שירים חדשים, שירים ישנים, קצת תופים וקצת גיטרה, ובעיקר הרבה תחושת חידלון שמלווה במשבי רוח קלים של קתרזיס, רגע לפני שנמחצים שוב אל מול סלעי המציאות - או בקיצור: כיף!
טוב, אז עבר כמה זמן מאז שעלה פוסט מבית מדרשי השמימה אל הענן האלקטרוני אי שם בחלל, וכל זאת מסיבה די טובה: אין לי חיים, אין לי זמן, אני גופה. עכשיו, תוכלו לשאול ובאופן די לגיטימי: ״אאההה, אין לך זמן, אה?! יא אפס! אז איך פתאום יש לך זמן עכשיו!״ למעשה, חבריי המגדפים, אין לי זמן גם עכשיו. ולמעשה (מס׳ 2) יש שני ראיונות גדולים שאני עובד עליהם כבר המון זמן שגם להם אין לי זמן. אבל לפעמים שווה לתחזק בלוג מוזיקה ולו בשל העובדה שהוא מספק לך בריחה מהחיים. אז, גבירותיי ורבותיי, זה אני בורח מהחיים. והאופן שבוא אני בורח מהם הוא לספר לכם מה אני שומע עכשיו ועל מה אני ממליץ בכל לב ובכל לבלב. הראיונות, אם ירצה השם/השטן יעלו בכמה שבועות הקרובים. הפוסט הפעם, כמו כל פעם למעשה, כולל מיני להקות ישנות יותר שמצאתי את עצמי מחבב יותר בזמן האחרון. למי שפספס, זה פוסט ההמלצות הקודם מלפני ארבעה חודשים בערך. חוצמזה שזה הרגע לומר שיש מתבשל לו פסטיבל מוזיקה קטן ומצחין (בקטע טוב) בהשתתפות כמה אלמנטים מטאליים יותר (להבות, נגיד) ומטאליים פחות, שעושה רעש קצת כמו מידברן רק בלי הברן ובלי המיד ועם להבות. ג׳סט סיינג. אוקיי.
כל פעם שנראה שאני הולך להפסיק לשמוע פוסט-שקרכלשהוא, הם גוררים אותי חזרה פנימה. וזה נכון לגבי שני האלבומים הראשונים ברשימה הנוכחית. סלדג׳ דומי אשר בקע לאוויר העולם היישר מערבות אייווה, וזה להם האלבום המלא השני (הקודם ב-2011). אם חיבבתם/מחבבים את Isis או Cult of Luna, מה שאומר פחות או יותר ״אם יש לכם לב ואתם אנשים״ האלבום הזה יותר כנראה יספק את הצרכים החייתיים שלכם. השיר שפה הוא דווקא אחד היותר חלשים באלבום מצויין, אבל זה מה יש ביוטיוב ועם זה ננצח.
מה שנאמר לגבי הלהקה הקודמת, אבל ביתר שאת גדול במיוחד לכיוון ההשוואה ל-Cult of Luna. רק שפה ההשוואה נעשית ממש קריפית כי א) הם גם שוודים ו-ב) יש קטעים שלהם שלהם שנשמעים אשכרה אחד לאחד שיר של CoL. תעשו עם המידע הזה מה שתרצו, העובדה שלהקה מזכירה ולו במעט את אחת הלהקות החלוציות והמעולות בז׳אנר הפוסט-שקרכלשהוא היא מחמאה בפני עצמה. בקיצור: לא האלבום הכי מקורי בשכונה, אבל מצוין לסוגו.
נדדנו הפעם לערבות ספרד (יש ערבות בספרד?) ולמשהו אחר לגמרי. פחות פוסט-שקרכלשהוא ויותר Deathspell Omega על סמים משככים, או Inquisition עם הרבה יותר דום במיקס. שלישייה עליזה ומעוררת מחשבות אופל ואובדן שזה לא האלבום המלא הראשון. אם אתם אוהבים את המטאל שלכם פסיכוטי ומפחיד, והאזכורים שהובאו פה מחממים לכם את הלב השחור מאוד שלכם, יש סיכוי רב עד מאוד שתהנו מהאלבום הזה.
אלבום אי שם מ-1990 שאיכשהוא תמיד ריחף ברקע עבורי, כי זה ת׳ראש אמריקאי משנות השמונים-תשעים וזה פחות או יותר הילדות שלי, אבל אני חושב שרק עכשיו אני התבגרתי להעריך אותו ואותם כיאה וכיאות. החוליה החסרה בין הת׳ראש על הספקטרום היותר עצבני ובין דת׳ מטאל, ואני מתכוון לזה בצורה הטובה ביותר. אם אתם חולמים על Repulsion בלילה, ומשתינים Possessed, אם Death גורמים לכם לצרמורות והריפים של מורביד אנג׳ל הם הסיבה שאתם קמים בבוקר, אז האלבום הזה הוא משהו הרבה מעבר לחובה. ויש כמובן את הבונוס של הבס של סטיב דהג׳יוג׳יו האליל (דת׳, אוטופסי, טסמטנט, וכו׳ וכו׳) שפשוט מפליא בכל אלבום שלהם יצירת מופת של בס מטאל.
