ציור יום הכיפורים של גוטליב הועבר למקום טוב יותר בחלל המוזיאון ביחס לפעם שעברה שכתבתי עליו ועל כך ראוי מוזיאון תל אביב לתודה. אני חוזר לציור הזה שוב ושוב. זה "משמר הלילה" שלנו. עם השנים אני מרגיש שאני הולך ונכנס לציור הזה, למרחב שלו. גם היום באתי, ביקור ראשון בשנה החדשה.
זה ציור על א/נשים וספרים. הדבר כל כך ברור עד שקל להחמיץ אותו. יש בו כעשרה ספרים על כעשרים דמויות. איני זוכר כרגע שום ציור מן המסורת האירופית שיש בו כל כך הרבה ספרים ביחס למספר הדמויות. הזכרתי את "משמר הלילה": תרגיל כמעט מבדח יהיה לדמיין את אנשי המיליציה האזרחית שם אוחזים בספרים. זה לא ייתכן, ממש כפי שאי אפשר לדמיין את היהודים של גוטליב אוחזים חניתות וחרבות כמו אצל רמברנדט. זה שההיסטוריה הפכה את הבלתי אפשרי לרגיל, זה עניין אחר.
האחיזה היא יותר מסתם החזקה. הספרים והאצבעות תחובים זה בזה כמו באחיזת ידיים המשלבת אצבעות. במקרה של ספר התורה שבמרכז, האחיזה היא של חיבוק. כך מחזיקה מרים, אמו של ישוע, את תינוקה בציורים הנוצריים; היהודי כאן מחזיק טקסט כמו תינוק.
אפשר לתאר את הציור כסצנה של מועדון קריאה. כמובן, היהודים יקראו לקריאה זו "תפילה" או "קריאת התורה", אבל במבט מבחוץ זה מה שזה. אנשים ונשים עם ספרים, מחוברים לספרים. העולם התורני התחיל השבוע מחזור חדש של לימוד "הדף היומי". פרופ' אביגדור שנאן העיר כי לומדי הדף היומי הם מועדון הקריאה הגדול בעולם. לומדים דף תלמוד מדי יום, ומסיימים פעם ב-7 שנים. האחיזה של האצבעות בדפים יוצרת מטפורה חיה של איש-ספר ואישה-ספר. לא במובן השגור (של "מי שעוסק בספרות"), אלא באופן מוחשי. אנשים שמחוברים לספרים שלהם פיזית. ישראל אלירז כתב פעם שהוא לא יכול לצאת מהבית בלי ספר. אולי יש שני סוגי אנשים בעולם: אלו שמבינים מה שאלירז אמר וכל האחרים.
הציור נעשה מהזיכרון ובעזרת תצלומים. לא ארחיב, אבל יש בו אנשים ונשים שחלקם מזוהים. הצייר מופיע שלוש פעמים, כילד, כנער וכבוגר (הוא צייר את הציור כשנה לפני פטירתו, בגיל 23 בלבד). היום הבנתי משהו פשוט. בית הכנסת הוא מרחב שבו זמנים נערמים זה על גבי זה. לכן הצייר יכול להיות שם בכל גיל של חייו. המקום נשאר ואתה יוצא ובא. כמו מראָה שתשקף אותך בכל גיל. כל אחת מהדמויות היתה/תהיה שם בגילאים אחרים. הזקן הלבן היה שם לפני שמונים שנה. עם אותו ספר.
זה מועדון קריאה רציני, שגם בו יש, כמובן, בעיות ורשלנות ובהייה ושעמום, איני מנסה לעשות אידיאליזציה. ובכל זאת, התרבות המכונה "חילונית" יכולה ללמוד משהו מהיחס הזה לספרים. אין ממש דבר דומה אצלנו. הקאנון של הספרות הישראלית נפרץ מכל כיוון ולא ברור מהו, ובעיקר לא ברור מי קורא בו. מדוע אין מועדון קריאה של "דף יומי" ב"תמול שלשום" (עגנון) או ב"זכרון דברים" (שבתאי) וכדומה? אולי כי ההיגיון של התרבות החילונית במצבה הצרכני הנוכחי הוא של תחלופה. הארון מלא ספרים אך קונים שוב ושוב את "החדש". כתב על זה בצורה נוקבת ומבריקה יחיל צבן בספרו "ספרים הרבה". החיבור הגופני לספרים, הכנסת האצבעות פנימה כמו למים קרירים ביום חם, הולכת ונעלמת.
