הערה: להבנת שיעור זה דרוש רקע ביסודות האנתרופוסופיה – הספרים: גוף נפש רוח * מדע הנסתר בקוויו העיקריים.
ולבסוף תהיה פי-ארבעה אש פילוסופית.
השורות הללו והתרשים למעלה הם חומר למדיטציה, כשהתלמיד האזוטרי משתמש בהם לאימון, הוא מקבל מהם הרבה כוח.
בתקופת הסטורן לא היו קיימות שום פלנטות חומריות, אלא גלובוס של חום שעליו השיגו רוחות החושך, האזורים, את שלב האנוש שלהן. הדם שעמד אז לרשותנו היה אפל. היתה זו אש עמומה מוסתרת – ליתר דיוק חום, על אותה הפלנטה, אבל שום אור. עקרון הסטורן הוא גברי.
כשהסטורן נעלם והשמש עלתה מהאופל, גרם הדבר לאלמנט השני, האור עם חומר הבעירה שלו, החמצן, כך שאש הסטורן התלקחה החוצה. כאן היה האור כפי שמסומל הוא על ידי הסובסטנציה האלכימית – 'גפרית'. אז הפך הדם השחור לדם צהוב.
בתקופת הירח האטמוספירה היתה כולה נוזלית. לא היו שום מים כפי שאנו מציינים היום. המים היו מחולקים לחלקיקים קטנים גרידא, שהיו כדוריים ואשר נעו בערבוביה במהירות עצומה. אותו מצב של סובסטנציית הירח נמצא שוב ב'מרקור' הנוזלי, הנפרד גם בחלקיקים קטנים גרידא והינו יותר פעיל (יותר תנועתי) מאשר כל הסובסטנציות האחרות. כמו שאותה הסובסטנציה היא לבנה, כך גם הדם הלבן הינו בתקופת הירח ומעוצב לדמויות, על ידי צליל-העולם. הצורות הללו הן נקביות. הירח כולו מציג את העקרון הנקבי.
במשך תקופת האדמה מופיע האלמנט הרביעי, אדמה – וזאת על ידי קשר עם הסובסטנציה האלכימית השלישית – 'מלח', שהוא הסימבול של ההתגבשות וההמסה. כאן מופיע תחילה האלמנט הגברי. כך מעוצבת אנושות בת זמננו על האדמה עם הדם האדום שלה. כל מה שמתמוסס הוא מלח.
יש לנו ארבעה סוגים של אש בארבעה הסוגים של הדם שעמדו לרשותנו בעבר: דם שחור או אש שחורה בתקופת הסטורן, דם צהוב או אש צהובה בתקופת השמש, דם לבן או אש לבנה בתקופת הירח ודם אדום או אש אדומה בתקופת האדמה. הלהט או החום החי כעת בדמנו הוא החום של פלנטת הסטורן.
אותם סוגים שונים של דם או אש נמצאים עדיין בתוכנו והם יוצרים את המכשירים עבור ישויות הפועלות בתוכנו ועלינו, וזאת עד שנגיע במידה מספקת לאינדיבידואליזציה, כדי לקחת על עצמנו את כל התפקודים המבוצעים על ידי אותן הישויות. האוויר אותו אנו שואפים, הינו המכשיר, הוא הנושא או הגוף של סוג מסוים של ישויות. קרני האור, החודרות אל עינינו, נושאות בתוכן ישות אור מסוימת הפועלת על עינינו. בחום של דמנו, של האני, מוצאות ישויות של סטורן את המפגע שלהן. אחדות מהן מאוד רעות ומסוכנות.
הדרך כיצד להשתלט על מכשירינו מופיעה בשורות של המדיטציה בהתחלה.
ארבעת הסוגים של האש מתייחסים לחלק המהותי של ארבע העטיפות התחתונות שלנו, שהינן 'ילדי האני'. אלה צריכות 'להשרף באש הרוח', כדי שתוכלנה להפוך לאש הפילוסופית פי-ארבעה בתקופת הוולקן. אנו צריכים 'לחבר אש אל אש'. האש של התשוקות השפלות צריכה להזדכך על ידי התחברות עם האש הנעלה הרוחנית.
כיצד זה קורה יסתבר אולי ביתר בהירות כשאנו רואים שכל חיינו מלאים בארבעה סוגים של פעילות.
עם חושינו הפיזיים אנו קולטים את העולם שמסביבנו.
עם גוף החיים שלנו מרגישים אנו סימפטיה ואנטיפטיה כלפי אנשים אחרים.
עם גוף התאווה שלנו אנו מרגישים משאלות ותנועות נפשיות.
עם שכלנו אנו מעצבים מסקנות, הכרעות.
זהו החלק החשוב ביותר, שאנו יוצרים מסקנות והכרעות. אנו יכולים לשנות את השקפתנו אודות דבר מסוים, אבל החלטה שהחלטנו פעם נשארת קיימת והתוצאה של מאנוונטרה שלמה תלויה בתפיסת ההכרעה לאורך זמן התמשכותה.
כמו שהאש משאירה את האפר של חומר שנשרף, כך משאירה החלטה או הכרעה משהו טוב או רע, מה שנשאר תמיד. העקרון האוקולטי הינו משום כך: לעולם אל תפעל כשאתה נמצא בספק.
כשהמחשבה משאירה מאחוריה אפר, מחזקת היא כך את העצמות. אם מישהו סובל מרכיטיס (רככת), מורים כאן שיהיה עליו לאמן מחשבות מופשטות כמו בגיאומטריה, מחשבות משוחררות מחושיות. אז ייטב לו יותר מאשר אדם שאין לו השכלה כזאת.
הסימפטיה והאנטיפטיה שלנו פועלות על הגוף האתרי. נוכל להכיר את זה בקלות על ידי הסתכלות רגילה. אנו יודעים שהגוף האתרי שולט בבלוטות. כשלמשל, אנין הטעם רואה אוכל טעים ביותר, אז בלוטות הרוק שלו נכנסות לפעולה וה'מים נקווים לו בפה'. במידה ונוכל ללמוד להתאפק ולהביא את הסימפטיה או האנטיפטיה לשיווי-משקל, באותה המידה מתייבשות הבלוטות בגופנו ונהיות כמו קליפת העץ אשר מגינה על מה שנמצא בפנים. בתוך הצמח הנוזלים עולים ויורדים. משום כך אין הוא יכול להפעיל שום התנגדות כנגד קור החורף והוא מת. לעומת זאת העץ מרשה לצד החיצוני להתייבש, כדי שייהפך לקליפה ובכך מגן הוא על עצמו מהשפעות חריפות של הסערות והקור. כזה הוא המקודש. גוף החיים שלו לא מת מאינקרנציה אחת לאינקרנציה אחרת. כאלה היו הדרואידים. ו'דרואידה' פירושו 'אלון', שהוא החזק ביותר בין העצים.
הדם הוא המכשיר של האני. ישויות הסטורן עובדות בחום של דמנו, כמו שפעל כריסטוס בדמו של ישוע. ישוע היה בן שלושים בשעה שכריסטוס נכנס לתוכו. במשך אותן שלושים שנים עיבד ישוע את הגופים הפיזי, האתרי והאסטרלי שלו. אז החזיק כריסטוס בדם ובמשך שלוש שנים טיהר אותו. משום כך צריך היה הדם לזרום. כשבאותו האופן ניקינו את ארבעת הגופים שלנו, אז תעמוד לרשותנו האש הפילוסופית פי-ארבע, השייכת לתקופת הוולקן.