תקציר: הגדרה חוקית-משפטית של קבוצת בתי-הספר הדתיים בתוך החינוך הממלכתי. מוסדות החינוך הממלכתי-דתי (חמ"ד) הקצינו בשנים האחרונות יותר את גישתם הדתית.
על פי חוק חינוך ממלכתי תשי"ג חייבת המדינה לאפשר לכל תלמיד לבחור בית-ספר ממלכתי או בית-ספר ממלכתי דתי בהתאם לרצון ההורים.
בשעת רישום ברשות-חינוך מקומית יודיע ההורה הרושם על בחירתו בין מוסד-חינוך ממלכתי ובין מוסד-חינוך ממלכתי-דתי. רשות-חינוך מקומית שיש בה מוסד-חינוך ממלכתי ואין בה מוסד-חינוך ממלכתי-דתי, או להיפך, רשאי ההורה הרושם למסור הודעה בשעת הרישום על רצונו שיינתן לתלמיד החינוך שאינו ניתן באותה רשות-חינוך מקומית.
במקרה כזה תהיה המדינה חייבת להסיע את התלמיד לרשות בה מצוי בית-הספר המבוקש.
חוק החינוך הממלכתי, שאושר בכנסת באוגוסט 1953, בא לבטל את שיטת הזרמים בחינוך, אך בסופו של דבר הביא להחלפת "זרם המזרחי" בחינוך הממלכתי-דתי (חמ"ד), שבניהולו של משרד החינוך. בחוק נקבעו פריבילגיות מסוימות לחמ"ד והוחלט שיהיה עליו ממונה דתי אורתודוקסי (המינהל לחינוך דתי), וששר החינוך יידרש להתייעץ עם מועצה מיוחדת בכל הקשור בחינוך זה. בתי-הספר של החינוך העצמאי של הזרמים החרדיים ובתי-הספר של אגודת ישראל נותרו מחוץ למסגרתו של החמ"ד.
החמ"ד מחזיק בשני סדרי-יום: הסדר הדומיננטי הוא סדר-היום הדתי; ולצידו מתקיים סדר היום המִשני האזרחי-דמוקרטי. עובדה זו, יחד עם עצם החשיבות המיוחסת בעולם הדתי לחינוך, יוצרת מצב שהורים רבים מעוניינים להעניק לילדיהם את החינוך המזוהה עם השקפת עולמם הספציפית. מכאן נוצר מגוון רב של מוסדות: "נעם" לבנים, אולפנות "צביה" לבנות, רשתות שנוסדו על ידי יוצאי ישיבת "מרכז הרב" ונוטות לכיוון החרד"לי; ישיבות ואולפנות בני עקיבא, המזוהות עם "הזרם המרכזי", כלומר הפרדה מגדרית, תוך לגיטימציה לצריכה מבוקרת של תרבות כללית ובדרך כלל גם לקשר מבוקר בין המינים; ומוסדות החינוך של הקיבוץ הדתי, שבהם באופן עקרוני מתקיים חינוך משותף לבנים ובנות וקיימת פתיחות מירבית לתרבות כללית ולימודי גמרא גם לבנות, מה שבהחלט לא מקובל ברוב מוסדות החינוך האחרים.
בשנים האחרונות צמח מתוך האוכלוסיה הממלכתית-דתית זרם חדש, חרדל"י – חרדי, דתי, לאומי. קבוצה זאת, ששורשיה בזרם המזרחי וראשה בזרם החרדי, היא במובן מסויים פלג חרדי הן במחשבותיו והן באופי פעולותיו. הוא יוצא תיגר כנגד כל מה שאיפיין את זרם המזרחי עליו התחנכו בעבר (מלבד התמיכה ברעיון ארץ ישראל השלמה): הפתיחות החליפה את מקומה בסגירות; אדם דתי אינו נמדד מבחינתם דווקא על פי אמונתו, אלא על פי אופן לבושו (גברים רצוי בלי ג'ינס; לנשים כבר לא מספיק כיסוי ראש, הן צריכות גם לא להיות לבושות מודרני מדי); מקום מגוריו (עדיפות ברורה לישובים וקהילות מתבדלות); וסוג הכשרות עליו מקפיד. החרד"לים אינם פורשים מן הזרם הדתי-הלאומי, והם מבקשים כנראה לשנות אותו כדי שיתאים לאופן ההתחרדות שלהם. בתוך כך הם פועלים להפוך את בני עקיבא – תנועה ששייכת לדתיים הלאומיים מאז ראשית הציונות – לתנועה חרדית המפרידה בין בנים לבנות.
דוגמא למתחים הגוברים בתוך החמ"ד היא "צעדת הל"ה" המסורתית האחרונה, שנערכה בינואר 2010. כ-5,000 בני נוער, בהם 2,800 חניכי בני עקיבא, השתתפו בצעדה בגוש עציון. רוב חניכי בני עקיבא עזבו את טקס הזיכרון לאנשי שיירת הל"ה, שהתקיים בסיום הצעדה, בשל עלייתה לבמה של להקת זרוע היבשה. רק מאות בודדות של חניכים – פחות מ-20% מכלל נציגי בני עקיבא באירוע – בחרו להישאר במקום גם לפרק המוזיקלי שכלל שירת חיילות. מנגד, בימים שקדמו להחלטת בני עקיבא חתמו כ-3000 חניכים ובוגרים על עצומה, בה קראו להנהלה שלא להפוך את שירת הנשים לנושא מפלג בתנועה ולחדול מהעיסוק המוגבר בצניעות.
כתובת: מינהל החינוך הדתי, משרד החינוך, בניין לב-רם, רח' שבטי ישראל 34,ירושלים, 91911.