טיסת בכורה- אורי קציר, מורה דרך.
טיסת בכורה- מהבלוג של אורי קציר "אפלטון"
באוגוסט 1908 הגיע וילבור רייט האמריקני לצרפת, במטרה להציג לאזרחיה הטובים את המצאתו החדשה, המטוס. ההצלחה הייתה מסחררת. ביולי 1909 כבר חצה הצרפתי לואי בּלֶריוׁאת תעלת למאנש, מבצע שעורר תדהמה והתרגשות באירופה של אותה תקופה וזכה לכותרות נלהבות בעיתונים. חודש לאחר מכן כבר נערכה התערוכה הבינלאומית הראשונה לתעופה ולתחרויות טיס בבתני (Betheny) שמצפון לריימס. באותה שנה הוקמה בצרפת הליגה הלאומית לטיסה, וצעד זה האיץ את מעורבותה של צרפת בתחום זה. שלוש שנים מאוחר יותר כבר היו בצרפת כמעט אלף בעלי רשיון טיס – יותר מבכל מדינות תבל גם יחד (כולל ארה"ב).
בדומה למסופר בספרו של ז'ול ורן "פרסים למסעות", גם אז נערכו מבצעי טיסה רבים בחסות העיתונות, מבצעים שאיתגרו את הטייסים הנועזים. בעידודו של רנה קנטון, נשיא הליגה הלאומית לתעופה (Ligue Nationale Aérienne) ועורכו של העיתון הפופולרי Le Matin, הודיע העיתון על פרס של חצי מיליון פרנק לטייס שיגיע ראשון מפריז לסין. לאחר שהתברר שטיסה זו אינה בת ביצוע, יזם קנטון טיסה מפריז לקהיר בנתיב המזרחי, דרך שלוש יבשות: אירופה, אסיה ואפריקה. היה זה מבצע לאומי לכל דבר וממשלת צרפת טרחה לבקש את עזרת המדינות שדרכן היו אמורים הטייסים לעבור. שלטונות צרפת פנו למושבה הצרפתית בכל אתר ואתר וביקשו לארגן את קבלת הפנים לטייסים.
המירוץ לקהיר היה בעל חשיבות רבה. ב-‏1913 כבר נשברו שיאים טיסה אחדים, וקנטון רצה להיות האיש מאחורי שיאים נוספים. בספטמבר אותה שנה גמאברינדז'ונק דה מולינה (Brindejonc des Moulinais) מרחק של שלושת אלפים מילין (4800 קילומטרים), ואילו רולאן גארוס (שעל שמו נקרא לימים טורניר הטניס המפורסם) חצה, לראשונה בתולדות התעופה, את הים התיכון. הרעיון של קנטון היה לשבור את שיא המרחק של דה מולינה: המרחק מפאריס לקהיר הוא 3500 מילין (5600 קילומטרים), ומי שיגיע לשם ראשון יטוס רחוק יותר מכל אחד אחר לפניו.
ב-‏26 בנובמבר, כאשר היה המטוס בגובה של כ-‏2,000 מ' שינתה הרוח את כיוונה. המטוס פנה, נגד רצונו של דוקור, אל ההר, והוטח אל צמרות העצים. רק כנף אחת נשברה. דוקור נחלץ ללא פגע והיה משוכנע שהנזק ניתן לתיקון. לשם כך מיהר אל העיירה הסמוכה כדי להוריד את רו מהרכבת, ועד לשובו הפקיד על המטוס רועה מזדמן שפגש בהרים. הרועה התיישב במושב הטייס, הצית להנאתו סיגריה – וגרם לדליקה שהשמידה את המטוס.
ז'ול ודרין היה הטייס השני שיצא לדרך. הוא ניחן בחזות מלאת אנרגיה, בלסתות בולטות, שפמו היה קצר ועבה וסגנון דיבורו היה מחוספס ועממי מדיי לטעמם של רבים. הוא נהג ככוכב לאומי, שמשך תשומת לב רבה וכונה "האפאש (הבריון) המעופף". את דרכו החל את דרכו כמכונאי בצוותו של הנרי פרמאן, אחד מחלוצי התעופה הצרפתיים הזכורים ביותר. עד מהרה עשה לעצמו שם כטייס מוכשר. ב-‏1911, לאחר שלמד טיסה, "ליטף" במטוסו את כיפת כנסיית הנוטרדם בפאריס. לאחר מכן החל להתחרות במירוצי הטייס היוקרתיים. הוא גבר על מתחרהו העיקרי באותן שנים,ז'אן קוֹנוֹ, במירוץ פאריס-מדריד. לעומת זאת, הפסיד במירוץ סובב-בריטניה שאירגן ה"דיילי מייל" הבריטי לאורך מסלול של למעלה מאלף מילין שיצא מלונדון, ועבר דרך אדינבורו וגלזגו שבסקוטלנד לפני שהגיע לבריסטול ומשם שב לונדונה. ודרין הגיע שני, בזמן של 22 שעות, 38 דקות וחמש שניות, עשר דקות בערך אחרי המנצח, אנדרה בומונט. המנצח זכה בפרס שקצב ה"מייל" לשם כך, בסך עשרת אלפים לירות שטרלינג. ב-‏1912 היה ודרין לאיש הראשון ששבר את מחסום מאה המילין בשעה, מהירות שהיום עושה כל מכונית פרטית בקלות. אז נחשב האירוע הזה לציון דרך חשוב במיוחד.
