הסרט השלישי בסדרת סרטי ג'יימס בונד, שבהם דניאל קרייג מגלם את סוכן 007, יוצא לאקרנים 50 שנים בדיוק אחרי שדמותו הקולנועית של בונד נחשפה לראשונה בצלמו של שון קונרי ב"ד"ר נו". בשנה הבאה גם יצוינו 60 שנים לצאתו לאור של "קזינו רויאל", הספר הראשון בסדרה, שכתב איאן פלמינג.
בונד, הן כגיבור ספרותי, שהיה אהוד במיוחד על הנשיא ג'ון קנדי, והן כגיבור קולנועי, הוא תוצר של העימות בין המעמדות בחברה הבריטית. חזותו וגינוניו האלגנטיים, בעיקר בתקופה שגילמו אותו שון קונרי ורוג'ר מור, מסווים וגם לא מסווים את היותו במקור בן למעמד הפועלים; זהו ממד של הדמות שהספרים של פלמינג הבליטו יותר מהסרטים.
עוד יותר מכך, בונד הוא תוצר של המלחמה הקרה, ומאז סופה מתמודדים סרטי הסדרה שהופקו מאז, לעתים בהצלחה ולרוב לא, עם השאלה מה עושים כיום עם גיבורים כמוהו.
לאחר שהסדרה נקלעה למשבר שארך שש שנים - התקופה הארוכה ביותר שבה לא הופק סרט בונד - הופקו מ-1995 ארבעה סרטים בכיכובו של פירס ברוסנן; כולם נדמו כתוספות נפוחות ומשמימות לסדרה המצליחה ביותר בתולדות הקולנוע. לאחר מכן נפלה הבחירה על דניאל קרייג לגילום בונד מספר שש, וזו עוררה בזמנו חילוקי דעות סוערים בקרב שוחרי הסדרה.
קרייג הוא בונד שונה מכל הבונדים שקדמו לו על בד הקולנוע; הוא חלקלק פחות, מחוספס יותר, כריזמטי פחות, ומקורותיו במעמד הפועלים ניכרים יותר מאשר בחמשת השחקנים שגילמו את בונד שקדמו לו ¬ קונרי, מור, ברוסנן, טימותי דלטון וג'ורג' לזנבי. יש בו מידה של חומרה שלא איפיינה שחקנים אלה, הוא כמעט שאינו מחייך, אינו מפגין אירוניה, וסגנון החיים של קודמיו, שכלל הרבה סקס וגינונים הנוגעים לאופי הכנת המרטיני, נדמה שולי לבונד שהוא מעצב.
שני ניסיונותיו הקודמים של קרייג להיכנס לתפקיד היו הססניים. הסרט הראשון, "קזינו רויאל", שביים מרטין קמפבל, החזיר את בונד אחורה בזמן אל ראשיתה של הקריירה שלו ועשה זאת באופן מאולץ למדי. הסרט השני, "קוואנטום של נחמה" שביים מארק פורסטר, היה החלש מבין כל סרטי הסדרה עד כה. למעשה הוא עורר את הרצון לשלוח את בונד לגמלאות ולהחליף אותו בגיבור חדש, ג'ייסון בורן (מ"זהות כפולה" ושאר סרטי סדרה זו), שנדמה עדכני יותר ממנו ומוכן לתפוס את מקומו בצמרת גיבורי הפעולה הקולנועיים.
הקטילה הביקורתית הגורפת של הסרט הקודם בסדרה היא אולי הסיבה שחלפו ארבע שנים עד שקרייג בתפקיד בונד חזר לאקרנים ב"סקייפול". והתוצאה, לראשונה מאז שהמלחמה הקרה נגמרה ודניאל קרייג קיבל עליו את התפקיד, היא הסרט הראשון בסדרה שמתמודד עם דמותו של בונד במאה ה-21 בצורה מעניינת.
אם סרט בונד הראשון בכיכובו של קרייג ניסה לברוא את דמותו של בונד מראשיתה, והסרט השני התמקד בייסוריו של בונד, הרי "סקייפול" - שהוא הסרט ה-23 בסדרה - עוסק בשאלת הרלוונטיות של בונד במציאות העכשווית. ולא רק שלו אלא גם של M, הבוסית שלו (ג'ודי דנץ', שהיא האשה המרכזית בסרט ותפקידה גדול יותר מבכל סרטי בונד שבהם הופיעה הדמות של M). שניהם נתפשים כלא רלוונטיים בעיני דמות חדשה בסדרה, גארת מאלורי (רייף פיינס), כוח עולה בביון הבריטי, שנראה כפונקציונר ממשלתי לכל דבר. הוא רואה בהם דינוזאורים השייכים לתקופה שאיננה עוד ואינם יכולים לתפקד בעידן שקם על חורבותיה.
