"כל הזמן שואלים אותי על הלחץ ועל הציפיות, אבל אני פשוט עולה למגרש כדי לשחק וליהנות", ניסח לוקה דונצ'יץ' בקסם ילדותי של מתבגר בן 19 את המוטו של חייו. לצד אותו מוטו, מופיעה גם שורת היעדים שכבש בשמונת החודשים האחרונים.
אלוף אירופה לנבחרות.
אלוף אירופה לקבוצות.
שחקן העונה ביורוליג.
ה-MVP של הפיינל פור.
הכוכב העולה של העונה.
חמישיית הטורניר ביורובאסקט.
אבל גמר גביע אירופה הוא הרבה יותר מסיפורו של אדם אחד - צעיר, מיוחד ומנפץ שיאים מדופלם ככל שיהיה. גמר גביע אירופה הוא סיפורם של אלה שבדרך כלל לא מתהלכים ברחוב עם הילת כוכב סביב ראשם. גמר גביע אירופה הוא הרגע שבו האגדות נכתבות.
דונצ'יץ': "אין לי מילים". פאבלו לאסו: "זה ענק, ענק, ענק"
לאגדה הרומנטית ונוטפת הקיטש בסיפור עונת הדסימה של ריאל מדריד קוראים סרחיו יול. לא סתם הוא הוזמן להצטרף להנפת הגביע על ידי הקפטן פליפה רייס (שאת הופעת הבכורה שלו בליגה הספרדית ערך, אגב, עוד לפני שדונצ'יץ' נולד). דקות ספורות אחר כך, ברגע הכי סוריאליסטי של הגמר, נישא יול על כתפיים וגזר את רשת הסל לבדו ובעצמו. אין יותר סימבולי מזה. אין יותר ראוי ומתבקש.
מעטים האמינו שליול תהיה בכלל הזדמנות לשחק העונה, ואם לשחק - אז בוודאי לא להשפיע, ואם להשפיע - אז בוודאי לא לקלוע סלים מכריעים, ואם לקלוע סלים מכריעים - אז בוודאי לא להפוך לחלק נכבד ומשמעותי מהישג כל כך אדיר. אבל הוא עשה את כל זה והוכיח שמעבר לכישרון ולטאץ' שעמם נולד, הוא הפך לסופרסטאר אהוב בעיקר בזכות אופי הברזל הנדיר שלו.
את העונה הזו, שהחלה בשמונה חודשי השבתה, סיים יול עם עשר נקודות ו-4.5 אסיסטים בפחות מ-18 דקות למשחק, וחשוב מכל - עם ארבעה ניצחונות ואפס הפסדים. "הדבר שהכי קשה למאמן להתמודד איתו הוא פציעות", אמר לי פאבלו לאסו בראיון שהעניק לוואלה! ספורט במהלך העונה. "זה קורה, כמובן, כשאתה מאבד שחקני מפתח, אבל ההתמודדות מתחילה מחדש כשהם חוזרים: שחקנים אחרים נדרשו לקחת יותר אחריות, ולוקח זמן למצוא את האיזון ולחבר הכל מחדש". בדיעבד, חזרתו של יול לא הפרה שום איזון.
ריאל עברה כל כך הרבה העונה: 17 שחקנים שונים לבשו את מדיה ביורוליג, ורק שניים - ג'ייסי קארול ופאביין קוזר - לא החמיצו הופעה. קוזר יכול לחוש מעט מקופח על כך שלא הוכתר ל-MVP האמיתי של הפיינל פור: 6.5 נקודות למשחק קלע במשך העונה, והן הפכו ל-17 אמש. 0.7 שלשות לערב ב-39% היו לו בממוצע, והפכו לחמש שלשות ב-100% בסוף השבוע. ואלה רק החלקים הנוצצים, שלא כוללים את כל הפעולות הקטנות והלא מורגשות שביצע.
ככה זה בגמרים. המשותף לשלושת הקלעים הבולטים בשתי הקבוצות - קוזר (17) מריאל, ניקולו מלי (28) ובראד וונאמייקר (14) מפנרבחצ'ה - הוא שכולם שיחקו עד לא מזמן בבאמברג האפרורית. מלי שבר שיא עתיק, כשצלף הכי הרבה נקודות במעמד הגמר מאז ה-36 של דראז'ן פטרוביץ' המנוח במדי ציבונה זאגרב ב-1985, אבל בסיום לא היה מסוגל להוציא מילה מפיו. לריבאונד הכי חשוב במשחק הוא לא סגר, וספג סל מכריע (רבותיי השופטים, לאן נעלמתם ומדוע נאלמתם?) מידיו של טריי תומפקינס.
