שלוש שנים חלפו מאז סיפר כאן גילעד הוכמן על צעדיו הראשונים כמלחין צעיר ואנונימי בברלין. הוכמן, יליד 1982 ובוגר לימודי הלחנה בבית הספר הגבוה בוכמן-מהטה (האקדמיה למוסיקה בתל אביב), נסע לברלין אחרי שזכה בפרס ראש הממשלה להלחנה כמעט עם תום לימודיו - צעיר המלחינים שזכה בפרס הזה עד היום: "הזכייה הדליקה אצלי נורות אדומות", אמר אז, "אם בגיל כזה אפשר לזכות בפרס הכי גבוה למלחינים בארץ, כל כך מוקדם - מוקדם מדי - סימן שמשהו לא בסדר".
בברלין קרה להוכמן משהו שבישראל אפשר רק לחלום עליו: הוא הצליח להתפרנס מהלחנה בלבד. למרות אלמוניותו הוא זכה להזמנות של יצירות, ואפילו לקונצרט רטרוספקטיבה מיצירותיו, קונצרט אליו באו רבים, גם מחוץ לברלין: "כאלה שבאו מערים מרוחקות והצטרכו לשכור חדר במלון ללילה כדי לשמוע מלחין ישראלי לא מוכר. זה לא נראה להם מוזר", סיפר.
עיון במוצאותיו היום מגלה שהמגמה הזאת רק מתעצמת: בשבוע הבא מקדיש "דויטשלנד רדיו קולטור" הגרמני - תחנה יוקרתית בתחומה - תוכנית שלמה לגילעד הוכמן וליצירותיו; בעוד שבועיים הוא יתארח בפסטיבל בינלאומי חדש למוסיקה מודרנית במוסקווה, אליו הוזמן: "אתן כיתת אמן בקונסרבטוריון צ'ייקובסקי, וגם ינגנו שלוש יצירות קאמרית שלי", הוא מספר; ובחודש הבא ייצאו לאור שני דיסקים של יצירותיו בביצוע אנסמבלים גרמנים, לצד יצירות בטהובן, ברהמס, שוברט ומוצרט -זאת אחרי קונצרטים בהנובר ובברלין, שם בוצעה בחודש שעבר יצירתו באולם ה"פילהרמוני" האגדי.
לשאלה אם צריך לדחוף הרבה כדי שביצועים כאלה יתקיימו, ואם יש לו סוכן שדואג לו, עונה הוכמן בפשטות מבודחת: "לא סוכן ולא דחיפה: קיבלתי הודעה במייל. בברלין זה מאוד מעניין: אם אתה מספיק זמן שם, דברים פשוט קורים. האנסמבלים כתבו לי ששמעו את היצירות שלי ואם אוכל לשלוח להם אותן כדי שיבצעו ויקליטו - וזאת עשיתי, בלי תשלום. אני מאמין שמוסיקה צריכה להיות פתוחה וחופשית: רק על הזמנות של יצירה חדשה אני מבקש שכר - לצורך הקיום, כדי שאוכל לכתוב אותה".
לקראת הקונצרט בהנובר קיבל פנייה אישית גם כן: הזמנה של יצירה ליום השואה הבינלאומי: "שאלו אם אהיה מוכן לכתוב; ולבסוף ביצעו את הרקוויאם של מוצרט ואת היצירה שלי. המקהלה שרה מדהים, מאות אנשים באו לשמוע - והיה ברור שהם יודעים להקשיב, ורוצים להקשיב, כדי למלא את עצמם. בגרמניה זה חלק מהתרבות: ההקשבה, ולא רק שמיעה. ושם, להיות מלחין אין פירושו להרעיף מטובי וכישרוני על הקהל, אלא להיות אתו בדיאלוג. השילוש יוצר-מבצע-קהל הוא מקודש בעיניי - בתנאי שאין יחסי כוח ביניהם, אלא יחסי הקשבה".
הוכמן לא מתכוון להיטמע בגרמניה. שלא כרוב המוסיקאים הישראלים שפועלים בברלין - מאות רבות, והיום אולי אפילו אלפים - הוא לא למד גרמנית וגם לא מתכוון לעשות זאת. חיי המוסיקה שם נראים לו כמודל שיש ליישמו בישראל: מודל שלפיו המלחינים נחשבים למגזר יצרני שתורם לחברה, ויש כלפיהם הערכה עצומה כי הם נתפשים כמעשירים את רוחם של בני האדם. "היחסים בין תרבות לבידור מטרידים אותי עכשיו", הוא אומר, "ובישראל ההבדל ביניהם מיטשטש, כי אין מסורת משמעותית, ואבדו הקריטריונים לפיהם אפשר לשפוט מה יותר או פחות טוב. לשם כך צריך מצפן - והמצפן הפך להיות הכסף.
