טלויזיה	צ'רלי בראון פוסט מודרני על ספידים	/ אביבית משמרי	רשימת ביקורת על הסדרה "קסם של הורים" מרץ 8, 2015 טימי טרנר, גיבור הסדרה "קסם של הורים", הוא נער ממוצע (כך נאמר כבר בשיר הפתיחה), כבן 10, השרוי במצב התבגרות תמידי. הוא גר בעיירה קטנה ושייך למשפחה לא קלה. הוריו אדישים אליו ויודעים רק להנחית פקודות. אביו נשר מבית הספר בכיתה ה' כי חבריו אמרו לו שהוא "מגניב מכדי ללמוד". יש לו בייביסיטר שטנית איומה (לא ברור למה הוא זקוק לבייביסיטר) שקוראת לו "אפס" ומאיימת על חייו בצורות שונות; המורה שלו הוא פסיכופט מודחק המחזיק מכשירי עינויים בביתו, השכן גועלי וכך הלאה.
חייו של טימי, אם כך, הם ארץ עוינת ומלאת מכשולים, והוא מוקף מבוגרים טיפשים ואיומים. אבל מה הוא רוצה, מה הוא אוהב? ניסיתי לשאול את ילדיי, צופים אדוקים בסדרה. לא היתה להם תשובה מגובשת. טימי הוא כל-נער, וצרותיו הן גנריות, אך מעט יותר מוקצנות ומצחיקות משל הנער הממוצע.
למזלו של טימי, יש לו זוג פיות-סנדקים – ונדה הפקחית וקוזמו השלומיאל. הם נשלחו למלא את כל משאלותיו (בתנאים מוגדרים), מתוקף החלטה של מועצת הפיות. יחד הם מחלצים את טימי מצרות וממהרים להסיר מעליו כל כישוף של האנטי-פיה, יצור מרושע כחול. בשלב מסוים מצטרפים גם תינוק פיות וכלב פיות, שטימי ביקש כמשאלה.
כל זה מאורגן כמופע סלפסטיק עם היגיון עקום מהסוג החביב עלי – מין צ'רלי בראון פוסט-מודרני על ספידים, עם איד מפותח מאוד. בפרק אחר, טימי מגלה שלכל חבריו יש סמארטפון חוץ מאשר לו ("אפילו לפצעון של אלמר יש סמארטפון!"). הוא מקבל סמארטפון מהפיות, אבל מתמכר נואשות, מזניח את עצמו ומגדל זקן; אפליקציה זדונית משתלטת על חייו והופכת למפלצת ענק. כדי לברוח ממנה מספיק מהר, כולם חוזרים בזמן לשנות התשעים שבהן הכלב של טימי היה נהג שודים.
בפרק אחר, הפיות מארגנות לטימי, לבקשתו, קרקס אמיתי בחדר. קוזמו מפיל בטעות שניצל ברוטב לתוך תותח הקרקס. פיל הקרקס נופל על הבייביסיטר המרשעת שבקומה למטה, היא מזנקת לחדר בכעס, התותח מופעל והשניצל עף אל פרצופה -שיא וודווילי מושלם.
הבייביסיטר, אגב, כל כך מרושעת עד שאפילו האנטי-פיה הזדוני נרעש מהמחשבות שקרא במוחה: "זה צונאמי של שלדים, אש, שנאה ולהקות בנים!". זוהי כנראה גם דעתו של טימי על ההעדפות של הבייביסיטר שלו. וזה מוביל אותנו לרעיון שאולי כל הפיות-הסנדקיות קיימות במוחו של טימי בלבד.
יש שני הגיונות מקובלים בסיפורי פיות וקסמים: אגדה שבה פיה-סנדקית מסייעת לגיבור בדרכו (כמו ב"פינוקיו" או ב"סינדרלה"); או סיפור ריאליסטי על יצירי דמיון שהילד מפעיל במודע כדי להתמודד עם קושי ("קרשינדו" או "כובע הקסמים"). האם הפיות בסדרה הן אמיתיות, ומשתלבות היטב בהיגיון המשובש של הסדרה? או שמא טימי מדמיין אותן במודע כדי לעבור עוד יום בסביבה שוחקת ולהקל על בדידותו כילד יחיד וזנוח?
