ויודע מה אמיתי.
החלופה היחידה שיש לאמן במקום להיות הוא-עצמו, היא להיות לא-כלום.
היופי שיש בהרמוניה. התרגיל לא מבוסס על ההרמוניה הפונקציונאלית ואין צורך להכיר את חוקיה של זו על מנת לבצעו. יותר מזה - אם אכן יש לכם ידע בהרמוניה, עדיף שבעת ביצוע התרגיל תניחו אותו בצד. מטרתנו כאן היא להתחבר לתחושה ההרמונית ולמצוא מחדש את ההיגיון הפנימי שיש בהרמוניה. את זה לא ניתן לעשות באמצעות ידע אלא באמצעות תחושה והבנה עמוקה הנובעת מהגילויים שאנחנו מגלים בעצמנו.
בהם כאן מוסברים במאמר התיאורטי. התירגול שכאן מציע לכם כלים עקרוניים לפיתוח השמיעה ההרמונית שניתן ליישם אותם על כל סגנון הרמוני באשר הוא, לפי טעמכם ונטיית ליבכם המוסיקלית.
לימוד, צמיחה, אהבה, שנה של שקט והרמוניה, שנה של אמונה, שנה של מוסיקה, נפש, יצירה.
כמעט אלפיים שנה מפרידים בין הפילוסוף הסיני-טאואיסטי צ'ואנג טסה ובין הרבי מנחם מנדל מקוצק, אבל שניהם כאחד התייחסו לערגת החיפוש אחרי אלוהים. כאשר נשאלו ע"י תלמידיהם: "היכן אלוהים?", הם ענו, כל אחד בדרכו שלו: "היכן שנותנים לו להיכנס".
חלק נכבד מפעולות החינוך מוקדש תמיד ליצירת פרסונה, המבייתת את היחיד והופכת אותו ל"אדם מן היישוב", ומלמדת אותו לא את האמת לאמיתה אלא את מה שמותר שייחשב לאמת. בתוך כך לומדים להעלים עין, לפסוח ולהתעלם, יותר משלומדים לפקוח עין, לחדד את החושים ולאהוב את האמת.
פחות הוא יותר: היכרות עם יצירות שעושות את המקסימום מהמינימום הרבה אנשים חושבים שעוני ומחסור הם דברים רעים בהכרח, ושכדאי להימנע מהם ככל האפשר. גם אני חשבתי כך הרבה שנים, אולי בגלל שגדלתי בעוני ומחסור ושבעתי מזה לגמרי... יחד עם זאת, כשאני חושבת על הגדילה שלי ועל הגורמים שפיתחו את היצירתיות שלי, אני במובן מסוים מודה לעוני ולמחסור כי אני חושבת שבין השאר בזכותם למדתי להכיר את הכוחות הטמונים בי, ובזכותם למדתי לממש באופן עקבי את הגישה של "לעשות את המקסימום מהמינימום". יש אימרה שלפיה "היזהרו בבני עניים כי מהם תצא תורה". אני אוהבת את האימרה הזאת כי היא מראה שדווקא המחסור יכול ללמד את האדם להפיק מעצמו את המיטב.
מטרתי היא להיות אחד עם המוסיקה. את כל חיי הקדשתי למען אמנות זו.
המאמר שלפניכם דומה במידת מה למאמר האם כדאי לי להיות מאושרת? האם יש סתירה בין אושר לחיי יצירה?, בשניהם אני עוסקת בהתבוננות בבעיה שחוויתי כאמנית ושנוכחתי לדעת שגם אמנים אחרים חווים אותה. יחד עם זאת, המאמר הנוכחי עוסק לא רק בהתבוננות בבעיה אלא גם בהענקת כלים מעשיים להתבוננות פנימית, ובקיצור: תרגיל נפש. אני מקווה שתמצאו את הכלים הללו מעניינים ושימושיים עבורכם.
כל קטע, היה מסביר באך לתלמידיו, הוא שיחה בין הקולות הבודדים, המייצגים את בני האדם. אם לאחד הקולות אין דבר של טעם שיוכל להשמיעו, מן הראוי שישתוק זמן מה עד אשר ישותף שוב, באופן טבעי, בשיחה. אך אסור שאיזשהו קול ישמיע קריאת ביניים או סתם דברים שאין להם טעם ומקום.