כשהוא אינו טרוד בפתיחה של תערוכה רטרוספקטיבית של משרדו במרכז ברביקן בלונדון, או בפיקוח על עבודות הבנייה של הבורסה החדשה בעיר הסינית שנזן, לאדריכל רם קולהאס יש הזדמנות להקדיש את מרצו למחקר.
המחקר החדש שלו עוסק בתנועה המטבוליסטית באדריכלות יפאן; קבוצה של אדריכלים נועזים שפעלו בשנות ה-60 וה-70 ברחבי אסיה והמזרח התיכון והצליחו לממש רעיונות עתידניים בשדה התכנון והאדריכלות. המטבוליסטים הגיבו לבעיות בוערות כמו גידול מואץ של האוכלוסייה והתרחבות הערים היפאניות באמצעות תכנון של בנייני ענק שיוכלו להמשיך לגדול ולהשתנות בצורה אורגנית בהתאם לצורכי השעה. לעתים קרובות העבודות שלהם נראו כפנטסיה טכנולוגית ששאובה מסרטי מדע בדיוני.
לדברי קולהאס, זאת התנועה האוונגרדית הראשונה (ובינתיים גם האחרונה) שהתפתחה מחוץ לגבולות העולם המערבי. המחקר בן שש השנים מתפרסם כעת בספר עב כרס ששמו "Project Japan - Metabolism Talks" שיצא בהוצאת טאשן הגרמנית. ספר היא הגדרה צרה למחקר של קולהאס משום שזוהי סדרה של ראיונות נדירים עם האדריכלים המטבוליסטים האחרונים שנותרו בחיים, בליווי בדימויים מאלפים שלוקטו בדקדקנות מארכיונים שונים. יחד עם שותפו לכתיבה, האוצר והמבקר הנס אולריך אובריסט, טווה קולהאס סיפור מרתק על עידן שבו נדרשה יפאן לקום מהריסות מלחמת העולם השניה ולבנות לעצמה עתיד אופטימי חדש.
בראיון עמו השבוע סיפר קולהאס על המסע הארוך לכתיבת הספר, על פרויקטים חדשים של משרדו, על "אפסותה של הפוליטיקה העולמית" כלשונו ועל החלטתו שלא להיענות להצעה להשתתף בתחרות התכנון של הספרייה הלאומית בירושלים.
קולהאס, חתן פרס פריצקר לארכיטקטורה, נחשב לדמות מפתח בעולם האדריכלות העכשווי. הוא שילוב נדיר בין אינטלקטואל פרובוקטיבי וחריף לבין איש מקצוע מצוין. אחרי קריירה עיתונאית ולימודים בבית הספר היוקרתי של AA בלונדון, חזר קולהאס לעיר הולדתו רוטרדם והקים שם את המשרד לאדריכלות מטרופוליטנית (OMA) שמעסיק כיום יותר מ-280 עובדים וכולל עוד שבעה שותפים. בין עבודותיו הידועות של המשרד - קולהאס מדגיש שאדריכלות היא תמיד עבודת צוות - אפשר למנות את בניין הטלוויזיה הממלכתית הסינית בבייג'ין (2008) שנהפך לאחד מסמליה הבולטים של המעצמה העולמית החדשה, הספרייה העירונית של סיאטל (2003), ומרכז המוסיקה בעיר פורטו (2005). במקביל הוא טיפח קריירה של הוראה ומחקר בבית הספר לאדריכלות באוניברסיטת הרווארד. הוא חולק שני בתים עם שתי נשים בשתי ערים שונות. ברוטרדם הוא מתגורר עם שותפתו פטרה בלייסה, מעצבת פנים ואילו בלונדון הוא מתגורר עם אשתו מדלון וריזנדורפ. יש לו שני ילדים בשנות ה-20 לחייהם. הבן צ'ארלי, צלם בהכשרתו, תיעד את מצבם הנוכחי ולעתים גם הצורם של כמה מהבניינים המוזכרים בספר.
