התביעה הוגשה על ידי 19 משיבים, תושבי העיר ג'באליה, אשר נמצאת בצפון רצועת עזה בשליטתה של הרשות הפלשתינאית (להלן: "הרשות"). המשיבים הגישו את תביעתם לפיצוי בגין נזקים נטענים, כתוצאה ממותם של התובעים 1-4: דרדונה דיב חליל, מוחמד נעים מחמוד חמודה, עומר חסין מומחמד דרדונה, עלי מוניר מומחמד דרדונה (להלן: "המנוחים"), וכן כתוצאה מפגיעותיהן של המשיבים 5-7: מחמוד צלאח רביע דרדונה, יחיא צלאח רביע דרדונה, עלי פרג' מחמוד דרדונה. שנגרם בהתאם לנטען כתוצאה מפעילות צה"ל מיום 28 פברואר, 2008.
בהתאם לכתב התביעה ביום זה, כלי טיס ישראלי, ירה לעברם בעת ששיחקו כדורגל במגרש בסמוך לביתם. המשיבים 1-4 נהרגו במקום והמשיבים 5-7 נפצעו באורחים שונים.
המבקשת טוענת כי יש להורות למשיבים להפקיד ערובה להבטחת כל הוצאותיה, הן מן הטעם שהמשיבים הם תושבי חוץ ואין להם נכסים בישראל, אשר ניתן יהיה להיפרע מהם, במידה והתביעה תדחה ויחוייבו בהוצאות והן מן הטעם כי על בסיס כתב הטענות ניכר שסיכויי התביעה נמוכים למדי, שכן עסקינן בפעולה מלחמתית לכל דבר ועניין, אשר אין בגין תוצאותיה לפצות את המשיבים.
המשיבים מצדם טענו כי הבקשה להפקדת ערובה נועדה לחסום את דרכם מלברר את תביעתם והוגשה כנוהל שבשגרה, על ידי המבקשת, בתביעות מסוג זה, שעה שהממצאים העובדתיים בהליך זה לא הובררו עד תום ולא נחקרו עדיין על ידי ב"כ המבקשת. לעניין זה הפנה ב"כ המשיבים את תשומת לב ביהמ"ש כי ההליכים המקדמיים בתיק זה, אשר קוימו זה מכבר על ידי הצדדים ואשר מחזקים טענה זו ומצביעים על כך. לטענת המשיבים יש להשתית את ההחלטה בדבר חיוב למתן ערובה על מבחן "סיכוי הצלחת התביעה" ולא על בסיס מקום מושבו ויכולותיו הכלכליות של התובע. עוד הוסיפו המשיבים, כי פיצול הליכי המשפט בתביעה לעניין האחריות תחילה ואחר כך לעניין הנזק יהיה בו כדי לצמצם בהוצאותיה של המבקשת.
לגובה הערובה שעל ביהמ"ש להטיל התייחסה לאחרונה כב' השופטת ברוש ברע"א (ת"א) 2537-07 מדינת ישראל נ' עז' המנוח אלדקר (מיום 11 ינואר 2011). בהחלטתה התייחסה לרע"א 8206/08 אחמד אלבשיתי נ. מדינת ישראל (לא פורסם), ניתן על ידי כב' השופט א. גרוניס ביום 6.5.09). שיערוך הסכום (מדד בלבד) שנפסק שם הינו כיום כ- 10,000 ₪ בלבד.
לעניין סיכוי התביעה, ככל שניתן להעריך בשלב זה, מעיון בכתבי הטענות בלבד, בפני המשיבים קיימת משוכה גבוהה אותה יצטרכו לעבור, משוכה בדמותו של התיקון מס' 4 (תשס"ב – 2002) לחוק הנזיקין האזרחיים (אחריות המדינה), תשי"ב – 1952, הפוטר את המדינה מאחריות בנזיקין בקשר ל'פעולה מלחמתית' שהגדרתה היא: "לרבות כל פעולה של לחימה בטרור, במעשי איבה או בהתקוממות, וכן פעולה לשם מניעתם של טרור, מעשי איבה או התקוממות שנעשתה בנסיבות של סיכון לחיים או לגוף". המבקשת בכתב ההגנה פירטה את עמדתה לפעולות צה"ל נוכח האיום המתמשך לעבר ישובי עוטף עזה, ובמיוחד נדרשה לאירוע זה בסעיף 20 לכתב ההגנה ובו פירוט הנסיבות למבצע אשר התנהל במועד דנן, והטענה כי המדובר בפעילות צבאית מלחמתית אשר בוצעה בלב זירת הלחימה ממנה שלחו פעילי הטרור והמחבלים פיגועים רבים ובכלל זה פעולות ירי מנשק קל, טילים, קסאמים, פגזים, הפעלת מטענים ועוד לעבר שטחי מדינת ישראל.
במסגרת שיקולי איפוא, נלקחה על ידי בחשבון זכות הגישה של המשיבים לערכאות, אשר הינה זכות יסוד, אך אינה זכות מוחלטת. התובעים הינם תושבי חוץ, שאין דרך לאכוף נגדם פסק דין, נזקיהם הנטענים אינם מבוטלים ואילו לאמצעים הכלכליים וליכולתם להפקיד ערובה כמבוקש לא התייחס בא כוחם. תביעתם אינה מובטחת, אולם על פניה, בשלב זה היא מעוררת שאלות משפטיות ועובדתיות נכבדות שטרם הובהרו עד תום גם על ידי המבקשת עצמה. הנני סבורה כי הבקשה לצוות על המשיבים ליתן ערובה לתשלום הוצאותיה של המבקשת, הינה מוצדקת.
ב"כ המבקשת ביקשה, כי סכום הערובה שייקבע, יהא סכום ריאלי, באופן שיהא בו כדי לכסות את הוצאות המשפט. מנגד ב"כ המשיבים ביקש לפצל את הדיון, כך שתחילה בית המשפט ידון בשאלת החבות ורק לאחר מכן בגובה הנזק ובכך ביקש להקטין את הוצאות הצדדים.
אני סבורה כי נוכח נסיבות הפגיעה הנטענת ונוכח הרצון לאפשר למשיבים לממש זכותם, ראוי להסתפק בערובה מתונה. עוד, הנני נכונה לשקול פיצול הדיון.