הטיול שלי כאן על הכדור הזה מרתק ומגוון. לא תמיד הייתי טיילת מוכשרת. בהתחלה הייתי צריכה לשפר את הכושר שלי - הגופני, הנפשי ובעיקר הרוחני. אח"כ רכשתי הרבה כלים וידע כי כך האמנתי שמתקדמים בדרך.
ומעניין, הדרך היא ישות חיה. משתנה במהותה ובאנרגיה שלה בכל רגע. מתקילה אותי. כשאני כבר ממש בטוחה שיש באמתחתי את הכלים וה"חוכמה" הנדרשים כדי לצלוח את הנהר שלפני, בדיוק אז, הידע הנפלא שצברתי לא משרת אותי כאן.
למדתי, התכוננתי, החכמתי, עליתי, ירדתי, נשמתי, הפנמתי... ו... פאף.
אחת המתנות שבאו לעזרי בנושא הזה הייתה "העבודה" של ביירון קייטי.
למה? כי זו עבורי דרך ממש מעמיקה וחזקה לפוצץ את בלון הידע והחשיבות העצמית, מאפשר לתשובות האמיתיות והכנות לצוץ מתוך הבטן פנימה ולוותר על הוודאות.
הוויתור על הוודאות הוא פריצת הדרך המאפשרת לחוכמה מסוג חדש להגיע. חוכמה נושמת, חופשייה, גמישה, לא כזו המקובעת, אקסיומטית המבוססת על ידיעה אבסולוטית של דברים, דעות קדומות, שיפוט... על ניסיון העבר.
החלק שלנו החי בעכשיו, הנוכחות, אינה שוכנת במיינד, לה אין לה כל צורך בידע שצבר. שם שוכנת החוכמה האחרת, הרוחנית, הפנימית, המלאכית. וכאשר אני חווה אותה, זו הארה עבורי.
יש חשיבות כמובן לניסיון העבר, אך לא כאינפורמציה, אלא, מתוך החוויות שאנו עוברים אנו צומחים ולומדים ומשתנים. ואז, למעשה, לעולם איננו חווים שוב את אותם הדברים כי אנו כבר שונים בחוויה העכשווית, לעומת מי שהיינו קודם לכן. זה היופי, הכל בתנועה, אין רגע אחד הדומה למשנהו.
קיימות דרכים רבות להגיע לתובנה הפנימית הזו, לאי הוודאות הזה, לאי הזה של השמחה. הדרך אינה משמעותית, היא כלי, גם איתה אין צורך להזדהות. לכל אדם מגיעים הכלים הנכונים לו ברגע מסוים. אין צורך להיצמד אל הכלים, הם ממלאים את תפקידם ומתחלפים, זו הזרימה של החיים.
ההיצמדות - לכל דבר שהוא: קורות חיים, ידע, כלים, אנשים, מקומות, רעיונות (בעיקר רעיונות) - היא שורש התקיעות וחוסר הצמיחה.
וזה מה שזה בעיני - יציאה לחופשי מהכלא של המיינד. ואז מתחילים החיים.
▼ רצון עצמי - איך לבטל את הרצון העצמי ואת האגו בשלמות?
▼ רצון עצמי - איך לבטל את הרצון העצמי לגמרי?