מה קושר בין אדריכל הולנדי ברוטרדם לבין תנועה אוונגרדית שפעלה לפני יובל ביפאן? לדברי קולהאס, העניין שלו באסיה התעורר כבר לפני 30 שנים כאשר הוא חזה את עליית כוחן של המעצמות האסייתיות ואת שינוי סדר היום הכלכלי והתרבותי של העולם בעקבות זאת. את העניין שלו ביבשת הוא מייחס גם לביוגרפיה האישית שלו. הוא נולד ברוטרדם ב-1944 למשפחה עם חיבה עזה לכתיבה אמנות ויצירה. בילדותו עברה המשפחה לג'קרטה באינדונזיה, קולוניה הולנדית לשעבר, שם היה אביו מעין שר תרבות לא רשמי. כיום יש לו פרויקטים בסין, הונג קונג, הודו ואיחוד האמירויות במפרץ הפרסי והמחקר שלו על מטבוליזם הוא אבן נוספת בפאזל הזה. "זה ניסיון שלי להסיט את השיח האדריכלי מארצות הברית ומאירופה לכיוון אסיה", כלשונו. "הרעיונות הגדולים צומחים באסיה מכיוון ששם נמצאים כיום תהליכי הייצור. אפשר לראות את זה למשל בתחום הקיימות, סין מפתחת אותו ברצינות רבה יותר מכל מדינה אחרת. גם מדינות אסיאתיות קטנות יותר כמו קטאר הן מעבדות מעניינות כי הן משקיעות משאבים רבים בטכנולוגיה ובהתנסות".
"פרויקט יפאן" נולד עקב תשוקה המשותפת של קולהאס ושותפו לכתיבה האנס אולריך אובריט למדיום של ראיון. את המחקר הנוכחי ליוו שני עורכים, קיוקו אוטה וג'יימס וסטקוט, שהצליחו לשכנע את עשרת האדריכלים המטבוליסטים שעודם בחיים לחשוף את עבודתם ואת דעותיהם לזרים. לא פעם המפגש בין מערב לבין מזרח הוביל לגילויי לב נדירים. "זאת הפעם הראשונה שאני מספר זאת למישהו", מתוודה האדריכל קיונורי קיקוטקה באחד הראיונות כשהוא מתאר כיצד פיתח את התיאוריות התכנוניות שלו.
הרקע להתגבשות התנועה המטבוליסטית נעוץ בהתרחשויות ההיסטוריות הסוערות של המאה ה-20. בשנות ה-30 פלשה יפאן לסין בחיפוש אחרי משאבי טבע חדשים ושטחים להתרחבות עתידית. המיזם הקולוניאליסטי הזה, שנקרא "אזור השגשוג של מזרח אסיה", כלל לבסוף שטחים נרחבים במנצ'וריה, תאילנד, וייטנאם, לאוס, בורמה, הפיליפינים ואינדונזיה. בשביל האדריכלים היפאנים שהורגלו לתכנון במגבלות חמורות של מצוקת מקום זאת היתה הזדמנות חד פעמית לתכנן לראשונה ארץ חדשה.
אלא שההפסד במלחמת העולם השנייה וההפצצות הכבדות של ארצות הברית הותירו את יפאן עם הרס עצום. אחרי הפצצות הגרעיניות שהוטלו על הירושימה ונגאסקי והסכם הכניעה באוגוסט 1945 נאלצה יפאן לגייס את אדריכליה כדי לבנות את עצמה מחדש. "מאוטופיה לאפוקליפסה בתוך פחות מדור", כפי שמגדיר זאת קולהאס.
בטוקיו התגבשה קבוצה של אדריכלים צעירים ורעבים סביב מנהיג כריזמטי ששמו קנזו טנגה (1913-2005). טנגה, שפעל לפני כן בשטחים הכבושים בסין, הוא הגיבור הלא מעורער של הספר "פרויקט יפאן" אף שקולהאס לא הספיק לראיין אותו לפני מותו. באוניברסיטת טוקיו הקים טנגה מעבדה שכללה אדריכלים, אמנים ואינטלקטואלים, גברים ונשים כאחד. הקבוצה ניתחה את האתגרים החברתיים והטבעיים שעמדו בפני בנייתה מחדש של יפאן: מחסור קריטי בשטחים משמעותיים לבנייה חדשה, רעידות אדמה עזות וגלי צונאמי שמאיימים לפגוע בריכוזים עירוניים כמו טוקיו ואוסקה.
"המטבוליסטים הסתכלו על יפאן כיחידה שלמה וחיפשו אדריכלות שתוכל לגשר על הבעיות שלה. במקום לבנות על האדמה הם חיפשו איך לעלות לאוויר או להתפשט אל תוך הים", מסביר קולהאס, "הם גיבשו מעין רפרטואר כיצד להתמודד עם המכשולים הגיאוגרפיים והטבעיים של המדינה".