אנטי גיבורים אינם הופכים סתם כך לגיבורים. "כל מה שילד צריך זה מבוגר אחד שיאמין בו", אמר הרב שלמה קרליבך ז"ל. ולמבוגר, במקרה הזה, קוראים פאבלו לאסו, שבגיל 50 הגיע לשיא הקריירה שלו. הספרדי הפך למאמן ה-14 שמצליח לזכות פעמיים בגביע אירופה; האחרונים שהצטרפו למועדון הזה לפניו היו דושאן איבקוביץ' ב-2012, פיני גרשון ב-2004 ואטורה מסינה ב-2001.
* תארים: לא רק זכייתו ביורוליג הוכחה כלא מקרית. בכמעט שבע עונות על הקווים במדריד, הצעיד לאסו את ריאל לזכייה ב-14 תארים. ב-25 השנים שקדמו להגעתו, היא זכתה רק ב-13.
* קידום שחקנים: הפיכתו של דונצ'יץ' לכוכב נתפסת כמובנת מאליה, בגלל כישרונו ובשלותו הנדירים, אבל הוא קיבל דקות משמעותיות מהאנטרנדור כבר כשהיה בן 16, והוא ממש לא לבד. גם יול, ווילי הרננגומס וניקולה מירוטיץ' זכו לאשראי מוגבר מלאסו בגיל צעיר.
* המשכיות: לאסו, כאמור, יסגור בחודש הבא את עונתו השביעית בריאל, כשהוא חתום על חוזה עד 2020. אין כיום מאמן ביורוליג שמחזיק באותה משרה במשך זמן רב כל כך; מדובר בקדנציה הארוכה ביותר שנרשמה בצמרת הכדורסל האירופי מאז 13 השנים של ז'ליקו אוברדוביץ' בפנאתינייקוס. ואם למאמן עצמו אין חלק בכך, אז במה יש לו חלק?
* ניהול סגל: לא קל לנהל מועדון לחוץ ומלחיץ כמו ריאל, עמוס בכוכבים מלאי אגו, אבל לאסו עושה זאת זמן רב. כשהנהלת הקבוצה רצתה לפטר אותו, היו אלה השחקנים המרכזיים (בראשות רייס, יול ורודי פרננדס) שפנו לבוסים בדרישה/בקשה להשאירו.
* ניהול משחק: אפילו בעקב האכילס של הספרדי נרשם שיפור, והוא יצא לעתים קרובות מהשבלונה שאיתה בא מהבית. זה קרה, בין היתר, בגלל הפציעות שאילצו אותו לשנות תוכניות, ועבד בצורה מושלמת בגמר. בדקה השמינית של המשחק הוא החליף את כל החמישייה בתוך 16 שניות, ועם ההרכב המשני הפך פיגור 13:11 לריצת 4:14; תומפקינס, האיש ומהלך המשחק, היה השחקן ה-12 והאחרון שעלה מהספסל של ריאל.
עונת יורוליג מרתקת, איכותית ומרהיבה הגיעה לקיצה, ומפנה את מקומה לטובת הריקנות שבאה בבוקר שאחרי. בקיץ האחרון איבדה אירופה את בוגדן בוגדנוביץ', מילוש תאודוסיץ' ואפיי יודו לטובת ה-NBA; שנה קודם לכן נטשו מלקולם דילייני וסרחיו רודריגס; לפני שלוש שנים עזבו נמאניה בייליצה ובובאן מריאנוביץ'. גם עתה מאיימים הכוכבים הגדולים לעבור לליגה הטובה בעולם, וזה בעיקר עצוב עבור חובבי הכדורסל ביבשת.
לכן, לוקה היקר, עזוב שטויות. מקום ראשון בדראפט זה אחלה, וגם העובדה שבגיל 19 הגשמת כל חלום אפשרי באירופה היא בהחלט נחמדה, אבל מה אתה צריך את ה-NBA הזה? אין לך מה לחפש בפיניקס, הרי גם ככה לא תנצח את יוסטון ובוסטון, ולא תיקח אליפות מקליבלנד וגולדן סטייט. הדבר האמיתי יתרחש בעוד שנה בוויטוריה. תישאר, תישאר, תישאר (טוב, לא באמת).