נפלתי בכמה זמן האחרון לבור של גריינד, ואני לא בטוח שאני אי פעם ארצה לצאת ממנו. אחד האפקטים של אותה הנפילה היא התחפרות הולכת ומתמשכת לסצנת הגריינדקור היפנית, וסציפית אף יותר ללהקות כמו World ו-Red (שהן סוג של להקות אחיות בגלל חברים משותיפם). אממה, לא פשוט להשיג חומרים של אותן הלהקות, אז כשירות לציבור אני מציין את האוסף המעולה הזה מ-2003 שמאגד חלק מהחלקים החולים ביותר של המוח היפני (ויש). את World אין פה סצפיפית, אבל בגלל שהם כל כך נהדרים אני מוסיף לינק גם לשיר שלהם.
מן הביבים היפניים היישר אל חיק ההיפסטר-בלאק האמריקאי, והפעם לא מברוקלין (שהיא כידוע בירת הסוגה הספציפית הזו) אלא מערבות השלג (יאפ) של מיניאפוליס, מינסוטה. כן, אותה מינסוטה שהביאה לכם לפני שנתיים את האלבום האחרון והמעולה של Obsequiae. שנתיים אחרי האלבום המלא והמעולה שלהם, השישייה (כן כן, שישייה) הקפואה הזו לא רק מביאה קצת שחור וטוב ללבכם האדום אלא עושה את זה תחת השפעה חזקה מאוד של אותו זן מושמץ של בלאק שאני חושב שהוא הכי אדיר בעולם הלוא הוא הסימפוניק בלאק מטאל. תחשבו אמפרור מאוחר, אולי אפילו קצת דימו בורגיר מוקדם, יחד עם מלא וולמרט ושיט אמריקאי, וזה פחות או יותר העניין.
אי שם בימי הקדמונים (2014) החברים הקנדיים והחולים האלה הוציאו את אחד מאלבומי השנה של אותה השנה, הלוא הוא Sacred White Noise המופלא. מאז הם לא בדיוק מופיעים וגם לא בדיוק מוציאים מוזיקה חדשה. כל זה (או חלק מזה) עתיד להשתנות כשהם הכריזו שהם הולכים להוציא בקרוב EP. השיר הראשון מתוכו יצא במסגרת סמפלר שהלייבל המעולה Dark Descent הוציא לא מכבר, ושכולל שלל שללים אחרים, כולל השיר הראשון מתוך האלבום המתקרב ובא של Spectral Voice המעולים, שהולכים להגיע לארץ להופעה (אני מהמר) מדהימה יחד עם אחיהם התאום Blood Incantation המעולים גם הם, שעל האלבום האחרון שלהם גמרתי אומר או היללתי הלל או עשיתי משהו מתישהו פעם. הנה האיוונט.
כן, עוד להקת בלאק צפון אמריקאית, וכן עוד אלבום שעתיד לצאת ושממנו יש רק שיר אחד. אבל, כשיוצא שיר חדש של אגדות התחום WITTR אז אין לי ממש אופציה אלא לכלול אותו כאן. שיר ראשון מאז האלבום ה, בואו נגיד, ״מעניין״ שלהם Celestite שיצא לפני שלוש שנים. אני די חיבבתי את האלבום ההוא, למרות ריבוי האלקטרוניקה הלא מאוד מעניינת על חשבון המטאל, אבל הרבה לא אהבו. בכל מקרה, אם לשפוט לפי השיר שיצא, זאת לא הולכת להיות בעיה באלבום הבא.
הנה נשאר בתחום הזאבים. כן. אני לא בטוח שאני לא מתחרט על הבדיחה הזו. שיהיה. גם פה אלבום שעתיד לבוא, שנתיים אחרי Abyss הנהדר שלה, והפעם, כן כן, יש שני שירים! בקרוב יהיו הרבה יותר, כי האלבום יוצא ממש עוד חודש, אבל השניים שיש נהדרים מאוד עד מאוד, ובמיוחד כי אחד מהם כולל ביקור של אליל הימים והיבשה ארון טרנר (אייזיס, סומאק, מאמיפיר, אולד מאן גלום, וכל להקה אחרת בעולם).
