ממלכת אֱדום קמה במאה ה- 12 לפני הספירה, יחד עם שכנותיה מואב ועמון בעבר הירדן, והאמורים שבצפון הגלעד ובארץ ישראל. אדום הייתה ממלכה רבת ערים וכפרים, שפרחה עד המאה ה- 8 לפני הספירה.
גבולות אדום: במזרח – המדבר. בצפון – נחל זרד. במערב – ים הערבה. בדרום - מדבר ערב וים סוף.
כלכלת הממלכה הייתה מבוססת על חקלאות עשירה, מסחר ומעט תעשיה.
הדת האדומית הייתה דת אלילית שעבדו בה בעיקר את אלילי הפריון.
התרבות הייתה עשירה ומפותחת.
מבצרים חזקים הגנו על גבולותיה של אדום מפני שבטי מדבר מתפרצים.
בסיפורי ספר בראשית נזכר עשו כאביהם הקדום של בני אדום, ומאבקיו על הירושה, כנגד יעקב, מסמלים את יחסי התחרות והמאבק שבין ישראל לאדום במשך כל הדורות. אדום נקראת במקרא גם "שעיר", כשני שמותיו של עשו, שהיה אדמוני ושעיר.
המקרא מזכיר את מלחמות משה כנגד אדום בעת יציאת מצרים, את דוד ושלמה המותקפים על ידי הדד מלך אדום, יהושפט ואמציה ששלטו באדום המרדנית, עד לגמר כיבושה על ידי עוזיהו.
בתקופות מסוימות בימי בית ראשון שלטה אדום בארץ ישראל הדרומית, באזורי הנגב.
יחסי אדום עם ישראל היו מלאי מתח, תחרות ומלחמות, בעיקר בשל המאבק על השלטון בדרכי המסחר, ועל בעלות על מכרות הנחושת והברזל שבערבה.
לאחר חורבן הבית, במאה ה- 6 לפני הספירה, חדרו לדרום יהודה אדומים שנושלו מארצם על ידי שבטי נודדים, והקימו את אֶדוֹמֵיאָה, והרחיבו את כיבושיהם ביהודה. בימי החשמונאים הם שלטו עד חברון, אדורם ומרשה (שבאזור קריית גת). יהודה המכבי לחם באדומים וכבש את חברון. השליט החשמונאי שהכניע את אדומאה והביא לגיורם של האדומים, היה יוחנן הורקנוס הראשון.
הנבטים ירשו את מקומם של האדומים, ותפסו במקומם את השלטון על דרכי המסחר ומכרות המחצבים.
זיהוי רומי ושאר אויבי ישראל כ"אדום" מוכר מספרות חז"ל שאחרי חורבן הבית השני.