אני סוג של ענתיקה.
עד כדי כך ענתיקה – שכשנולדתי עוד נסעו בלי חגורות בטיחות (אפילו לא מקדימה) ולמלחמה העונתית קראו התשה.
עד גיל 37 הייתי מתנגד מוחלט למוסד הנישואין ולרעיון הזה שאצטרך להיות אחראי באופן ישיר ופעיל על ילד/ה .
ואז פגשתי את החצי הטוב שלי (זו שבלעדיה אני חצי בן-אדם) ומשום מה נפלתי לרשת ותוך שנה וחצי הייתי אב לילדה מקסימה שנכנסה לי לחיים ושינתה את כל מה שתכננתי. החל מקריירה ועד לסדרי העדיפויות היום-יומיות.
וכדי להעצים את המחוייבות שלי למסגרת המשפחתית – שנה ורבע לאחר מכן נולד לה אח!
עיקר עיסוקי והחלטותיי הופנו למשפחה ולאט לאט זה הלך והתעצם עד שהחלטתי לעזוב הכל ולעסוק בגידול הילדים במשרה מלאה.
לאחר כחודשיים של "קייטנת אבא" תוך כדי מלחמה (עליהם אספר בפוסט נפרד) והיפרדות קשה מאוד (לחמש שעות ביום) בתחילת שנת הלימודים התשע"ה (היפרדות קשה שלי – נראה שהם דווקא שמחו לקצת חופש ממני), הצטברו אצלי כמה תובנות די מוזרות לגבי האבהות, חרדות נטישה (שלי מהילדים) ועוד כמה מוזרויות – אז החלטתי להפסיק לסבול לבד ובחמש שעות החופש היומיות שלי אשתדל להעלות את הדברים בבלוג (בין הנקיונות, הבישולים וה"עבודה") ולו רק כדי שהילדים שלי יבינו (בעוד 30 שנים כשאחשוף בפניהם את הבלוג) מה עבר על האבא המוזר שלהם.