ביום 12.8.2013 הוגשה עתירה דחופה לבית המשפט המחוזי בבאר שבע בשבתו כבית משפט לעניינים מנהליים במטרה לחייב את רשויות הצבא לאשר את כניסתם לישראל של שני תחקירני השטח של ארגון “בצלם”, פלסטינים תושבי רצועת עזה, לצורך השתתפות בהשתלמות מקצועית בתחומי מדינת ישראל.
בדיון, שנערך ב-15.8.2013 בפני השופטת נחמה נצר, טענה באת כוח העותרים כי לאור העובדה שרשויות הצבא מאפשרות את מעברם של מאות עובדים פלסטינים של ארגונים בינלאומיים מעזה לישראל, קל וחומר כי יש לאפשר את מעברם של שני עובדיו של ארגון זכויות אדם ישראלי. על מנת לחזק טענה זו, וכדי להדגיש את שרירות ההחלטה לסרב למעבר התחקירנים, הוצגו בפני בית המשפט אישורי הכניסה ומכתבי אישור הבקשות של עובד השטח של ארגון “גישה”, שכניסותיו לישראל לצורך השתלמות אושרו על-ידי המת”ק מידי שנה מאז שנת 2009. המשיבים בתגובתם המשלימה, טענו כי בקשותיו של עובד ארגון גישה “אושרו לפנים משורת הדין, וסטייה זו לא תחזור על עצמה”. בתגובת העותרים לתגובה המשלימה מטעם המדינה טענו העותרים כי “אם רשות במשך שנים ארוכות ובאופן עקבי מעניקה היתרים לאנשים בנסיבות מסוימות […] ומתן היתרים אלו הוא בהחלט במסגרת שיקול הדעת הרחב של המשיבים ואינו בניגוד לחוק, הרי שעצם מתן ההיתרים, מצביע על מדיניות בפועל שנובעת מפרשנות עקבית, גם אם איננה מפורשת. מכאן נובע כי, הפסקה של מתן היתרים אלו עולה כדי שרירות […]”.
ב-26.11.2013 דחה בית המשפט את העתירה בפסק דין חלקי, בנימוק כי “לרשויות המדינה נתון שיקול דעת רחב לקבוע מי יכנס לתחומה”, ובמסגרתו “אין לומר כי החלטת המשיבים נמצאת על פניה בלתי סבירה וכל שכן בלתי ראויה והעובדה כי המשיבים או מי מהם התירו בעבר כניסה של עובד ‘גישה’, היא כשלעצמה, אין בה כדי להתיר הרסן ולאפשר כניסה של עובדי ארגונים ישראלים […]”. במסגרת פסק הדין המשלים מיום 28.1.2014 הוסיף בית המשפט כי בכל הנוגע לפרשנותם של הקריטריונים למעבר אנשים בין רצועת עזה לישראל, “העובדה כי המשיבים ראו לנכון להכיר בזכותם של ארגונים בינלאומיים, אך לא של ארגונים ישראליים, מדברת בעד עצמה ובוודאי שאינה בגדר טעות קולמוס או השמטה מחמת היעדר שימת לב”. בהתאם לכך, העתירה נדחתה, ללא צו להוצאות.
פסק הדין החלקי.
פסק הדין המשלים.