וְלֹא יוֹרֶדֶת מִן הַפַּסִּים.
בשיר זה, כותונתו של יוסף מואנשת ומקבלת חיים משל עצמה. העולם הוא מקום "עתיר בורות", כשהכותונת המסמלת ייחודיות, מופקרת ונסחרת על ידי ידיים רבות. הידיים הללו ממששות בגסות את הכתונת העדינה ונוהגות בה בזלזול, מחמת בורות היסטורית: אין הן יודעות מה מקור הסיבים הרכים. הכותונת, מצדה, חשה ניכור, משום שמדובר בדור שלא יודע את יוסף.
פוסט מאת gai פורסם בתאריך 3 במאי 2014 בקטגוריה שירה וסומן בתגיות טלי וייס.
שיר מצוין, מכל בחינה שהיא. תודה שכתבת וששיתפת.
שיר יפה מאוד. הכוונה היא כמובן לגברים הממששים בחוסר רגישות את הכותונת וגם את מה שמתחתיה. עוד לא הבנתם שנשים הן נפש העשויה מסיבים דקים של הלב, ולא רק גוף?
עד שלא מכירים אותנו מקרוב אנו תמיד נסחרים (מתויגים) בשחור/ לבן. שיר עם רעיון יפה ומקורי המכיל שורות יפות. הפריעה לי הישירות ב"חוטי לבי" (אלרגיה פרטית שלי ל"לבי", "אהובי", "אהובתי" וכו') וכן למרות כפל המשמעות של "ולא יורדת מן הפסים" גם זה בצורתו הנוכחית קצת, קצת צרם לי.
וְלֹא יוֹרֶדֶת מִן הַפַּסִּים.".
הקטע הזה המסיים את השיק הוא המבאר אותו. סיבי הפסים עשויים מסיבי הלב אולי של יעקב האב?) והכתונת שנזרקה לבור Pביחד עם יוסף) יוצאת ממנו וממשיכה את דרכה ביושרף מעל נפסים וכמו המשמעות של הסלנג לאמירה זו. שיר מעולה.
איזה יופי. כמובן ההשלכה היא לא רק על הסיפור התנכ"י. אהבתי גם את משחק המילים של "לא יורדת מן הפסים"
מתאים בדיוק לדבריו של אליהו סחרוב [ רבות מפעולותיו חסויות עד היום, בין מקימי המערכת הבטחונית , תע"ש] שהיום מלאו לו 100 שנים. דבריו נוקבים ולא מתפשרים ,כאשר הוא אומר שדור המנהיגי נעלם ואיננו. מה שהיה פעם זהו דור מנהיגים שראה את טובת העם והמדינה לפניו ולא רק את האינטרסים האישיים. אני , במילים אחרות, אומרת "דור שלא ידע את יוסף.."
בסמיכות הקובוץ ב'כֻּתֹּנֶת הַפַּסִּים' הופך לשוא: כְּתֹּנֶת הַפַּסִּים.