"כמו שראינו בבחירות, החברה מחלקת את תחומי האחריות של הממשלה לתיקים שונים - אבל באמת אין הבדל בין התחומים. החברה היא אחת, והזיקה בין כל התחומים קיימת, ומי שלא הולך לתיאטרון ולא מקשיב למוסיקה ברמה גבוהה גם לא ינהג במכונית שלו כמו שצריך. לדעתי, יש הבדל בין תרבות פופולרית לגבוהה ברבדים שלהן: מוסיקה אמנותית לא מסתפקת בשיר עם קצב קבוע ומלים שנמשך שלוש וחצי דקות - תנאי הכרחי למכירתו במסות. לא, מוסיקה אמנותית מגביהה את האדם כי היא עמוקה ומרובת רבדים ומתגמלת. זה לא שבידור הוא רע, אני אוהב בידור, ואוהב לשים שיר ולשיר ולרקוד אתו וליהנות ממה שהוא. הבעיה נוצרת כשמציגים בידור כתרבות גבוהה, וזו הונאה.
"הסיבה שיש תרבות עמוקה בכלל היא המשיכה של היצור האנושי לחקור ולהעמיק ולחוות גיוון", ממשיך הוכמן, "סימפוניה של בטהובן מזמינה אותך לחוות חיים שלמים בשעה. למצוא את עצמך. ומוסיקה לא תתממש אם לא ישקיעו בה זמן וכסף - למרות שהיא לא מייצרת כסף, ולא נמדדת בכסף. תמיד תמכו בה ספונסרים כי זה נראה להם חשוב.
"ובגרמניה המוסיקה חשובה לאנשים. שם לא פועלים מהר, ולא רצים לעכל ולייצר מהר - ולכן אין שם סופרסטארים. בגרמניה אדם עושה הכי טוב שביכולתו, היכן שהוא נמצא. זה הוביל גם לדברים איומים שאנשים עשו שם, אבל מבחינה תרבותית זו ברכה, כי התרבות היא חלק מהזהות שלהם. בברלין יש 150 תזמורות ויותר מ-300 מקהלות. לא כולם מקצועיים, והם לא מרגישים שהם צריכים לתפוש כותרות: הם עושים מוסיקה כי הם אוהבים את זה, ולא מרגישים צורך לטרוף את השני אלא בונים יחסי גומלין עם מתחרים כביכול - שם מנהלי תזמורות הולכים לשמוע מה קורה אצל הקולגות, ולוקחים מהם יצירות כדי לבצע אותן שוב. הלוואי שזה היה קורה גם בישראל".
הרמן ברמן היה מוסיקאי ידוע בזמנו, בקהילות היהודיות ברוסיה ולטוויה, ובהונגריה ובוהמיה. חזן, מלחין פורה שכתב ספר בן 500 עמודים בשם "שירות צבי" ובו יצירות לחזנות סולנית ובליווי עוגב, ולמקהלה; אבל יצירתו אבדה, שמו נשכח, ותולדותיו כמעט עלומים. דיון בחזן הנשכח, מפי נגן העוגב יובל רבין, יהיה אחד מהמפגשים המסקרנים בשלושה ימים שיוקדשו להיבטיה העשירים של המוסיקה המסורתית היהודית לדורותיה (מוזיאון הכט, שני עד רביעי). החוג למוסיקה באוניברסיטת חיפה, בראשות יובל שקד, מפיק את הכנס הזה, שהיומיים הראשונים שלו יוקדשו למוסיקה עצמה ולביצועה: שירי אהבה ואמונה ביידיש, שירים של יהודי ספרד, יצירות לעוגב מאת מלחינים יהודים וביצוע "ערבית לשבת" של יחזקאל בראון, מ-1971.
היום האחרון יוקדש להרצאות על היבטיה של המוסיקה היהודית, כולל התייחסות לחברה ופוליטיקה (למשל: השיח המוסיקלי של הציונות הדתית במכשיר לתביעת בעלות במרחב הציבורי בירושלים), מפי חוקרים וביניהם אליהו שלייפר, יהודית כהן, טניה סרמר ויעקב מזור.