כך הצמיחו המטבוליסטים שורה של תוכניות לאסדות צפות שישמשו למגורים של אלפי בני אדם במפרץ טוקיו או לערי ענק שתלויות בין שמים לארץ. האדריכלות המטבוליסטית נשענה על אמצעים טכנולוגים חדשים והיתה מודרנית, מלאת חיים ודמיונית. למשל מגדל הקפסולות שתיכנן קישו קורוקאווה בשכונת גינזה טוקיו ב-1972. הבניין, שנהפך לסמל לביטחון העצמאי המחודש של יפאן, היה תרגום אדריכלי מדויק של תרבות העבודה הקדחתנית של הצווארון הלבן. אוכלוסיית היעד היתה אנשי עסקים שחיפשו חלופה זולה למלון שתשרת אותם בזמן שהותם בעיר או רווקים שלא יכלו לשכור דירה אמיתית.
הבניין מורכב משני פירי בטון עצומים, עמידים בפני רעידות אדמה, שעליהם נתלו 144 קפסולות מתועשות שצוידו במיטב הטכנולוגיה המודרנית אז: טלפון, טלוויזיה צבעונית, רדיו טייפ לצד תא שירותים זעיר שמזכיר שירותים של מטוס, מיטת יחיד ושולחן. הפנים עשוי מחלקי פלסטיק ונראה כמו הכלאה בין ספינת חלל לצוללת. קורוקאווה תיכנן את הבניין כך שבעתיד יוחלפו הקפסולות בדגמים מתקדמים יותר. בינתיים לא הוחלפה ולו קפסולה אחת.
פרויקט אחר שמייצג את השאפתנות המטבוליסטית הוא תערוכת אקספו 1970 שהתקיימה בעיר אוסקה וביקשה להציג את יפאן כמדינה שחיה הרחק בתוך העתיד. תכנון התערוכה הופקד בידי קנזו טנגה שחילק פרויקטים שונים בתוכה לתריסר מחניכיו. לצד רכבת עילית (מונורייל), תצוגה של מכוניות חשמליות חדישות ותאי טלפון שנראו כמו עמדות שיגור לחלל, תיכנן טנגה בעצמו את המבנה המרכזי שנקרא "הגג הגדול". הגג היה למעשה קונסטרוקציה ענקית, עשויה ממסבכים מפלדה, שהוצב בגובה של 30 מטרים מעל כיכר הפסטיבלים המרכזית של התערוכה וקירה שטח כולל של 30 אלף מ"ר. בתוך הכיכר רקדו רובוטים ענקיים שעיצב האדריכל ארטה איסוזקי, ועל הגג נתלו מבנים דמויי קפסולות שהציגו את עבודותיהם של אדריכלים אוונגרדיים מרחבי העולם כמו קבוצת ארכיגרם מבריטניה, יונה פרידמן ומשה ספדיה. בזמן שמבקרי האדריכלות ביפאן יצאו נגד "הגרנדיוזיות המזויפת" של התערוכה, הם לא יכלו שלא להשתכנע מהחדשנות המתפרצת שהוצגה בה.
חרף השימוש הנרחב בטכנולוגיה נדמה שהמטבוליסטים מעולם לא איבדו את הקשר שלהם לאדריכלות היפאנית המסורתית ולערכים התרבותיים הטמונים בה. גם כאשר קישו קורוקאווה תיכנן לעצמו מעון קיץ פרטי המורכב מארבע קפסולות, הוא עיצב אחת מהן כסלון לטקסי תה. קולהאס טוען שהאדריכלות היפאנית איכותית יותר בהשוואה לאדריכלות במדינות המערב. "האדריכלות היפאנית היא אולי כבר לא אוונגרדית אבל היא עדיין יפאנית", הוא אומר, "זאת בזמן שאדריכלות גרמנית היא לא אוונגרדית ולא גרמנית ואדריכלות הולנדית היא לא אוונגרדית ולא הולנדית. אני ניסיתי להבין מדוע לצמד המלים ‘אדריכלות יפאנית' יש עדיין משמעות כה רבה".
"אני חושב שיפאן היא תרבות עם המשכיות ארוכה ועם מחויבות גדולה מאוד לאיכות. זה דבר נדיר היום".
