קדמ'יין דף ם"* כתבו לשמה ושלא מדעתה וכוי' פה התם דבעי דעת סקנח אף הכא בעי דעת מקנה ובעי דעתה עיי •יש . ומסק הרמב"ם דמם ששתה שליח מהני דעת השליח במקום דעתה , והקשה הרסב"ן ז"ל דאיתא בגיטין דאומר אמרו פסול משום דמילי לא מימסרי לשליח , וכן פסק הרמב"^וא"ב אין מהני שליח על דעתה .
והנה בתוס' דן כ"ב גיטין הביאו ב' שיטות אי בעי שליחות בכתיבה או לא , והא דבעי שיאמר לסופר כתוב לאו משום שליחות אלא משום לשמה . ולכאורה קשה על הנך דסברי דלא בעי שליחות בכתיבה מהא דאיתא לקמן דף ס"ם בענין אומר אמרו "וכן לענין מתנה,' , ובשלסא להנך שיטות דסברי דבעי שליחות על הכתיבה שפיר שייך פסול דאומר אסרו אף במתנה דהרי בעי ג"ב שליחות בכתיבה , אבל אי הוי משום לשמה ולא דבעי שליחות בכתיבה , א"כ אמאי הוי גם לענין מתנה כן . אך מהתם לא קשה די"ל דאיידי לענין חתימה דדעת בעל השטר משום רעת המתחייב • ויש לחקור להנך דסוברים דלא בעי שליחות על הכתיבה והא דבעי איווי הבעל הוא משום לשמה , אם הוא רק בשביל ההיכא תימאא של לשמה דבלא"ה לא חשיב לשמה , ואפילו אם יכתוב לשמה לא מהני בלא איווי הבעל , או דלמא דמאחר דבעי איווי הבעל משום לשמה לא הוי רק משום ההיכא תימאא של לשמה , אלא ראריכים לעשות גם בעדו , דהא לשמה דגם שאני מלשמה דס"ת או מזוזה , דהתם הדין דבעי לשמה ואריך לכוון לשמה , אבל בגם הרי הלשמה עושה בהגם חלות הגם ול"ה כוונב בלמוד , וכיון דאדיכיפ לעשות בעדו שטר גם , א"כ אדיבים איווי הבעל משום דעת המתחייב , כמו בחתימה דבעי דעת המתחייב הא הוי משום דאריכין לעשות שטר בעדו אריכים דעתו , והא דאמרינן עשו עדים שליחותם , סי' הראשונים דלא הוי שליחות אלא מעשה שליחות , ומשו"ה בעי אוואתו , וכן בגם החתימה וגם הכתיבה מאחר דהלשמה אריך לעשות הגם ובעי לעשות בעדו גם , בעי' דעתו משום דעת המתחייב ולא משום ההיכא תימאא לחוד . והנה להשיטה דהכתיבה בעי שליחות קשה לכאורה , דא"כ אמאי מכשיר ר"ם שטר שנמאא באשפה וחתמו והא בעי שליחות , אבל לר"ם לא קשה כלל משום דלדידי' הא הוכתב *התימה קאי , ומשו"ה לא בעי שליחות . אך קשה מהא דאיתא לקמן , ואפי' רבנן דפליגי עלי' דר"ם דוקא בגיסי נשים משום דבעי־ לשמה , ולהנך שיטות דבעי שליחות א"כ הרי בעינן לפסול גם משום שליחות . וכן יקשה לן מהא דזבחים דף ב' סתם אשה לאו לגירושין קאי ומשו"ה סתמא פסול משום דלא הוי לשמה , ולהנך שיטות הי' אריך לפסול גם משום שלימות אפילו אם סתמא לשמה קאי .
