"אני מתקשה להצביע על מדינה שמגדירה את עצמה כדמוקרטית ובו זמנית מקיימת חקיקה כה מפלה נגד קבוצת המיעוט", אומר בראיון מיוחד הח"כ החדש יוסף ג'בארין, שהחרים עם חבריו לרשימה המשותפת את שירת התקווה בטקס השבעת הכנסת.
הח"כ החדש יוסף ג'בארין (מקום עשירי ברשימה המשותפת) לא התלבט לפני שעזב את אולם המליאה, יחד עם חבריו לסיעה, כשהחלה שירת התקווה בטקס השבעת הכנסת העשרים [31 במארס]. ג'בארין, דוקטור למשפטים המתמחה בזכויות אדם ומיעוטים, עד לאחרונה מרצה בכיר באוניברסיטת חיפה, נוהג כך מאז שהוא זוכר את עצמו בכל טקס בו נכח והושר בו ההמנון. בעיניו התקווה היא עוד סמל ציוני שמדיר את הציבור הערבי.
הוא בן 43, נולד וגדל באום אל פחם, עיר בה הוא מתגורר גם היום. את לימודי הדוקטורט שלו עשה באוניברסיטת ג'ורג'טאון בוושינגטון, ובמסגרתם ערך מחקר השוואתי בין המעמד החוקי של האפרו-אמריקאים בארה"ב בשנות החמישים והשישים של המאה הקודמת לבין מצבם של ערביי ישראל. לדבריו, גילה שהפערים בין יהודים לערבים במשפט וחקיקה הם הרבה יותר עמוקים ממה שהעריך.
בראיון ראשון לאל-מוניטור אומר ג'בארין, כי אין אף מדינה בעולם כמו ישראל שיש בה היקף כה רחב של חקיקה מפלה נגד מיעוט לאומי, אך היא בכל זאת מתגאה בדמוקרטיה שלה.
אל-מוניטור: ח"כ ג'בארין, אתה כבר יודע על מה תדבר בנאום הבכורה שלך בכנסת?
ח"כ ג'בארין: מצד אחד ארצה להציג את העדרן של זכויות אדם בסיסיות שגם ממשלה ימנית בראשות נתניהו צריכה לטפל בהן, ובמקביל להציג את החזון שלי למדינה שכל אזרחיה ירגישו שווים ושייכים – שוויון שמבטיח חלוקה צודקת של משאבים. זה החזון הראוי בעיני גם לציבור הערבי וגם לציבור היהודי. אני בא מאום אל פאחם, ובשנים האחרונות, גם בגלל ההסתה של ליברמן, העיר הזאת מתחילה להיות סמל של תושבים הנאבקים על זכויותיהם, סמל של הדרה וניכור וחוסר שייכות. אני אזכיר גם את זה.
אני שייך לדור הצעיר של הפוליטיקאים הערבים שרוצה מעבר לזכויות אדם לחזק גם את החיבור לזהות הפלסטינית. זה האתגר של הדור שלנו.
אל-מוניטור: כיצד היית מגדיר את מעמדו של המיעוט הערבי בישראל?
ח"כ ג'בארין: המחקר שלי בדוקטורט היה בנושא מעמדו המשפטי של המיעוט הערבי, והוא הראה עד כמה הפער בין יהודים לערבים הוא יותר עמוק ממה שנראה לעין. החקיקה הישראלית מפלה בעצם את האזרחים הערבים, ואני מצאתי הקבלה בין נחיתותם של ערביי ישראל במשפט לבין מצבם של האפרו-אמריקאים בשנות ה-50' וה-60'. בהרבה מובנים המעמד שלהם היה מושפע מחקיקה פורמאלית שהפלתה את קבוצות המיעוט, והביקורת העיקרית בארה"ב הייתה על כך שהאזרחות האמריקאית לא הייתה שוויונית. על פי אותו היגיון אני מגיע למסקנה שמצב דומה מתקיים היום בישראל. קיימים עשרות חוקים וסעיפי חוק שמטיבים עם קבוצת הרוב היהודית. זו למעשה אפליה פורמאלית.
אל-מוניטור: כיצד האפליה הזאת באה לידי ביטוי בחקיקה?
ח"כ ג'בארין: הציבור היהודי חושב על אפליה בחוק בעיקר במונחים של כמה חוקים בודדים, כמו חוק השבות או סמלים כמו ההמנון. אבל המחקר שלי הראה שהפערים הרבה יותר עמוקים, וכמעט בכל תחום מרכזי ביחסים בין קבוצות מיעוט לרוב זיהיתי חקיקה שיוצרת פער בין שתי האוכלוסיות. זה נכון בתחום הסמלי, כמו ההמנון; זה נכון בתחום ההגירה, כמו חוק השבות והאזרחות; וזה נכון לגבי תחום הלשון והתרבות. אמנם השפה הערבית היא שפה רשמית במדינה אבל גם זה לא מדויק. יש חקיקה שנותנת אפשרות לפתח שפות אחרות כמו הלדינו והיידיש, אבל אין חקיקה מקבילה בעניין הערבי.
