כשאנחנו רואים את עמי הארצות מסביב, ואת עמי הארץ שבתוכנו, עולה תמיד הברכה "שהבדילנו מן התועים ונתן לנו תורת אמת", אלא שבסופו של דבר גם אנחנו די ארציים. אוכלים, שותים, ישנים, עוסקים בענייני כספים, עסקים, רכישת/שכירות דירה, רופאים, תאונות ח"ו ועוד.
פרשת השבוע מכינה אותנו לקראת חיי הקדושה המתוארים בספר ויקרא. שם מתברר שהקדושה מתפשטת והולכת מן המקדש אל החיים הארציים. ברגע שיש משכן ובית מקדש במרכז העם והחיים – אזי העיניים פונות לשם. יש יעד מאוחד ומרכזי. אבל, מלבד משמרות הכוהנים, אף אחד לא חי כל ימיו בבית המקדש, אלא מקדש את חייו הרגילים.
אוכלים? יש מאכלים כשרים, ויש מאכלים המטמטמים את הלב.
שותים? במידה. אין איסור לשתות יין כל יום, אבל האדם התורני מקדש את חייו ואינו מרבה בכך.
עוסקים בענייני כספים? מקפידים על "הן צדק ולאו צדק", ובלי נשך ותרבית.
אין כיום בעולם המערבי מושג של "הלוואות ללא ריבית", אבל בחיים של קדושה גם הכסף קדוש.
חיי הארץ האינטנסיבים מחייבים גם עצירה של חגים ומועדים – של התבוננות ושל הודאה. אצל כל החקלאים בעולם קציר החיטים הוא זמן שמחה, ואסיף החיטים הוא זמן של שמחה, אבל התורה הופכת את הזמנים הללו לזמן של קדושה וקירבת אלוקים'.
"קדושה" אינו מושג ערטילאי או משהו ששייך רק ל"קדושי עליון", אלא ביטוי לעליית האדם לדרגה גבוהה יותר. ואכן יש דרגות של קודש. גם כשנעלה דרגה נוספת בהמשך ספר ויקרא, העוסק גם ב"טהרה", גם דרגה זו רלוונטית ל"ארציות" – לכל אחד ובכל מצב. גם אם אין לנו את דיני מצורע, אנו יודעים שמי שמדבר על הזולת מאחורי הגב – צריך לטהר את עצמו. גם בלי שימצא נגע על בשרו.