ע"כ נראה לומר דהני דסברי דבעי שליחות הוא רק מאחר דבעי לשמה , דביארנו דהלשמה בגט שאני מכל התורה כולה דאריכין לעשות בעדו , וכיון דאריך לעשות בעדו בעי שליחות , גמאא דבל עיקר דין שליחות דבעי הוא רק משום לשמה ם*ני דבעי לשמה ולפיכך בעי שליחות . ומעתה יש ליישב קושית הרמב"ן ז"ל, דדעת הרמב"ם דדין מילי וכו' ולא חל דין ציווי הבעל ע"י שליח, הוא רק בבעל דהוא העושה את השטר והוא העושח את השטר לשמה ובעינן מעשיו בספר, ולזה הוא דלא מהני שליחות, משא"כ לגבי האשה דלא בעינן מעשי' כלל, ורק דעתה לבד, בזה לא מצינו דלא תהני שלימות, וע"כ זהו דפסק הרמב"ם דמהני גם דעת השליח וכמו שנתבאר (ועיין בחידושי ומיה מ"ג אישות הי"ח) ע"כ.
דך י' ביאה נסואין עושה או אירוסין עושה . ובהצד דנשואין עישח יש למקור , אם הוא דבהמעשה ביאה יש גם מעשב חוסה , אי דקנין ביאה שלים סקנין כסף , דכסף אינו אלא קנין אירו'סין אבל ביאה עושה קנין נשואין , אבל חוסה א&נס אינו כאן } והנה ברמב"ם בהלכות אישות כתב דאף אם ביאה נשואין עושה אסורה היא לרעלה עד שיעשה בה חושה עיי"ש בסיים ובכ"ם , וראיתו הוא טהא דקאסד הגם," דהנפ"ם בין אם נאסר גשואין עושה או אידוסען עושה ליורשה ולהססא לה , ואסאי לא קאסר בסשיסות ראם נקואין עושה היא סותרת לגעלה ואם אירוסין עושה.אסורה . אלא ע"כ דאף אם גשואין עושה אסורה לבעלה עד כניסה לחושה , והטעם דחושה מלבד שהיא קנין היא גם מעשה להתיר אשה לבעלה , ונהי דאמרי' שהביאה ג"כ כסו מושה אכל כ"ז הוא לקני ן חופה , אבל להתירה לבעלה עריך חופה דוקא ובביאה ליכא חוסה , ולכך היא אסורה לבעלה עד שיכנסנה לחושה , ע'יכ .
דף ס"ז אמר רבא זאת אומרת עבד עברי גופו קנוי . וכתבו הרמב"ן והרשב"א והריטב"א ז"ל שיש קנין איסור שמותר בשפחה כנענית , וכבר הקשו הא במוכר עצמו ודאי גופי קנוי אף שאסור בשפחה כנענית , וגם קשה לומר דהמעשה ידיו לחוד לא יחשב לקנין הגוף , דא"כ אמאי אינו יכול לומר לו בפני שנים זיל , כמו שסובר הרמב"ן בעכום הקנוי לישראל רק למעשה ידיו . עוד קשה מב"ק דף קי"ג ע"ע גופו קנוי ולא משיב הפקעת הלואתו אלא גזל גמור , והא כשישראל קנוי לעכום ודאי שאין קנין איסור , וא"כ לפי דברי הריטב"א היה צריך להיות כהפקעת הלואתו, ועוד דלפי פשטות משמעות הריטב"א משמע שהשם גופו קנוי הוא רק על קנין איסור , אבל הקנין ממון הוא רק שעבוד בעלמא למעשה ידיו , וא"כ אף אם יש קנין איסור ג"כ אין להחשב כ"א הפקעת הלואתו .