במונחים של תרבות כמו חוק רשות השידור וחוק הרשות השנייה לטלויזיה ורדיו, אתה מוצא שם מונחים כמו "שימור וקיום התרבות היהודית", ולפעמים כתוב באופן מפורש "מורשת יהודית" ו"תרבות ציונית". כאשר זה מגיע לשידורים בערבית, כמעט ואין התייחסות למהות ואפילו לא תמיד משתמשים במינוח "שידורי ערבית" אלא בשידורים לדוברי ערבית. בכל מה שקשור לציבור היהודי, יש בו הכרה כקבוצה עם מורשת ותרבות שצריך לשמר ולפתח, אבל כשזה נוגע לערבים ההתייחסות היא רק טכנית.
גם כאשר מגיעים לנושא שרותי דת, החקיקה מגדירה הנהגה דתית בקרב האוכלוסייה היהודית: החל בבחירת הרבנות הראשית, מועצות דתיות ואחזקת בתי עלמין ומקומות קדושים, אך יש התעלמות מוחלטת בכל הנוגע לעדות הדתיות. אין סמכויות מקבילות בקרב האוכלוסייה הערבית.
גם בתחומי הקרקע יש חקיקה שמעניקה את מעמד מיוחד למוסדות היהודיים, כמו חוק הקרן הקיימת ומעמד הסוכנות היהודית, וגם כאן אין משהו מקביל שמתייחס לאזרחים הלא יהודיים.
לא מקבלים תמונה מלאה על מעמדו של הציבור הערבי אם לא רואים את ההיקף הרחב הזה בחקיקה.
אל-מוניטור: אתה בטח רואה לשלילה את העובדה שהעיתונאית הערבייה לוסי אהריש תהיה אחת ממדליקי המשואה בטקס יום העצמאות הקרוב.
ח"כ ג'בארין: כמו ההמנון, גם כאן מדובר בטקס מאוד ציוני, אבל מה שבעיני היהודים נראה כעצמאות בעיני הערבים הפלסטינים זאת הנכבה והאסון הלאומי שלהם. מבחינתי, עד שלא יהיה כאן פיוס היסטורי בין ישראל לפלסטינים, אני רואה בעייתיות עצומה בעמדה של ערבי שמשתתף בטקסים ציוניים. קבוצת הרוב לא יכולה לצפות מקבוצת המיעוט להזדהות עם הנארטיב של האחר, מבלי שהרוב מגלה נכונות להכיר בנארטיב של הקבוצה המדוכאת.
אל-מוניטור: אלו תחושות עוררו בך ההתבטאויות של ראש הממשלה כלפי הערבים ביום הבחירות ואחר כך ההתנצלות ואמירתו לאחר בחירתו שהוא ראש הממשלה של כל האזרחים?
ח"כ ג'בארין: כשראיתי את הסרטון של נתניהו ביום הבחירות, זה נראה לי לא אמיתי. כשהבנתי שזה מאוד אמיתי, חשבתי לעצמי עד כמה התדרדרנו. דווקא כשזה מגיע לזכות הכי בסיסית של אזרחים להצביע, אז גם בזה ראש הממשלה מפקפק. נחצו כאן קווים אדומים והייתה צריכה לבוא התנצלות, כי אי אפשר לעבור לסדר היום על התבטאות כזאת של ראש ממשלה. אבל כאשר הוא התנצל זה רק החריף את התחושה הקשה, כי במקום לפנות אל הנהגת הציבור הערבי האמיתית, הוא פשוט המשיך את קו ההדרה והזמין אליו (ערבים) תומכי ליכוד. הוא בכלל לא התנצל, אלא רק הביע צער.
תארו לעצמכם שראש ממשלה בצרפת היה אומר דבר כזה על הצבעה של יהודים במדינה שלו. הוא לא היה נשאר בתפקידו שעה אחת אחרי משפט כזה. נתניהו בעצמו היה מקים זעקה בכל העולם, ובצדק.
אני מתקשה להצביע היום על מדינה שמגדירה את עצמה כדמוקרטית ובו זמנית מקיימת חקיקה כה מפלה נגד קבוצת המיעוט. אני לא מוצא מדינה בעולם שיש בה היקף כה רחב של חקיקה מפלה, ובכל זאת היא מתגאה בדמוקרטיה שלה.
גם בתחומים בהם הובטח שוויון זכויות כמו בהקצאה תקציבית ובתעסוקה קיימת אפליה מוסווית, שאני קורא לה אפליה סוציואקונומית. לדוגמה, החלוקה לאזורי עדיפות לאומית בישראל. כשבדקנו את זה בתחום החינוך התוצאה הייתה ברורה. מתוך יותר מ-500 יישובים שנבחרו כאזורי עדיפות לאומית בחינוך, רק ארבעה יישובים הם ערביים, כלומר פחות מאחוז אחד. המקור של האפליה הזאת הוא במדיניות.