אם יש להקה שאמורה להיות פי 1000 יותר (וידויים של מטאל) ממה שהיא כרגע, או בעצם אחת מהלהקות האלו, זו Atriarch הפורטלנדית (כן, זו מילה). כל פעם הם פולטים לעולם מופת של דום/בלאקי וכל פעם, בעיקר, עושים בית ספר בלבנות אווירה עכורה אך צלולה כמו מי עדן. האלבום כולו יוצא ממש עוד כמה ימים, אבל חלק נכבד ממנו כבר פה. אדיר.
עוד כמה כנ״לים: גם אמריקאיים, גם מוציאים תכף אלבום (אוקטובר) וגם צריכים להיות ענקיים פי שמונה מאות יותר ממה שהם עכשיו. אני לא אוהב פרוג, לא שומע פרוג, ולא שומע פרוג מטאל בכלל. אבל הלהקה הזו מבחינתי שוברת את כל הדברים האלו ולכן מבחינתי להקת הפרוג מטאל הכי טובה שיש כרגע. השיר החדש מעולה ונהדר, אבל בעיקר אני כותב פה כדי שעד שהאלבום המלא ייצא תאכלו ותשבעו מהאלבומים הקודמים והנהדרים שלהם, ותדעו להתרגש לקראת החדש כמו שאני מתרגש.
עוד נציג לעבר ברשימה זו, ועוד נציג לאובסס הגריינדקור שאני עדיין במידה רבה נמצא תחת השפעתו. להקת גריינד מוקדמת עד מאוד שהונהגה ע״י אחד מזקני העדה ה״אני עושה מטאל/נויז שיסריח לכם את היום״ הלוא הוא סר ג׳יימס פלוטקין (Khanate ו-Lotus Eaters, נגיד, אבל הכי בקטנה כי למי אין להקה עם ארון טרנר ו/או סטיבן או׳מאלי בימינו) ושותפו לרצח אלן דובין (גם Khanate וגם Gnaw, כי בקטנה, שוב). כל ים הכישרון הזה נשפך לתוך מה שהוא למעשה אלבום בדיחה שמדברר את נקודת מבטן של זקנות נרגנות וכל זאת במסגרת הרעש האטומי והנעים שהוא גריינדקור. אמור להיות בדיחה אולי, קצת נשמע כמו בדיחה לפעמים, אבל סוג של יצירת מופת.
מזקנות חולות בראשן לעצב עמוק ותוגה קיומית. פרוייקט של אדם אחד שלוקח את הבלאק מטאל האטמוספרי למחוזות הפוסט-רוק, ובחזרה. כל מה שחשוב שיקרה בסוגה כל כך אמורפית, שהיא סוג של השוגייז של הבלאק, קורה פה: אווירה מדוייקת, שירים מעניינים ואלבום יפהפה.
לא בדיוק מטאל האנשים החביבים וחולי הנפש האלה מערבות (כן!) פינלנד, אבל רוב הסיכויים שאם אתם קוראים את הבלוג שלי ו/או הגעתם עד לשלב הזה הפוסט אז לא מאוד אכפת לכם מהדברים האלה. סירקל הם לא הבחורים הכי חדשים בשכונה, אבל בהחלט מהמשוגעים, ויש מצב שהאלבום האחרון והמעולה שלהם הוא גם הכי טוב שלהם. להקת קראוט-רוק/ספייס/פוסט-מטאל שנכנסה לתודעתי עקב הפרוייקט המשותף והמעולה שלהם עם Mamiffer ב-2013, וששחררה את אחד מאלבומי השנה לא רק במטאל אלא בעולם. ואיזו עטיפה יפה, נכון?
דת׳ מטאל דני (לא האיש ״דני״, לא שאני יודע מי זה יכול להיות אלא השיוך הלאומי ״דני״) מגעיל ונהדר. ברוטאל דת׳ מטאל מפחיד ומעורר בעתה (שני דברים דומים, אהיה הראשון להודות) שמצליח להתבלט בים של להקות דת׳ חדשות בגלל שני דברים: א) הם מהודקים כמו מהדק ב) הם מזכירים לי את אוטופסי. האחרון לא רק בגלל הרפרנס הברור בלוגו שלהם, אלא בעיקר בגלל הסאונד תופים ה״ישן״ שלהם. אחלה דבר.
הופה חזרנו לביקור היפסטר-בלאק בצפון של אמריקה היבשת, ושם בצפון מערבה של אותה יבשת, נמצא את אלבום הבכורה של הרביעייה הנקוברית הזו. מאוד מאוד מזכיר (לי לפחות) את Yellow Eyes שזו מחמאה גדולה מבחינתי כי YE היא ללא ספק מלכי הסוגה מבחינתי (אם כי האלבום האחרון של Woe די הוריד אותם, רגעית, מהמקום הראשון). מבוצע לעילא, מעניין, ומומלץ עד מאוד.