כותרת המשנה שהעניק קולהאס לספר היא "הרגע האחרון שבו אדריכלות היתה עניין ציבורי ולא פרטי". את "פרויקט יפאן" אפשר לפיכך לראות כמניפסט פוליטי לא פחות ממחקר אדריכלי איכותני. הוא מסביר שבמשך המפגשים עם המטבוליסטים החל להיחשף לתפקיד שהפוליטיקה היפאנית מילאה בעבודתם. כך למשל, אצושי שימוקובה, אחד מהחברים הבולטים של הקבוצה נהפך עם השנים לפקיד רב דרג בממשלה היפאנית ואף התמנה לסגן שר. האדריכלות שימשה כחלון ראווה ליפאן וככלי להפצת האידיאולוגיה הכלכלית שלה. "אותי מעניין לבחון כיצד האג'נדה של האדריכלים עובר מוטציה בגלל מעורבות ממשלתית ולאחר מכן בגלל כוחות השוק".
האם הפוליטיקה העולמית משמעותית לפעילות של אדריכלים כפי שהיתה בעבר?
"ההשפעה שלה גדולה יותר מכיוון שהפוליטיקאים חלשים יותר", עונה קולהאס בחידתיות. "האפקט של המחסור והחולשה של ההנהגה הוא עצום. העולם הפוליטי לא יודע כיצד להנחות אותנו, להעניק לנו השראה או לתת לנו משימות שבהן אנחנו יכולים להוכיח את האינטיליגנציה שלנו".
הפרק האחרון של האדריכלות המטבוליסטית התרחש דווקא מחוץ לגבולות יפאן. אחרי משבר הנפט של 1973 והמתיחות ההולכת בין העולם המערבי לבין המדינות הערביות, חיפשו מדינות המזרח התיכון בת ברית תרבותית חדשה. האדריכלים היפאנים שוב קיבלו הזדמנות פרויקטים לתכנן בקנה מידה אדיר ובמשאבים כמעט בלתי מוגבלים. "התגובה של העולם המערבי למשבר היתה שלילית מאוד מכיוון שאנחנו חשבנו שאין למדינות הערביות זכות לסגור לנו את ברז האנרגיה. החיבור בין הערבים לבין יפאן נבע בין השאר מהקשר האסייתי וממערכת הערכים השונה שהם יצגו", מסביר קולהאס.
משנות ה-70 ואילך נהפכו המטבוליסטים ובראשם קנזו טנגה לדמויות רצויות בחצרות המלוכה ובמסדרונות הממשל של המדינות הערביות, ולאחר מכן גם של מדינות אפריקה המתעוררות. טנגה תכנן בין השאר את את ארמונו של המלך הסעודי פייסל בג'דה ואת ארמונו של שליט סוריה חאפז אל אסד בדמשק (קולהאס קיבל רשות מיוחדת לצלם בתוכו במסגרת העבודה על הספר). בתמונה איקונית שקולהאס וצוותו הצליחו לאתר אף מצולם האדריכל היפאני רב ההשפעה לבוש בגלביה, בעת קבלת פנים חגיגית בסעודיה.
טנגה וחבריו התחילו לתכנן פרויקטים גדולים באיראן, עיראק, אלג'יריה ובנסיכויות המפרץ. השפה האדריכלית שפיתחו נהפכה למזוהה עם כספי הנפט ועם המדיניות הפאן-ערבית. לשולחן השרטוט שוב חזרו פרויקטים מונומנטליים כמו עיר שעשועים צפה במימי הים הפרסי או תכנון של ערים חדשות בלב הסהרה באפריקה. בזמן שהעולם המערבי התעסק בפוסט-מודרניזם ובחיפוש מבולבל אחרי שפה וערכים חדשים, המטבוליסטים מילאו את ערי אסיה באדריכלות נועזת וחדשנית. די להציץ על קו הרקיע של סינגפור ולספור כמה מגורדי השחקים שם תוכננו בידי אדריכלים יפאנים.
כשפגשתי את קולהאס בפעם האחרונה זה היה בביאנלה לאדריכלות בוונציה באוגוסט 2010. הוא הציג שם את התערוכה "כרונוכאוס" שבמרכזה מניפסט מקורי ופרובוקטיבי נגד תרבות השימור העולמית. אחת לכמה שנים הוא משנה את נתיב המחקר שלו. במקביל לפעילות המקצועית של משרדו הוא הקים זרוע מחקרית ששמה AMO שמעסיקה צוות של היסטורנים, מתכנני ערים ומעצבים, שיש להם חלק מרכזי במחקר.