מאחר ולא היה בידיו היתר לחצות את הגבול לגרמניה, לא יכול היה ודרין להרשות לעצמו לנחות שם, פן ייעצר שנית. הוא חצה את המדינה בשבע שעות בלבד ואחר הצהריים נחת בפראג, שהייתה אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית. הוא היה בטוח בעצמו וביכולתו והיה מרוכז כולו במטרה האחת והיחידה: לנצח במירוץ היוקרתי. יתר על כן, כמכונאי לשעבר היה ביכולתו לבצע תיקונים בעצמו, בלא הצורך לשאת את משקלו של אדם נוסף. בשל אותו ביטחון עצמי – שלא לומר שחצנות – לא טרח ודרין אפילו לתכנן מסלול ולקבוע מראש את תחנות התידלוק שלו. הוא החליט לטוס טיסות ארוכות לתדלק היכן שרק יוכל.
ב-‏17 בדצמבר יצא ודרין מקונסטנטינופול וטס בכיוון דרום-מזרח, במסלול דומה לזה שבו נע דוקור לפניו. ב-‏19 בדצמבר עבר באשינשהייר, ב-‏22 בקוניה ולאחר מכן גם בסיליפקה, והגיע עד הים התיכון. כאן טס מעל מפרץ אלכסנדרטה בקו ישר לכיוון העיר טריפולי שבסוריה (לבנון טרם התקיימה אז במתכונתה המדינית העצמאית) – מרחק שלוש מאות קילומטרים מעל הים – והמשיך מהר ככל האפשר במורד החוף, דרך חניית ביניים בביירות (שם היה גם לטייס הראשון שביקר אי פעם בלבנון), לכיוון יפו.
יומיים לפני כן, ביום שני, 29 בדצמבר 1913, נפוצה השמועה שהמטוסם של השניים עומד לנחות בירושלים, אך משבושש לבוא סברו הנכזבים שהטייסים החליטו, כמו ודרין לפניהם, על עיר הקודש, ולמהר לקהיר. אבל לשניים, שכבר ידעו שלא יביסו את ודרין, לא הייתה כל כוונה להימנע מקביעת היסטוריה קטנה משל עצמם. וביום האחרון לשנת 1913 נראה באופק באופן בלתי צפוי המטוס, שזנבו היה עטור בשלושת צבעי הדגל הצרפתי. בירושלים נתקבלה ההודעה המפתיעה במברק ששוגר בצהרי היום מביירות. קונסול צרפת קיבל את השדר סמוך לשעה 15:00 אחר הצהריים ובשעה 15:40 כבר נשמע רעש המטוס. לא נותר זמן להכשיר מנחת ולהכין קבלת פנים הולמת, והטייסים נאלצו לחוג מעל העיר, לרחף מעל לאתרים המזוהים עם צרפת בירושלים – כנסיות נוטרדם דה פראנס, סן אטיין ורטיסבון – ולחפש בעצמם אתר לנחיתה. רעש המנוע גרם להרמת המבטים. אנשי הדת עלו לראשי המנזרים, המואזינים עלו על מרפסת המסגדים, וצעקות התפעלות ופחד עלו מן הרחובות, המרפסות, החומות ומגדלי התצפית. לאחר מטס הראווה הנאה איתרו הטייסים מקום מנחת מתאים מדרום למנזר של מסדר סנט קלייר בקרבת תחנת הרכבת, מה שיהפוך לימים ל,מחנה אלנבי" שבדרך חברון. את פניהם של הטייסים הסחוטים קיבל פלאח נפחד והמום שנקרה למקום ולא כל כך הבין, כנראה, את חשיבות האירוע.
הירושלמים התלהבו מהאטרקציה השמיימית. הם נהרו ברגל, באופניים, רכובים על חמורים ובכרכרות, עד למקום שנקרא מאז "אדמת התעופה". כל העדות, הדתות והמוצאים האתניים היו מיוצגים שם; ההתרגשות והסקרנות לא פסחה על איש. שפחדו להתקרב אל האווירון וצפו ב"ציפור השטן" מרחוק בחוסר אמון.
את הלילה עשו באכסניית נוטרדם דה פראנס. אב המנזר, האב דולָה, היה גאה עד כדי כך שייחס למסע האווירי משמעות דתית. בונייה הנרגש שלח מברק לאפיפיורפיוס ה-‏10: "הטייס הצרפתי הראשון שהגיע לירושלים כצליין כורע לרגלי הוד קדושתך ומבקש את ברכתך".
