החלל התרחב, המחירים התייקרו והאוכל עדיין מוצלח. ביקור במסעדה החדשה של דוד אלמקייס ויוסי שטרית הותירה אותנו עם השאלה, "איפה הוואו"?
התיישבנו והצצנו בתפריט שעיקרו מנות חלוקה שמתומחרות בסביבות ה-70 שקלים מלבד שלוש מנות שמתומחרות צפונית ל-120 שקלים, או בתרגום לעברית - לא זול פה. דווקא תפריט המשקאות מתומחר בצורה יותר הוגנת באופן יחסי, ורשימת היינות שלו כוללת מספר אפשרויות ראויות להזמנה בכוסות, למי שפחות מעוניין בקשר מחייב עם בקבוק יין.
הברמן הפגין היכרות מעמיקה עם התפריט ואפילו מצא לנכון להסב את תשומת ליבינו שבמנת הסלקים בשני צבעים יש היום רק צבע אחד. למרות שבסך הכל השירות היה מאוד נעים ואינפורמטיבי הרגשנו שהוא לא תקשר איתנו מספיק ביוזמתו, מה שבלט במיוחד לאור העובדה שהיינו לבד על הבר.
בסך הכל טעים בדוד ויוסף. מרגישים שחומרי הגלם ברמה גבוהה, אבל משהו בכל זאת מרגיש קצת מפוספס. לפעמים הורגש שחסר משהו במנה ולפעמים דווקא חלק ממרכיבי המנה הורידו מערכה הכולל. מלבד העיצוב המעניין קיווינו גם להנות קצת מאווירה תואמת, אבל אולי מסעדת דוד ויוסף מתעוררת מאוחר יותר. בסופו של דבר, לא מצאנו כאן את אפקט ה"וואו", וכשהתמחור גבוה יחסית והמנות לא גדולות במיוחד, צריך את ה"וואו" הזה כדי שהמחיר יצדיק את עצמו.
11:00 | גם זויה צ'רקסקי בפנים: התערוכה "70 שנה: פרט ומדינה"