לחובבי האנדרדוג, לכו עם ה"צ'יפולופולו"
כפי שנחזה כאן ובמקומות אחרים, חוף השנהב צפויה לזכות הערב באליפות אפריקה. אך עצם ההגעה לגמר של יריבתה, זמביה, 19 שנים אחרי שמטוסה התרסק רק 400 קילומטר מהמקום בו ייערך הגמר בגאבון ו-18 שנים אחרי ההשתפותה האחרונה במעמד זה, היא ניצחון.
לפני כולם, מדובר בניצחון של קאלושה בוואליה, שעומד מאחורי כל הצלחה זמבית בדור האחרון. כבכיר שחקניה, הוא הדהים את איטליה עם שלושער ב-0-4 באולימפיאדת סיאול 1988. מאסון ההתרסקות הוא ניצל בגלל שהגיע בטיסה נפרדת להולנד, בה שיחק במדי פ.ס.וו. כקפטן הוביל שורה של ילדים, נבחרת חדשה, לגמר אליפות אפריקה 94'. אחר כך היה מאמן, וכיום הוא יו"ר ההתאחדות.
"זה התחיל אחרי הכישלון שלנו להעפיל לאליפות ולמונדיאל ב-2006", מספר הקפטן והחלוץ כריסטופר קאטונגו, "בוואליה עזב את משרת המאמן והפך ליו"ר, אבל התעקש לשמור על כ-80% מהשחקנים מתוך מחשבה קדימה, וזה עבד. ב-2008 כבר העפלנו לטורניר, ב-2010 הגענו לנוק-אאוט ותראו מה קורה עכשיו".
המדיניות של בוואליה היתה לתת הזדמנות לשחקנים, כולל לא מעט צעירים, אבל קודם כל לתפקד כקבוצה. הדבר בולט בעיקר ביחס לנבחרות כמו חוף השנהב וגאנה. הזמבים לא מצליחים כיחידים. עמנואל מאיוקה, אקס מכבי תל אביב, הוא היחיד שמשחק בליגה אירופית ראשונה, וגם זה בשווייץ. חמישה מחבריו משחקים בליגה המקומית, שמונה אצל השכנה מדרום, דרום אפריקה, חמישה בקונגו השכנה מצפון ואחרים בסין, בסודאן או בליגה השנייה ברוסיה. לא דור מדהים הוביל את זמביה לגמר, אלא התלכיד הקבוצתי.
השחקנים הזמבים מרגישים נוח יחד, אבל התלכיד מבוסס על הסמכות של המאמן הצרפתי הרב רנאר, בקדנציה שנייה אצל ה"צ'יפולופולו" (כדורי הנחושת, על שם מרבצי הנחושת הגדולים בזמביה). משמעת היא דבר קדוש עבור הצרפתי, שלא היסס לזרוק במהלך האליפות את קליפורד מולנגה הביתה כי איחר לחזור למלון, כמו עוד שני שחקנים, וסרב להתנצל. במהלך מסיבת עיתונאים לפני ה-0-1 על גאנה בחצי הגמר, בין דבריו בצרפתית לתרגומם לאנגלית, רעש האולם. רנאר דפק על השולחן, צעק לסדר ודממה השתררה ברגע. השחקנים מכבדים אותו וגם מפחדים מפניו.
אבל יש גם כדורגל. תחושת הביחד והטקטיקה של רנאר הופכות את הנבחרת ליחידה מגובשת. "אני יודע בדיוק איפה נמצא ריינפורד קלאבה (הקיצוני השמאלי) והוא יודע איפה אהיה", סיפר קאטונגו, "אני מכיר את החולשות ואת היתרונות שלו והוא את שלי. יש לא מעט שחקנים בנבחרת שמשחקים חמש-שש שנים ביחד, וזה מצוין".
קאטונגו אמנם מעריך את הקבוצתיות של הנבחרת ("ראו נגד גאנה שלא חשוב אם מדובר באסמואה ז'אן ואנדרה אייו או שמות גדולים אחרים, כדורגל זה 11 נגד 11", אמר), אבל כמו כל שחקן מצפה להכרה: "נעלבתי מאוד שהציגו אותי בשמי לפני שדיברתי במסיבת העיתונאים. אתם רואים מצב בו דידייה דרוגבה או יא-יא טורה צריכים הצגה בשמם? אני חושב שעד שזמביה לא תעפיל למונדיאל, לא יעריכו ויכירו אותנו מספיק".
זמביה הפסידה פעמיים בגמר (1974, 1994) ומעולם לא זכתה, אך קאטונגו חולם, תרתי משמע, להניף אותו הערב. "מאז שהגביע היה בסיור ברחבי אפריקה ונגעתי בו, אני חולם בלילות להרים אותו כקפטן הנבחרת", הוא מפנטז, "אנחנו מרחק משחק אחד מכך, ובכדורגל הכל אפשרי". אם יזכה, יודע קאטונגו בדיוק למי יקדיש את התואר. "לפני 19 שנה כל אפריקה, כל העולם למעשה, השתתף בצערנו", אמר, "אנחנו רוצים את הגביע גם בשבילם".