ובזה יתבאר לנו הגם' קדישין דף כ"ח השבע לי שלא נמכרת לי בע"ע האי טענתא מעליא הוא ממונא אית לי' גבי' רבא לטעמי' דאמר ע"ע גושו קנוי , ופירש רש"י ואינה שענת מטלטלין והקשו בתוס' הא בן חורין לא הוקשו לקרקעות . ופירש הר"ן גבי שבועה כתיב כי יתן איש אל רעהו כסף או כלים , והיינו שיתבע ממנו מטלטלין או דבר מה ולא שהוא תובע גופו שחסר בכאן התנאי לחיוב שבועה , והוא תנאי של כי יתן איש אל רעהו , זוהי שיטת הר"ן . ולפי מה שכתבתי בזה נראה לומר דלו היה עבד עברי רק קנין שעבוד למעשה ידיו ולא שיהיה גופו קנוי אלא קנין מעשה ידיו לחוד , היה שפיר דבר המטלטלין ולא היה חסר בכאן התנאי לחיוב שבועה , אבל כיון שע"ע גופו קנוי , והיינו שנעשה לחפצא של ע"ע , ושעבוד מעשה ידיו אינו אלא דין ופרט אחד מהמציאות של ע"ע , והמציאות ע"ע אינו משלים התנאי שצריך לחיוב שבועה והוא דבר המטלטל וגופו ממון , ע"כ .
רמב"ם הלכות גמלות כתב גר את העיכו"ם אינו יורש דב"ת אלא מדברי סושריס ויראה לי שתנאי מועיל בזה שאין העכו"ם מחויב לעמוד בתקנת חכמים ע"כ , ובשאר ירושות דרבנן כתב שאין התנאי מועיל משום דכל דתיקן כעין דאורייתא תיקן . ומעם שנותן לדבריו קשה להולמו . .
והנה עצם הדין ירושה הוא דבר שבממון שהיי' מועיל תנאי רק דכתיב לחוקת ששפס שזה גורם שלא יועיל תנאי בירושה וכראיתא ברמב"ם בתחילת הסרק , והיינו שבירושה מלבד הדין דזכות ממו,־ יש בה דין ירושה שהוא דין משפם , ומשום זה אין מועיל תנאי , והא דתיקן רבנן בגר שיורש את אביו יכולים רק לתקן עליו הדין דזכות ממון , וגם זה צריך לחקור אם הוא דין הסקר בית דין הסקר , אבל הדין ירושח שתהא לחוקת מששס בודאי אין יכולים לתקן לעכד"ם שאין הוא מחויב לעמוד בתקנת תכמים , וכיון דאין בה הדין ירושה מצד מלות דין הנלמד מהקרא דמוקת פששס ורק דין ממין א"כ על זה הדי ששיר מועיל תנאי ודוק היטב , פ"כ .
ובנה שפחה מצד עצמה לא הוי זונה 9 רק משום דהביאה הוי ביאת זנות דלא תפסי בה קדושין , ומשוייה היא נכללת בלאו דזוגה לא יקהו , אבל לא שעצם המפצא דין זונה עלה , ואייכ בעבד עברי דהתירה התודה וליכא על המעשה דין ביאת זנות ממילא דליכא איסורא דזוגה והיינו דשאמר חידוש הוא לייש ישראל לייש כהן , ואין הפירוש דמדהותד איסור שפסה בישראל מותר נסי איסור זוגה לכהן , רק כיון דהותר שפחה לע"ע ולא הוי הביאה ביאת זנות , א"כ ממילא הרי ליכא בזה איסור זונה . ומדויק לשון הגם' דקאמר חידוש הוא לייש כהן לייש ישראל ולא קאמר הואיל ואישתרי איסתרי כדקאמר גבי יפת תואר .
ומבואר בזה הא דספמה של כהן אוכלת בתרומה , והא הוי זונה . ומפואר עפ"י הנייל , דספחה אינה חפצא של זונה , אלא רין זונה עלה משום דביאתה ביאת זנות , וע"כ לייש זה אלא לענין איסור קימה , אבל לא לענין תרומה 9 דשם רק אם יש לה דין זונה בעצם החפצא הוא דאינה אוכלת ע"כ .
אוחזר מתוך "https://he.wikisource.org/w/index.php?title=חידושי_ר%27_חיים_על_הש%22ס/קידושין&oldid=937295"