התשובה לא ברורה. הפיות אמנם התגלגלו בגופם של דגי זהב שטימי קנה לעצמו, כלומר הן יצור קיים שעבר מטמורפוזה, כמו ב"סינדרלה". מצד שני, חוקי הפיות (שהיו או לא היו) קובעים שלטימי אסור לדון בפיות שלו ובקיומן עם אף דמות אחרת. גם אסור לו לשמוע איזה עוד ילדים אחרים נעזרים בסנדקות כזו. כך שהמפלט של טימי מצרותיו הוא אישי וסודי. ילד ילד לגורלו ולהתמודדותו, באימת הפרברים.
השפה הוויזואלית של הסדרה פרועה ושואבת מה-cartoons הקלאסיים – סגנון משורבט וחופשי שנראה מרענן מאוד בעידן זה של אנימציה ממוחשבת. בוץ' הארטמן, יוצר הסדרה, עבד שנים ארוכות באולפני האנה-ברברה, ואכן ניכרת השראה של הסדרות הנפלאות של האולפנים (טום וג'רי, למשל).
כמיטב המסורת הסלפסטיקית, יש מוטיבים חוזרים רבים בסדרה: מאכלי בשר מבושלים שמחביאים בכיסים (הסדרה נוצרה הרבה לפני גל הטבעונות), מכות חשמל מכוונות, שימוש אינפלציוני בחומר נפץ (איזה כייף!), פצפוץ ראשים בפטישים, נחשי פיתון שבולעים את הדמויות ("אחזור אחר כך, מהצד השני של הנחש") ועוד תענוגות. יהיו הורים (בעיקר לגיל הרך) שיעקמו את האף, אך מגיל מסוים הגישה הזו נפלאה ומשמשת סתירה בריאה לתקינות ולסטריליות המאפיינות את עידננו.
ההומור השחור והקצב המסחרר מזכירים את "בוב ספוג", אך זו הרבה יותר בוגרת ומתוחכמת מ"קסם", מבחינת העיסוק בנושאים כמו תחרות עסקית, ניצול עובדים או מניפולציות על ההמון. ב"קסם של הורים" הכל מתחיל ונגמר במאוויים הקטנים של עולם הילדים הפרברי.
השוואה הולמת יותר היא ל"מעבדה של דקסטר" – גם בסדרה זו הילד הבודד עומד מול המציאות מתוקף עולם שלם, סודי-למחצה, שיצר לעצמו, במקרה זה עולם המדע. טימי, שהוא אנטי-גיבור הרבה פחות מוכשר ומבריק מדקסטר, מסתפק בקסם (אך קסם הפועל תחת חוקי היגיון ברורים). בבדידותו ובתנאים עוינים, הילד יעשה כל מה שניתן כדי להוציא את ייחודו החוצה, בכלים שהוא מכיר. מילה על התרגום: נכון שיש אילוצי דיבוב, אבל לא פעם התרגום מילולי מדי והתוצאה משונה. למשל, "אין שום סיבה לשפה כזאת" (תרגום הולם היה, למשל, "אנחנו לא מדברים ככה", או "זה לא נעים לנו"), "אני לא יכול לנהוג" (במקום "אני לא יודע לנהוג"), וסתם תרגומים אוטומטיים כמו "מה שלא קורה כאן, תעשו שזה יפסיק".
הקצב ב"קסם של הורים" מסחרר; הצרות מצטברות, נפתרות ומסתבכות שוב במהירות שיא, כולם צועקים ללא הרף והשמחה גדולה. אמנם אחרי ארבעה פרקים כאלה הרגשתי מותשת, חושיי רוו לגמרי. אבל צחקתי בקול רם כמה פעמים, וזה לא קורה הרבה בסדרות ילדים, או בכלל.
אביבית משמרי – ילידת 1968, כותבת, עורכת ואמא לשניים. בעלת תואר ראשון בקולנוע וטלוויזיה מאוניברסיטת תל אביב. ספרה "הזקן השתגע" יצא ב-2013 בהוצאת "חרגול מודן" וזכה בפרס רמת גן לספר ביכורים. ספרה "הנפש קמה באמצע הלילה" יצא ב-2015. בעלת הבלוג "כותבת מוחקת".