מקשרי אצבעותיו ולמעלה .
מחכו עלה במערבא: כיון דמְשַני - אפילו בכולה ידא נמי!
אלא אמר רבי אלעזר: מנפח בידו אחת ובכל כחו.
ובית הלל אומרים: תבלין נדוכין כדרכן: במדוך של אבן, והמלח במדוך של עץ .
דכולי עלמא מיהת מלח בעיא שנוי, מאי טעמא?
איכא בינייהו דידע מאי קדרה בעי לבשולי ; אי נמי במוריקא .
אמר רב יהודה אמר שמואל: כל הנדוכין נדוכין כדרכן, ואפילו מלח.
והא אמרת מלח בעיא שנוי?
הוא דאמר כי האי תנא, דתניא: 'אמר רבי מאיר: לא נחלקו בית שמאי ובית הלל על הנדוכין שנדוכין כדרכן, ומלח עמהן ; לא נחלקו אלא לדוכה בפני עצמה : שבית שמאי אומרים: מלח בפך ובעץ הפרור , לצלי  אבל לא לקדרה, ובית הלל אומרים: בכל דבר'.
בכל דבר? סלקא דעתך ?
אמר ליה רב אחא ברדלא לבריה: כי דייכת  אצלי אצלויי ודוך .
רב ששת [שהיה עוור] שמע קל בוכנא , אמר: האי - לאו מגוויה דביתאי הוא .
ודלמא אצלויי אצלי?
ודלמא תבלין הוו ?
תבלין נבוחי מנבח קלייהו .
תרתי (שני דברים יש כאן, לא זה דומה לזה: קתני אין עושין טיסני - הא חלקא ודייסא שפיר דמי, דאין טרחן מרובה, והדר תני אין כותשין כלל)?
הכי קאמר: מה טעם אין עושין טיסני? לפי שאין כותשין במכתשת.
ולימא 'אין כותשין במכתשת' (ואנא ידענא דתו לא מתעביד טיסנא)?
אי תני 'אין כותשין במכתשת' - הוה אמינא 'הני מילי במכתשת גדולה (סתם מכתשת היינו גדולה), אבל במכתשת קטנה אימא שפיר דמי (אפילו טיסני)' - קא משמע לן (אין עושין טיסני כלל, לפי שאין כותשין שום כתישה במכתשת; והך מכתשת על כרחיך לא שנא גדולה ולא שנא קטנה, מדתני רישא אין עושין טיסני כלל).
והתניא: 'אין כותשין במכתשת גדולה אבל כותשין במכתשת קטנה (דהוי כלאחר יד, דאינה אלא לתבלין)'?
רב פפי אקלע לבי מר שמואל, אייתי ליה דייסא ולא אכל.
ודלמא במכתשת קטנה עבדוה?
ודלמא מאתמול עבדוה?
דחזייה דהוה קליף צהריה (צוהר מראיתו היה קלוף ולבן), ואי בעית אימא: שאני בי מר שמואל דאיכא פריצותא דעבדי.
רבן גמליאל אומר: אף מדיח (במים) ושולה. .
תניא: אמר רבן גמליאל: במה דברים אמורים ? - כשהאוכל מרובה על הפסולת, אבל פסולת מרובה על האוכל - דברי הכל נוטל את האוכל ומניח את הפסולת.
פסולת מרובה על האוכל מי איכא מאן דשרי ?
לא, צריכא דנפיש בטרחא וזוטר בשיעורא .
תניא: 'אמר רבי אלעזר ברבי צדוק: כך היה מנהגן של בית רבן גמליאל: שהיו מביאין דלי מלא עדשים, ומציפין עליו מים , ונמצא אוכל למטה ופסולת למעלה'.
והתניא איפכא ?
לא קשיא, הא בעפרא , הא בגילי .
ורבי שמעון מתיר בתבואה .
בעי רב אשי: תלתא גברי ותלתא מיני  מאי ?
תניא: 'רבי שמעון מתיר בתבואה, כגון חטין לעשות מהן לודיות , שעורים ליתן לפני בהמתו, עדשים לעשות מהן רסיסין '.
זה הכלל: כל שנאותין  בו ביום טוב - משלחין אותו.
בשלמא תפורין - חזו למלבוש; שאין תפורין נמי חזו לכסויי; אלא כלאים למאי חזו? וכי תימא 'חזו למימך  תותיה' – והתניא [ספרא קדושים פרשתא ב פרק ד הלכה יח]: '(ויקרא יט יט) [אֶת חֻקֹּתַי תִּשְׁמֹרוּ בְּהֶמְתְּךָ לֹא תַרְבִּיעַ כִּלְאַיִם שָׂדְךָ לֹא תִזְרַע כִּלְאָיִם וּבֶגֶד כִּלְאַיִם שַׁעַטְנֵז] לֹא יַעֲלֶה עָלֶיךָ - אבל אתה יכול להציעו תחתיך, אבל אמרו חכמים אסור לעשות כן שמא תכרך לו נימא על בשרו '; וכי תימא דמפסיק מידי ביני ביני  - והאמר רבי שמעון בן פזי אמר רבי יהושע בן לוי אמר רבי יוסי בן שאול אמר רבי משום קהלא קדישא דבירושלים: 'אפילו עשר מצעות זו על גבי זו, וכלאים תחתיהן - אסור לישן עליהם '!
אלא בוילון .
והאמר עולא: מפני מה אמרו וילון טמא ? - מפני שהַשַּׂמָּשׁ מתחמם כנגדו !?
^ ועל כרחך כדרכה אמרי, ככל דרך שיטת הש"ס: דעל מה נחלקו דומיא דלא נחלקו קאמר: לא נחלקו על התבלין ומלח כאחד שנדוכין כדרכן, על מה נחלקו? לדוך כדרכה על מלח בפני עצמה, שבית שמאי אומרים בפך בשנוי, ועוד מחמיר: לצלי [כמות קטנה] ולא לקדרה [ולא כמות גדולה]; ובית הלל אומרים לכל דבר נדוכית כדרכה, ולא הוצרך לפרש, שכבר פירש.
אוחזר מתוך "https://he.wikisource.org/w/index.php?title=ביאור:בבלי_ביצה_דף_יד&oldid=800167"
דף זה נערך לאחרונה ב־11:01, 9 בנובמבר 2017.