מחשש שהמון יחסום את מסלול ההמראה, ביקשו בונייה וברנייה להקדים להמריא ב-‏1 בינואר, עם שחר. אך קודם שיצאו לשדה התעופה מיהרו לבקר בכנסיית הקבר, בכנסיית סנטה אנה ובכיפת הסלע. בבואם אל המטוס נדהמו למצוא במקום קהל גדול אף מזה שנאסף ביום האתמול. טרם הזריחה נהרו המון התושבים, שרי העיר, מושליה ומפקדיה, באו גם הקונסול הצרפתי ונתיניו וראשי המוסדות הדת והציבור. תזמורת של מסדר האבות הלבנים של כנסיית סנטה אנה בעיר העתיקה הנעימה במארשים צרפתיים לכבוד האורחים החשובים. בשעה 08:40 המריאה "הציפור של צרפת" לקול שאגת הקהל וצלילי ההמנון הצרפתי. המסלול המאולתר השתרע בין מחנה אלנבי לטיילת שרובר של היום. שעות אחדות לאחר מכן הגיעו בונייה ובארנייה לקהיר. כשנחתו, פגשו בוודרין הקדים אותם בשלושה ימים תמימים. ב-‏7 בינואר נחתו סוף סוף גם דוקור ורו ביעד הנכסף, לאחר שהצליחו להשיג מטוס חדש.
הצלחתם המזהירה של הטייסים הצרפתים להקדים בטיסות לטווחים ארוכים דירבנה את הטורקים, שליטי המזרח התיכון, להוכיח את כוחם בתחום זה. ב-‏1914 הקימו הטורקים את "משלחת קהיר" (The Cairo Expedition), במטרה להשלים מסע של 2370 קילומטרים, מקושטא לאלכסנדריה, דרך סוריה, לבנון וארץ ישראל. שני מטוסים, אחד מדגם "בלריו XI" והשני מדגם "דפרדוסין", ובהם טייסים טורקיים, יצאו לדרך ב-‏8 בפברואר. מטוס ה"בלריו XI" התרסק בסמוך לכנרת ושני טייסיו נהרגו (לאחרונה פורסם כי חבר קיבוץ סמוך גילה את המצבה שהוקמה לזכרם ושנזנחה והתפוררה בינתיים, שיקם אותה וחנך את המקום מחדש). ה"דפרדוסין" הצליח להגיע לארץ ישראל וב-‏9 במרץ נחת ליד יפו. אבל מייד לאחר שהמריא שוב במטרה להשלים את משימתו, התרסק המטוס בים התיכון. אחד הטייסים טבע, וחברו הצליח איכשהו להינצל. רק באמצע מאי עלה בידי מטוס נוסף מדגם "בלריו", שהטורקים העניקו לו את השם "אֶדֶרְמִיט", לעבור את מלוא המרחק. טייסיו, סֶלִים וכֵּמָאל ביי, נחתו באלכסנדריה והצליחו, סוף סוף, להעלות את טורקיה על מפת הטייס הבינלאומית.
ז'ול ודרין עצמו המשיך גם בשנים הבאות להפגין ביצועים חסרי תקדים בתחום הטיסה למרחקים ארוכים. חודשים אחדים לאחר הטיסה הנועזת שלו למצרים, פרצה מלחמת העולם הראשונה וודרין גוייס למשימות מיוחדות במסגרת חיל האוויר הצרפתי. אחרי המלחמה, כשהוא עטור תהילה, שב לעיסוקו ובין השאר משך תשומת לב כאשר הנחית את מטוסו על גג בית הכלבו "גאלרי לאפאייט". ב-‏21 באפריל 1919, במהלך טיסה מפאריס לרומא, התרסק מטוסו והוא נהרג. נכדו, הוּבֶּרט ודרין, הוא בן משפחתו הידוע ביותר בימינו: עד לפני כשנתיים שימש הנכד כשר החוץ של צרפת.
המסע האווירי הראשון לארץ ישראל פתח כאן עידן חדש. העובדה שניתן לעבור מאות קילומטרים ביום טיסה אחד בלבד החלה לשנות את צורת החשיבה ואת מושגי הזמן של בני הדור ההוא. במלחמת העולם הראשונה כבר התמודדו מטוסים גרמניים (שהגיעו כדי לסייע לטורקיה, בעלת בריתה של גרמניה באותה מלחמה) עם כוחות בריטיים שפלשו לארץ והעולם לא חזר מעולם להיות כפי שהיה קודם לכן. חבל רק שאיש אינו טורח לציין את הרגע ההיסטורי ההוא: שום אנדרטה, שום שלט, שום ציון דרך, לא הוצב במקומות בהם נחתן ודרין ביפו ובונייה ובארנייה בירושלים. כמו תמיד, הפרטים ההיסטוריים (לבד מהעובדה שישראל היא "ארץ אבות") נשכחים, כשהם אינם רלוונטיים לאג'נדה הפוליטית המיידית.