החיבור הזה בין ספר ואדם דומה לחיבור בין אדם ואדם. בציור, בצד ימין מתואר גוטליב הנער, אולי לקראת בר-מצווה, בסמוך מאוד למי שהור כנראה אביו. הם כה קרובים, שעיניהם כמעט מתמזגות. כך תוחב היהודי שכתבתי עליו בפוסט הקודם אל פניו לספר.
לאורה, ארוסתו של גוטליב, מתוארת פעמיים בציור (כמה מזעזע לדעת כי האישה הצעירה הזו, שבחרה לנתק את יחסיה עם הצייר התגלגלה בסופו של דבר להולנד ומשם נשלחה בחזרה למולדתה, פולין, לכיוון אושוויץ – מאותו מחנה שממנו נשלחה אתי הילסום). ראו איך היא יוצאת וצומחת מתוך ראשו של הצייר השקוע בשרעפים, כהמשך של כובעו, כמחשבה שהתגשמה. משם היא רוכנת אל האוזן של אמה, לוחשת משהו.
והיא באמת יוצאת מתוך ראשו. כי האמת שהוא לבד. הוא מצייר את הציור בווינה. דרוהוביץ', עירו (ועירו של ברונו שולץ, עוד צייר יהודי, וגם סופר, כמובן) – רחוקה. זה אולם של רפאים, עולם רחוק וחתום של ספרים, נשים ואנשים. כל שנותר לו בווינה הוא המכחול והזיכרון. מהתפילה נותרה רק דממה. אני פתאום מבין עוד דבר מובן-מאליו: הדממה הזאת. זהו בית הכנסת השקט ביותר שאי פעם היה. פתאום אני שומע, כלומר רואה, איך כולם, כולן, שותקים לגמרי. הקול היחידי שנשמע בציור הוא קול הלחישה הזה של ארוסתו על אוזן אמו. והלחישה הופכת למבט של האם המופנה היישר אלינו. עיניה מלאות בלחש הזה, שלעולם לא נדע מה היה תוכנו. אבל נדמה לי שגוטליב לא היה מצייר אותן כך אילולי היה הלחש קשור בו, מוסב עליו. בד כהה עולה אל הצד הימני של הספר הפתוח של האֵם. כאילו בניסיון לשמוע, דרך המילים המודפסות, מה אומר הפה לאוזן. לשווא.
מעל ראשן, מעבר ומעל לפרגוד, נוהגת הילת הוויטראז'. ואז אני רואה דמות ששכחתי שקיימת בציור. היא כה חבויה, עד שקל לא לראותה. העמוד המרכזי מסתיר אותה, ועין אחת – יש ב"משמר הלילה" עין כזאת – בוקעת ונוקבת. היא כמעט נספגת בכחול של הפרגוד. כמו זיכרון שמתחת זיכרון, כמו רמץ עמום ומהבהב בעומק ערימת קרשים שרופים. היא אפורה כזיכרון. יש עטרה לראשה. היא מסתכלת לי ישר בפּנים. עמוד כבד מסתיר אותה. מי את?
תודה. בספר של הגבר הקורא ברכינה יש כותרת: מחזור ליום הכיפורים. כתבתי עליו בפוסט הקודם.
תודה דרור, אני לא בטוח שקריאת התורה באופן רפיטטבי היא הקריאה המועדפת עליי (למען האמת, כנראה לא הייתי נוטל עמי תנ"ך לאי בודד) אבל אני משוכנע שלא ניתן ליסד קריאה שתאריך לאורך ימים בכתבי עגנון או שבתאי; לא יילך (לא כל כמה שאני יודע להקשיב). ועוד אספקט של בתי כנסת בעבר — פעם היו אנשים כמעט דרים בהם. כלומר, יש בתי כנסת שלא שמשו רק כבתי תפילה בשעות ידועות אלא כמרכז קהילתי לכל אורך היום ולפעמים הלילה; במיוחד באגן המזרחי של המזרח התיכון (אזורנו), צפון אפריקה, ובמזרח אירופה. חיים שלימים התרחשו בתוך המרחבים האלה, שכיום משמשים ברוב-המקומות (בהשפעת הישראליות) כמרחבי תפילה קצרי-מועד וטקסיים. למשל, זכורה לי חוויה מיום כיפורים לפני כחמש עשרה שנה בישיבה ליטאית בבני ברק (לא למדתי שם — לא הייתי בחור ישיבה, אך באתי להתפלל) עת ב-4 לפנות בוקר כבר גדשו את חלל התפילה משפחות שלימות החל בגדול וכלה בקטנים והלכו בתוך הלילה לבית הכנסת להקפיד על שחרית כמנהג ותיקין. שחרית ומוסף ארכו עד 13:30. איש לא נעדר.