העיר היתה מוקד העניין המרכזי של קולהאס מתחילת הקריירה האדריכלית והאקדמית שלו. אחרי שעסק בגדולתה של ניו יורק בספר "הזיית ניו יורק" (1978), דן בחייהן העכשוויים והעתידיים של ערי העולם בספר "S,M,L,XL" (2005) וחקר את השפעתה של הגלובליזציה על ערים באפריקה ובסין, הוא מציב כעת יעד חדש ומפתיע למחקר - המרחב הכפרי. "יש היום המון כתיבה על העיר מכיוון שבעידן שלנו יותר ממחצית האנושות מתגוררת בערים. תרמתי הרבה לדיון הזה אבל אני סבור שאמרתי מספיק. עכשיו אני מעוניין במה שהאנשים משאירים מאחריהם כאשר הם עוברים לעיר. אזור הכפר הוא מרחב שמשתנה במהירות אדירה ולמרות זאת אין עליו כמעט מחקר ותיעוד. זה מקום שמכיל כיום קונפליקטים שונים כמו פיתוח של הנדסה גנטית, מאבקים דתיים או הגירה לא חוקית, דברים שהעיר דוחה מתוכה החוצה".
קולהאס נותן לדוגמה כפר בשווייץ שהוא מבקר בו בכל שנה בעשור האחרון. "את הבתים מתחזקים אנשים מתאילנד, את השדות מעבדים עובדים מסרי לנקה ואת הכלבים מוציאים עובדים מקמבודיה. המרחב הזה מכיל בתוכו חיכוכים שונים זה כפר לא אותו מקום פסטורלי שאנחנו מדמיינים. אחוזות, יקבים וכפרים שלמים בטוסקנה נקנים כיום על ידי משקיעים זרים שמבקשים מהמקומיים להישאר כדי שזה ייראה כמו חיים איטלקיים. אני צופה שגם התחממות כדור הארץ תשפיע על המרחב הכפרי בצורה רדיקלית. למשל ברוסיה האזור שמתאים לגידולים חקלאיים יוכפל בתוך כ-20 שנים".
בינתיים הוא ממשיך להוביל את משרדו בשורת פרויקטים מסקרנים ברחבי העולם. באחרונה חנך בניין חדש לבית הספר לאדריכלות של אוניברסיטת קורנל שמחבר בין שני בניינים היסטוריים בקמפוס. הדגש בפרויקט הזה, כמו בפרויקטים עכשוויים אחרים של המשרד, הוא ניסיון "להוריד את הווליום" החיצוני של הבניין וליצור חלל שמעורר בתוכו פעילות ומפגשים. "הפונקציונליזם משעמם אותי, מה שחשוב זה מה שהבניין מייצר ואיך שהוא מגרה את המשתמשים שלו".
את אותה גישה אפשר לראות גם במגדל המשרדים החדש שהוא מתכנן לבנק רוטשילד בלונדון. כלפי חוץ לבניין יש הופעה כמעט דיסקרטית. קולהאס מסביר שזאת תגובת נגד לאדריכלות הראווה של העשור האחרון.
האם יש קשר בין העבודות העכשוויות של משרדו לתוצרים המרהיבים של התנועה המטבוליסטית? "לא באופן ישיר", הוא עונה, "אבל כאשר אנחנו מפתחים רעיונות חדשים אנחנו סורקים את ההיסטוריה הקרובה אלינו והמטבוליזם הוא חלק בלתי נפרד ממנה. אני חושב גם ששיתוף הפעולה שנוצר בין האדריכלים בקבוצה מזכיר את העבודה שלנו במשרד".
באוקטובר האחרון נפתחה במרכז ברביקן בלונדון תערוכה רטרוספקטיבית של המשרד לאדריכלות מטרופוליטנית. את התערוכה אצר משרד עיצוב בלגי ללא מעורבות של קולהאס ועמיתיו. התוצאה היא קולאז' לא כרונולוגי של עבודות המשרד מאז 1978. המשמעות של תערוכה רטרוספקטיבית שקולה לכתבה עיתונאית, כלומר ניסיון ליצור פורטרט מקיף של דמות מובילה ברגע מפנה בחייה. קולהאס, שהיה עיתונאי במשך כעשור, מסכים עם ההגדרה הזאת. באחרונה צורפו למשרד כמה שותפים חדשים כדי לבטא את ההרכב האינטלקטואלי והתרבותי שלו. "זאת הדרך שלנו לבטא את העבודה שאנחנו פועלים כצוות עם הרבה קולות", הוא מסביר, "לי זה נתן הזדמנות להתמקד בכמה פרויקטים שמעניינים אותי".