בפני תביעה שביסודה עומד הסכם שנחתם בין התובע לנתבע לייבוא רכב לארץ. התובע טוען, כי שילם 15,000 ₪ יותר ממה שהתחייב לשלם בהסכם, כמו כן טוען כי הרכב נמסר לו באיחור, ולכן נאלץ להשתמש ברכב שכור במשך 6 ימים, ובנוסף תובע שכר טרחת עו"ד 2,500 ₪ ו- 5,000 ₪ עבור עוגמת נפש, בשל כך שלא קיבל את צבע הרכב כפי שהוסכם.
הנתבע מכחיש טענות אלה וטוען, כי אכן הצדדים חתמו ביניהם הסכם לפיו היה על הנתבע לסייע לתובע בייבוא רכב משומש שנת דגם 2010, אך הרכבים שהציע הנתבע לתובע לא עמדו בדרישות שונות של התובע, ועל כן הסכימו הצדדים כי הרכב שייובא יהא משנת דגם 2011, וכן סיכומו שהסכום שישולם בהסכם יעמוד על 190,000 ולא 175,000 כפי שסוכם. לדברי הנתבע, משמצא רכב מתאים הציג את הרכב על מסמך לתובע והסביר לו כי מדובר ברכב משנת דגם 2011, אך מאחר ואופן רישום שנת הדגם ברשיונות האמריקאים שונה מאופן הרישום ברשיונות הישראליים, בישראל, ירשם הרכב כרכב שעלה על הכביש במאי 2010.
הנתבע אף טוען כי הציג לתובע את רשיון הרכב האמריקאי, בו מופיעה שנת הדגם 2011, ומועד עליית הרכב על הכביש, התובע הסכים לכל האמור וביצע את התשלומים.
הנתבע שואל ובצדק, אם התובע לא הסכים, וסבור שהרכב שהוצג לו אינו הרכב עליו הוסכם, וכי עליו לשלם פחות, מדוע זה העביר את התשלומים?
הנתבע אף הציג בקשה לקבל רשיון יבוא, שאף עליה רשום כי הרכב יוצר בחודש פברואר 2010, עליה חתום התובע. כן ציין הנתבע, כי המיסים עבור הרכב שולמו כרכב משנת 2011.
באשר לצבע הרכב, הציג הנתבע הודעת מייל בצירוף תמונה של הרכב בה נראה צבעו של הרכב, וטוען כי רק לאחר קבלת מייל זה אישר התובע לרכוש את הרכב, והעביר את הכסף לארה"ב.
באשר לאיחור במועד הספקת הרכב מפנה הנתבע להסכם לפיו הרכב נמסר בתוך התקופה הנקובה בהסכם, כאשר איחור של 10 ימים אינו מזכה בפיצוי. משכך, ביקש הנתבע לדחות את התביעה.
שמעתי את טענות הצדדים, ושוכנעתי כי לאחר חתימת ההסכם בכתב הגיעו הצדדים להסכמות נוספות ככל הנראה לאחר שהסתבר, כי לא ניתן לקיים את ההסכם כלשונו הן מבחינת צבע הרכב והן מבחינת שנת ייצור של הרכב. אומנם כשלו הצדדים, ובעיקר הדבר מופנה אל הנתבע שטוען לקיומן של הסכמות כאלה, בכך שלא עיגן הסכמות אלה בכתב, אך העובדה שהתובע שילם את הסכום הנוסף, בלא לפצות פה ואף לא תחת מחאה מלמדת כי ידע והסכים לשינויים אלה.
בנסיבות העניין, מאחר שהצדדים לא תעדו את ההסכמות הנוספות ביניהם בכתב יש קושי לקבוע מה בדיוק הוסכם, יחד עם זאת, העובדה שהתובע שילם את מלוא הסכום שנדרש, ולא עמד על אכיפת ההסכם כלשונו בזמן אמת, מדברת בעד עצמה ובעד הסכמתו לשינוי הן בנוגע לתשלום והן בנוגע לצבע הרכב.
בנסיבות העניין, ומאחר שהוכח כי בהסכם בין הצדדים הוסכם על רכב משנת ייצור 2010, והרכב הוא אכן משנת ייצור 2010, אף כי בארה"ב הוא נחשב כרכב מודל 2011, הרי שלכאורה קיבל התובע יותר ממה שהוא אמור לקבל, אולם זאת רק חלקית, שכן בסופו של דבר גם הנתבע הסכים, כי הרכב יכול להמכר בארץ כרכב מודל 2010 בלבד.
בנסיבות אלה, אני קובעת שעל הנתבע להשיב לתובע מחצית מן הסכום ששילם ביתר על פי ההסכם, דהיינו 7,500 ₪. הכסף ישולם בתוך 30 ימים, שאם לא כן ישא ריבית והצמדה עד התשלום בפועל. כן ישיב הנתבע לתובע את סכום אגרת המשפט, והוצאות בסך 400 ₪.
אינני רואה להורות על תשלום שכ"ט עורך-דין, או לפצות את התובע בגין שכירת רכב, שכן הנתבע עמד במועדים הנקובים בהסכם.
אשר לפיצוי בגין עוגמת נפש בשל צבע הרכב, הרי שהנתבע קיבל מייל עם תמונת הרכב ויכל לראות את הצבע, הנתבע ידע והסכים לקבלת הרכב הספציפי ולכן גם דרישה זו נדחית.
זכות להגיש בקשת רשות ערעור לבית המשפט המחוזי בתוך 15 ימים.
המזכירות תשלח את פסק הדין לצדדים.
ניתן היום, כ"ו תמוז תשע"ב, 16 יולי 2012, בהעדר הצדדים.