמתבגרים מתחלקים לשלוש קבוצות. "החננות", שסערת הגיל היא מינורית אצלם, "קבוצת האמצע" בה חווים את שינויי הגיל בעוצמה גבוהה יותר, והקיצוניים ביותר, "הלקוחות שלי" אומר זלצמן, שחווים סערה קשה של התנסויות מסוכנות, מין לא מבוקר, או פתולוגיות נפשיות מתפרצות.
החלוקה הזו מרתקת בעיקר משום שהמחקר מגדיר את הורי הקבוצה הקיצונית הסוערת דווקא כהורים הנוקשים ביותר. אולם סביר להניח שבקרב "נערי הפרא" הדוקומנטריים שעברם רצוף קשיים, חוסר בתקשורת, ניתוק מהורים ומתהליכי חיברות, החלוקה היא מעט שונה ולא מתחלקת לשלושה חלקים שווים. נערים אלה מראש נתונים לסיכון כפול ומכופל להסתבכות.
בכל הסרטים שסקרתי שלושת התנאים של טריפו מתמלאים והנערים מוצאים מרחבים יצירתיים אינטימיים, תקשורת סימטרית עם בני גילם או עם מנטור אחראי וכריזמטי, הממלא פונקצייה הורית. רק אלה יכולים להניע אותם לתת ביטוי לרגשותיהם הסוערים בדרכים יצירתיות: אנימציה, ציור, תיאטרון, תיעוד עצמי. כמו כל בני הנוער הם צועקים נפרדות ומרד, אך לוחשים בכמיהה גשר וקשר, בכך הופכים בעיני הדוקומנטריסטים ראויים לייצוג קולנועי.