אה, ואגב Yellow Eyes: גם הם אמורים להוציא אלבום ממש עוד מעט, רק שהם חארות שהם לא שחררו אפילו שיר אחד. אבל אני עומד לנבא פה משהו: האלבום שלהם יהיה בטופ חמש שלי בסוף השנה, ואני מתחייב על זה אפילו בלי לשמוע צליל אחד. הם טובים יותר כל אלבום, והקודם היה כבר כמעט מושלם. מה שאומר שלפי החישובים שלי הבא יהיה מושלם. חתמתי.
אם כבר באצולת היפסטר עסקינן, אז ההרכב הזה בכיכובו של מתופף Liturgy והאדם בעל שלוש מאות הידיים גרג פוקס הוא עוד סיבה לאתגר את בלוטות הטעם המויזקלי שלכם. אבל לא רק בגלל פוקס אלא גם בגלל ואולי אף בזכות קולין סטטסון המלחין/סקספוניסט הגאון שלוקחים את הנטיה שלהם לסבך כל דבר שאפשר לסבך ובוזקים עליו מעט מטאל מלמעלה. אלבום לא פשוט, אבל אלבום שיסיים את השנה הזו הרבה רשימות של הרבה אנשים.
אלבום מעט ישן יותר של הרכב פוסט-שקרכשלהוא/דום/סלאדג׳/ספייס רוק אוקראיני שכלל לא הכרתי כלל וכלל, ושבה את ליבי הדואב. בדרך כלל מתרחק ממה שיש לו ריח קל של סטונר כמו מבוף ענק, אבל האלבום הזה פשוט עובד. אווירה נהדרת, מגוון מוזיקלי למרות סכנת השעמום הגדול, ואחלה פנינה.
אם דרדנוט הם להקת הפרוג מטאל שאני שומע, אז Origin הם להקת הטק-דת׳ שאני שומע. תשעים ותשעה אחוזים מהזמן השיט הזה נשמע לי כמו הגיבוב הכי חסר נשמה עלי אדמות, אבל הם מלכים בדיוק בגלל שהכל ה״לעבוד קשה מדי״ שלהם, ובמיוחד של המתופף האליל שלהם ג׳ון לונגסרת׳, עושה לי הרגשה בנשמה של כאב וייסורים, לא של ״אחי אני מעל השיט הזה של לנגן״. אלבום מופרע ללהקה מופרעת.
בגזרת ההארדקור/גריינדקור/פאוור-ויולנס/אלוהים-אני-נורא-כועס יש לנו את השלישייה המאוד כועסת וכבדה האנגלית הנ״ל, שהוציאה אלבום ומפרק גולגולות לפני כמה חודשים.הם חמישה, יש להם סולנית אדירה שחורכת את האוזן עם הצרחות שלה, ואיזו תחושה שגל של תשוקה שוטף אותך כשאתה מאזין להם. הייתי יכול לספר לכם גם שאינטגרטי הוציאו אלבום חדש וחביב לגמרי, אבל כשצונאמי כזה של זעם מלחיץ משתחרר לך על הפנים, אתה כותב עליו בבלוג שלך.
ונמשיך עם עוד רגע של העצמה נשית, הפעם בדמות אלבום הבכורה של רביעיית דת׳ מטאל מסן פרנסיסקו שהפליצו את אחד מאלבומי הדת׳ הטובים והמעניינים ביותר השנה (זה הזמן להזכיר שאלבום השנה שלי כרגע, ועדיין, הוא החדש של Artificial Brain). בעצם מדובר בשלושת רבעי להקה (ז״ל) בשם Cloak שהוציאה דמה לפני שנתיים עם מתופף אחר. עכשיו הם חזרו עם שם אחר ומתופף אחר (הארי קנטוול האדיר מ Bosse de Nage האדירים גם הם). טכני, מפחיד, והאני-לא-יודע-מה-זה שהסולנית שרי מוסרסיק מוסיפה למיקס הופכת את זה לאלבום טוב ובעיקר קצת מרענן, גאד דאם איט.
רביעיית דת׳ דום משיקגו שתמיד ריקדו להם על הקו בין אוטופסי לקיר טיפוס קיומי, אבל הפעם הם באמת הגזימו. אלבום הזוי מרוב שהוא יפה והזוי, אוורתי, כבד ואיכשהוא (אני לא ממש בטוח) קצת מצחיק. לא רק מאלבומי השנה אבל מבחינתי גם מהפתעות השנה.
יריות סגירה: היכונו לאלבום חדש של מפצת האומוספריק בלאק מטאל Vemod, ושל מפלצת הדום Bell Witch. הולך להיות עצוב בטירוף, בקטע טוב.