דבר ידוע הוא שהחסידות העלתה את קרנם של ה”אנשים הפשוטים”. היו שראו בתהליך זה את עיקר חידושה של החסידות – ביטלו ההיררכיה הקובעת שרק למדן בעל שכל חד נתפס כבעל משמעות בעולם הרוחני היהודי, ונתינת מקום גם לפשוטים, או אולי אפילו דווקא לפשוטים, כמבטאים קשר עמוק וישיר יותר עם ה’ יתברך. בכמה מקומות מתבטא רבי נחמן שבלי חכמה לא ניתן אמנם להיות למדן, אך ניתן גם ניתן להיות צדיק. בשיחה זו מספר לנו קצת רבי נחמן על הקנאה שלו באנשים כשרים, וגם קצת על הסוד המיוחד של האנשים הכשרים.
דקין וכרכשות הם המעיים, האברים הבנאליים והפונקציונאליים שאין אדם שיכול בלעדיהם. אך אצל האיש הכשר, הוא רק נראה כאיש רגיל, שגם לו יש אברים כאלו, שגם הוא הולך לשירותים. באמת – הוא אדם אחר לגמרי. כל כך שונה, עד שרבי נחמן מקנא בו מאד. מה מקום לקנאה זו? כיצד מקנא צדיק כרבי נחמן באיש כשר ופשוט? אין כאן תשובה ישירה לשאלה זו, אך אולי המשך השיחה מכוון לתת פתח להבנת הענין.
“אונס רחמנא פטריה”?
אדם רצה לעשות מעשה טוב, רוצה להגיע למקום טוב בחיים, אך הנסיבות מונעות זאת ממנו. עקרונית, “אונס רחמנא פטריה”, אם הוא אכן לא יכול, נחשב רצונו כמעשה. אך מבחינת רבי נחמן, עקרון זה מוגבל ל”מי שרוצה לצאת החוב”, למי שרצונו כל כך חזק, עד שגם כאשר אומרים לו “לא נורא, באמת לא יכלת, ונחשב לך כאילו עשית” זה לא מספק אותו! הוא רוצה לעשות באמת, ולא רק ש”יחשב לו” כאילו עשה. במילים אחרות, יש רמות שונות ברצון של האדם. יש רצון לצאת ידי חובה, רצון “להיות בסדר”, ויש רצון עמוק וחזק, כיסופים אמיתיים ללכת בדרכי ה’, לעשות את רצונו. כאשר יש לאדם רצון כזה, כאשר הוא באמת מצטער על כך שאינו יכול – אזי הרצון הוא טוב מאד.
מה אני לוקח איתי?
האנשים הכשרים עובדים דרך הרצון. אולי דווקא בגלל שאין להם יכולת לעסוק בדברים גבוהים ומורכבים, האנרגיות שלהם מופנות לחיזוק הרצון. לפעמים צריך לעבוד כך גם בחיים. לחזק את הרצון, לתת לו מקום בפני עצמו, גם אם הרצונות לחלוטין בלתי יישימים במציאות. ואולי אולי, שינוי פנימי מהותי, שינוי שהופך את האדם ל”ענין אחר לגמרי” הוא לא שינוי בתפיסותיו ובידיעותיו של האדם, אלא שינוי עמוק ברצון.