בית קפה בבית הכנסת. פעם שוחחתי עם חיים וייס וגילינו ששנינו היינו רוצים לפתוח בית מדרש, ולכל הפחות ״כולל״ זעיר. חיים התעקש כי השולחנות צריכים להיות מכוסים שעוונית וכי בלי שעוונית אין הכולל כולל. אני התעקשתי על שתיה מבית המותג ״טמפו״ וכעכים מלוחים. כאן זה עומד כרגע. זה החזון.
טוב, חיוך מכאן, ובכל זאת הבחנתי בזכרונות העתיד שלך ושל חיים מנימתו של בתי כנסת/בתי מדרש של הציונות הדתית בשעת סעודה שלישית של שבת; לא גדלתי בסביבה וגם כשהתקרבתי לעולם התפילה נשמרתי מכגון אלו, ובכלל, לא יודע, בתי הכנסת שהשפיעו עליי עמוקות היו של איטלקים מליבורנו, של ליטאים בבני ברק, קוסוב בצפת, עדס בירושלים ובירב בצפת בלילות של שירת בקשות; רכיב היידישקייט שלי — ככל שזה מגיע לחלל תפילה כמעט לא קיים (עד היום אני לא מבין על מה האנשים מבני עקיבא מדברים כשהם מדברים על בני עקיבא ומה פשר שירי השבת המשונים שהם שרים). למען האמת חוץ מפעמיים בשנה (ר"ה ופורים) קשה לראות אותי באיזה בית כנסת (מתפלל לבדי). אם אתה וחיים שוקלים להכניס ערק לתפריט או למצער ברנדי (אפילו 777) תאוֹתתוּ. עם "טמפו" וכעכים, זה בחזקת מי שנשאר וחצי תאוֹתתוּ בידו (אבל בחיי, רק אל תרדו מטמפו לסופר-דרינק!).
מופלא, בית מלא תנועה וצבע שנעקר ממנו פס הקול.
תודה, האמת שגם הרבה מהתנועה והצבע נמוגו. מעט צבע נותר על ״כתונת הפסים״ של הצייר בילדותו ובהווה.
והסיכה בשערה של ארוסתו ובספר התנך המוחזק כתינוק.
תודה דרור, מרתק ומופלא.
תודה רבה נהניתי לקרוא על הציור המופלא הזה.
העין המציצה במשמר הלילה היא של רמברנדט עצמו!
מעניין לדמיין, בהקשר של היצירה האדירה הזו של גוטליב, לאיזו חוויה היינו נחשפים לו בחר מוזיאון תל אביב שלא להסיר את הטריפטיך האדיר של מרדכי ארדון 'יום כיפור' ולתלות אותו נניח – ממש ליד זה של גוטליב במעין חדר חשבון נפש שמקיים רצף שמן הפיגורטיבי למופשט, מן הרציונלי לקבלי ומן הגלות הישר אל מלחמת יום הכיפורים.
בניגוד לציור של גוטליב, שמתעסק בחוויה האנושית של בית הכנסת ביום הכיפורים (ולכן מובן לי מאד הקישור אל שומר הלילה של רמברנדט שתיארת כה יפה), אצל ארדון זה כבר יום הכיפורים שהוא פצע מדמם, פתוח וממשי: הפתעה, מלחמה, חרדה קיומית, חשבון נפש קיצוני.
בעיני ארדון הוא מהגדולים שאי פעם יצרו כאן. לרגעים מעין מארק רות'קו ישראלי בכל הקשור לשימוש שלו בצבע ומריחה על בד גדול ובמחויבות הכמעט מיסטית שבא הוא מחויב (תמיד אגב) ליצור.
רצף גוטליב-ארדון פותח אפשרות – במובן היהודי/גלותי/על זמני/מיסטי מחד והישראלי עכשווי-שכלי מאידך – לטיול רגשי בעל משקל סגולי משמעותי. לופ בזמן שתחילתו ביום בלוח השנה היהודי, שהוא מעין חור שחור בולע-כל וסופו עמוק בנפשו הפרטית של כל מתבונן.
אצל גוטליב וארדון כאחד – חשבון הנפש הוא תמידי.