לבימוי "סקייפול" נבחר הבמאי המוערך ביותר שביים סרט בסדרה עד כה. זהו סם מנדס, במאי הקולנוע והתיאטרון הבריטי שסרטו הראשון, "אמריקן ביוטי", זכה באוסקר וזיכה אף אותו בפרס. רשימת סרטיו הבאים, שכוללת את "הדרך לפרדישן", "ג'ארהד" ו"חלון פנורמי", לא הצביעה דווקא על התאמתו לביים סרט בסדרת ג'יימס בונד. לסרטיו של מנדס היה תמיד ממד רעיוני מופשט, ובאופן מפתיע הוא בולט במיוחד בסרט ג'יימס בונד שלו. לא כל סרטיו של מנדס עד כה היו טובים באותה המידה, אך הוא יוצר נבון, ותבונתו מתגלית בסרט הזה לא פחות מאשר בסרטיו המוצלחים יותר.
ב"סקייפול" העלילה כמעט אלמנטרית. בתחילת הסרט נקלע בונד למצב של חיים או מוות, שהיה מאפשר לו להיעלם כמו ג'ייסון בורן לולא אילצו אותו מחויבותו הפטריוטית ונאמנותו ל-M לצאת ממקום מחבואו ולחזור ללונדון - בעקבות פיגוע חבלני שהורס את מרכזו החדש של הביון הבריטי. בונד הוא כעין מת-חי. כותרות הסרט אף מבליטות את הממד המקאברי במעמדו וזהותו הנוכחיים של הגיבור, החוזר לפעילות חלש מכפי שהיה אי פעם.
אם "קזינו רויאל", הסרט הראשון בסדרת קרייג-בונד, ניסה ללא הצלחה יתרה לתאר את בונד בצעירותו, הרי כעבור שני סרטים "סקייפול" מתאר את בונד בבגרותו הפגומה. התוצאה היא דיוקן כמעט מופשט של בונד, המיתוס שנבנה סביבו והכרסום שחל בו ובמעמדו בעולם חדש. דיוקן שבו בונד ממלא את התפקיד הראשי וM- את העזר כנגדו.
ב"סקייפול" - שאת תסריטו כתבו ניל פורוויס, רוברט וייד וג'ון לוגן - יש נבל פסיכופת ושמו סילבה, שמתגלה לראשונה בערך באמצע הסרט. יש גם קטעי פעולה המובילים אותנו לאיסטנבול, למקאו ואף לאחוזה הסקוטית המבודדת שבה גדל בונד בילדותו, לפני מותם של הוריו (מות ההורים מחבר בין בונד ב"סקייפול" לדמותו של באטמן, בעיקר כפי שהונצחה באחרונה בסרטיו של כריסטופר נולאן, וזה חיבור מעניין).
אך כל אלה נדמים שוליים לדיוקן של בונד בשלב הזה בהתפתחותו הקולנועית. זו מתמקדת בסרט הנוכחי ביחסיו עם M, שהמשותף ביניהם, בעקבות הוותק שלהם והשינוי שחל בעולם שבו הם פועלים, רב מהמפריד. זהו סיפור האהבה המניע את הסרט, גם אם מופיעות בו דמויות נוספות של נשים. כמו תמיד בסרטי בונד, אחת מהן שורדת והשנייה לא ¬ אך בכל מקרה אין להן תפקיד רומנטי וסקסי משמעותי במהותו העכשווית של בונד כגיבור קולנועי.
את סילבה מגלם חאווייר בארדם. הוא עושה זאת בהתלהמות הפסיכופתית שאיפיינה גם את הופעתו כרוצח השכיר בעל תסרוקת הקסדה ב"ארץ קשוחה" של האחים איתן וג'ואל כהן, הופעה שזיכתה אותו באוסקר. אך משחקו הפעם, גם אם שערו נצבע בבלונד כדי להבליט את השוני בינה לבין הקודמת, מחוויר לעומת הסרט ההוא. ייתכן שבארדם צריך לחדול מלגלם דמויות כאלה, שאין סיכוי כי יגברו על הופעתו השנונה והמצמררת ב"ארץ קשוחה".
זו אחת מנקודות התורפה של "סקייפול", אך היא איננה פוגמת במאזן הכללי של הסרט, המסתיים בסצינה בעלת נופך מערבוני מובהק; בין השאר אנחנו פוגשים בה בתפקיד קטן באלברט פיני, העטור בזקן עבות ומגלם את סוכן הבית שבו גדל בונד.
יש בסרט גם Q חדש, הלוא הוא ממציא הגאדג'טים הבונדיים, שמגולם בחינניות על ידי בן וישו. לעומת השחקנים הקודמים שגילמו את הדמות, הוא צעיר בהרבה מבונד, אולי כדי להבליט שבונד נמנה עם דור של סוכנים מטעם המלכה שעדיין שורד, אך זמנו קצוב.
יש ב"סקייפול" קטעי פעולה מבוצעים במיומנות, כמו המרדף שפותח את הסרט; אך כבר ראינו מרדפים שכאלה יותר מדי פעמים, וזה אינו מה שהופך את "סקייפול" לתוספת מעניינת לסדרה. העניין טמון בתפישה שמניעה אותו ומנווטת את דמותו של בונד לפרשת דרכים קולנועית, שמסקרן לאיזה כיוון היא תתפתח.
כבר עשורים רבים לא הופק סרט ג'יימס בונד שעורר סקרנות בנוגע לסרט הבא שיופק בסדרה; ואם זה היה כל מה ש"סקייפול" מצליח לעשות - והוא עושה יותר מזה - כבר אפשר היה להגדיר זאת כהצלחה.