דוד המלך אומר בתהילים (פרק ט') "כי לא לנצח ישכח אביון, תקוות עניים תאבד לעד". לכאורה ישנה סתירה בפסוק. כי הרי אם "לא לנצח ישכח האביון", הרי שלא תאבד תקוותו. אך מיד דוד המלך אומר "תקוות עניים תאבד לעד". משמע שכן תאבד תקוות לתמיד, כביכול.
ומפרשים חכמים: דרכו של עני לקוות ולדמיין שפלוני יביא לו אוכל לשבת, וחברו יביא לו מעט כסף להחיות נפשו, ובמקום פלוני הוא ישיג תלושים בזול יותר, ובחנות הסמוכה יקבל הנחה בקנייה וכו'. על זה אומר דוד המלך: אין כל מקום לדאגה כלל, "כי לא לנצח ישכח אביון". הבורא לא ישכח ממך, ויספק לך את כל צרכיך. ולגבי "תקוות עניים" - כל התקווה שלך מאחרים שהם יביאו לך ישועה, "תאבד לעד". לא משם תצמח ישועתך, אלא ה' ישלח ישועתו ממקום אחר לגמרי, וימלא משאלות לבך לטובה.
מסופר על בן אדם שסיים לחתן את ילדיו, וערך סעודת הודיה לה' על כל חסדיו עמו. הוא הכריז לפני כל הציבור שבאו לשמוח בשמחתו "רבותי, תדעו שחיתנתי את ילדי – וה' לא עזר לי". הנוכחים השתממו מלשונו הנחרץ, אך מיד סיים באומרו "הוא לא עזר לי - הוא עשה את הכל".