אמש שידרו בטלוויזיה את "הטקס", סרטו הפופולרי של שברול מ-1995, שוודאי יצא לי לראות כבר כמה פעמים. תפסתי את הסרט באמצע, כאשר אופייה ההרסני של סופי, המשרתת בבית משפחת לה-לייבר, טרם נגלה. הסרט מספר את חברותן של סופי ודמות נוספת, ז'אן העובדת בבית הדואר. הדברים מתרחשים בעיירה צרפתית קטנה. סופי נשכרה זה לא כבר לעבוד בבית לה-לייבר, משפחה בורגנית פלוס פלוס המתגוררת בבית מידות היסטורי, מוקף גנים מטופחים. האם כבר נואשה למצוא משרתת מתאימה, עד שהגיעה סופי, אישה נערית ומסגורת, שצייתנותה מחפה על אופי אפל.
לשתי הנשים גיבורות הסרט, סופי (סנדרין בונר) וז'אן (איזבל הופר), פרק אפל בעברן. סופי הואשמה בעבר כי העלתה באש את בית אביה ורצחה אותו, אך היא יצאה זכאית במשפט מחוסר הוכחות. הפרט הזה לא ידוע בבית מעסיקיה החדשים. ז'אן הואשמה ברצח בתה הפעוטה בשריפה, וגם היא יצאה זכאית מחוסר הוכחות. ואת זה יודעים בבית לה-לייבר (אף שהמקרה קרה בעיר אחרת, ולאחריו הועברה ז'אן לסניף הדואר בעיירה הנוכחית, "כדי למנוע פטפטוטים" כדבריה), ואב המשפחה, שחושב שהעולם שייך לו, חושד בה שהיא פותחת מכתבים המיועדים לו ועושה צרות באופן כללי.
בצפייה ראשונה בסרט נדמה שמז'אן תיפתח הרעה, לא מסופי. ז'אן אישה מחוצפת וחסרת עכבות, היא אינה חשה שהיא חבה משהו למישהו, ודאי לא לאינסטנציות החברתיות הבורגניות או הדתיות, ויותר מכול, לא נראה שהיא מצטערת או אבלה על מות בתה, כפי שראוי היה שתהיה. מי אם לא הופר יכולה לגלם דמות כזו? סופי, מסוגרת, מסודרת, ומעל הכול שתקנית, לא באה בהרבה דרישות לעולם. רק דבר אחד מטריד אותה, שיגלו שהיא אינה יודעת קרוא וכתוב. בשעות שהיא אינה עובדת היא יושבת על השטיח בחדר המשתרתת הקטון שלה, מרותקת לטלוויזיה ובולעת בעיניה כמו ילדה את הגרנדיוזיות הנבובה של תכניות הזמרה והבידור. זו אולי נחמתה היחידה. השתיים, המשלימות זו את זו, קושרות ביניהן חברות אמת, ויותר ויותר נראה שז'אן השתלטנית מסיתה את חברתה לצאת נגד מעסיקיה, דבר שקוסם לסופי ונוסך בה, סוף סוף, רוך ושלווה.
בדיעבד, הרושם של הצפייה הראשונה נשאר בי בסופו של דבר, למרות שסוף הסרט מראה אחרת. בבית משפחת לה-לייבר הוחלט לפטר את המשרתת: מבלי לבקש רשות, היא לקחה לה ערב חופש ביום הולדתה של הבת ולא נשארה לשרת את המשפחה במסיבה שערכו לה, לעזור ולהגיש את המאכלים המופלאים שהכינה מבעוד מועד (זה היה גם יום הולדתה שלה, מתברר אחר כך); ובשל האנלפבתיות שלה, שהיא מנסה להסתיר בכל מחיר, היא מתחמקת ממשימות פשוטות שהאב מטיל עליה, מה שמעורר את זעמו; והיא גם מזמינה בחשאי לחדרה את חברתה המחוצפת, השנואה עליו כל כך.
ערב עזיבתה את בית משפחת לה-לייבר מגיעות השתיים לאסוף את חפציה במכוניתה הקטנה והקרטעת של ז'אן. המשפחה – אבא, אימא, בת גדולה ובן מתבגר – התיישבו ברוב פאר והדר מול מסך הטלוויזיה העצום שבסלון, מוכנים לשידור מיוחד של "דון ג'ובאני" בטלוויזיה, והאם אפילו מחזיקה בידיה כרך עתיק של הליברית של האופרה בתרגום לצרפתית, שנשלף מספרייתם המפוארת. בחסות צלילי האופרה מתגנבות השתיים אל הבית מכניסה אחורית, וז'אן לא יכולה שלא לספק את תשוקתה למעט ונדליזם אנטי-בורגני, שהיא מחוללת בחדר השינה של האב והאם, המרוהט בטוב-טעם עתיק. אחר כך הן משתשעות ברובי ציד השמורים בבית בחדר מיוחד, סמוך למטבח.
לפני כן, בנסיעתן בדרך לשם, סיפרה ז'אן לסופי את סיפור המקרה שקרה עם בתה. לפי הסיפור, הבת הקטנה נכוותה מתנור לאחר שנצמדה אל רגלה של אמה בחזרתה הביתה מקניות, והיא ניערה אותה ממנה בחוסר תשומת לב. נשמע שהסיפור אמיתי, לפחות במידה מסוימת, והוא מסופר לא בארסיות והמבודחת שאופיינית לז'אן בדרך כלל, אך גם לא מתוך מצפון אבל ומוכתם. וסופי? מה קרה אותה? על כך היא שותקת. האם אפשר, שזו שעד עתה נדמה היה שהיא האישה האלימה וההרסנית, אינה מסוכנת בסופו של דבר ואינה אשמה כמו חברתה, המסרבת למסור את סודה?
בינתיים, מול דון ג'ובאני, שומעת האם קולות חשודים, והיא מפצירה באב שילך לבדוק מה מקורם. האב, בחוסר חשק, יוצא אל המטבח, ושם הוא רואה את ז'אן, בחיוך גדול, ואת סופי, מכוונות אליו רובים. בשביל ז'אן הרובה הוא שעשוע אחד גדול, התרסה ליבידינלית מהנה, אך סופי, אל מול האב הנזהם, פשוט יורה בו ללא היסוס. משובשש האב לחזור אל הסלון שולחת האם הנפחדת את הבן לראות מה מעכב את האב, והוא נתקל בהן ברובים שלופים. הוא נסוג אל הסלון, ואז יורות השתיים בו, באם ובבתה, השרועות כעת מדממות על הספה. גם אל הכרכים העתיקים שבספריה הן יורות. כל סצנת ההרג בסלון מתרחשת לצלילי אריית המנדולינה ("Deh Vieni Alla Finestra" – "בואי אל החלון") מן המערכה השנייה של האופרה, סרדנה מתקתקה שהדון מזמר למשתרתתה של דונה אלווירה, כשהוא עצמו מחופש למשרתו-הוא, לפורלו. משתמה האריה, תם גם ההרג. "זה בסדר", אומרת סופי לחברתה. "טוב עשינו", היא משיבה לה.
רשומה זו פורסמה בקטגוריה עברית, קולנוע / cinema, עם התגים קלוד שברול. אפשר להגיע ישירות לרשומה זו עם קישור ישיר.