בזמן האחרון קשה לקרוא ראיון עם איש עסקים ולא להיתקל בביטויים על "אווירה ציבורית נגד הטייקונים" או על "שנאת עשירים". "לא רחוק היום שמישהו יפגע באיש עסקים," אומרים לכתבים צעירים ופעורי עיניים איזה עורכת דין מצליחה, או לוביסט ממולח. אכן, דאגה של ממש.
בעבר, כשכלו כל הקיצין והשוועה שעלתה נגד תשובה או נוחי או בן דב או "מייצר משרות" אחר, היו מוציאים מהכלוב את נשק יום הדין: רני רהב העומד בשער ומגן על פריצינו כאילו היה עו"ד אקטיביסט ערב הוצאה להורג של נער עני שהורשע על לא עוול בכפו. ואם היה רהב מבכה את "שנאת החינם", "האנשים היקרים", "הנדבנים אוהבי האדם" ו"העממיים מנגבי החומוס", איש לא היה מופתע. בכל זאת, בתוך קלישאותיהם חיים אדם ועם כאחד.
בזמן האחרון הפסיקו להשתמש ברני. למה לך לשכור אדם בריטיינר של עשרת אלפים דולר אם הלוביסטים שלך לובשים בגדי ח"כית המייבבת אל תוך דף הגמרה היומי שלה, ח"כ אחר שיודע בכל רגע עם איזה חמישייה עליך לעלות למגרש, שרוצר משורג שריר או אפילו ראש ממשלה (מכהן!) ונשיא אמריקני בדימוס. הרי גם אלה יגנו עלינו מפני שנאת העשירים ומלחמת המעמדות שגוזרים עלינו פופוליסטים ארכי-אנרכיסטים ואקטיביסטים שאשכרה יודעים על מה הם מדברים, ועוד יעשו את זה בממלכתיות מעוררת השתאות.
יכול להיות שהם צודקים לגבי השנאה. באמת ייתכן. עם זאת, אני לא סגור על החינם. בכלל לא בטוח שזו לא שנאה שנרכשה בממון רב. ממון רב כל כך, שהוא רושש את כולנו.
האמת היא שהעשירים המלינים על שנאת חינם מזכירים לי טיפה את הגנב שידו עדיין בכיסך, והוא מתלונן שהשארת שם שברי זכוכית. קחו למשל את המקרה המביך שבו מעניק שרוצרנו הטוב מיליון וחצי שקל למבשלות בירה שנפגעו מהחקיקה שהוא השית עליהן, ושוכח לספר שחלק מהכסף הולך לחברים שלו, הלל קוברינסקי ויורם באומן.
למה זה מעניין? מכמה סיבות. הסיבה הראשונה היא שהדבר נעשה לאור יום. כאילו אין בכך כל בעיה. ובאמת, איך תהיה בעיה? שהרי האינטרסים והחברים של לפיד פזורים בכל כך הרבה שדרות בעולם העסקי, שת'כלס, כל פעם שהוא מעביר כסף להון – הוא מעביר כסף לחברים. והוא עושה את זה כנראה כל יום. זאת העבודה במשרד האוצר הישראלי: לקחת מהעובד הלא מחובר ולתת להון שקשר את עצמו באזיקונים לפטמה הציבורית.
זה מעניין גם כי זה מלמד על אמות המידה של עשירינו. הרי מדובר על גרושים בשביל האנשים האלה. במקרה הטוב עשרות אלפי שקלים. יורם באומן והלל קוברינסקי הם עשירים מופלגים. הכסף הזה לא מזיז להם את קצה האצבע המדושנת שלהם. אבל הם לא בוחלים בדבר. הם אפילו לא חוששים ממראית העין של הסירחון הציבורי. הם לא בדיוק אנשים רגילים. אנשים רגילים היו עוצרים לחשוב: רגע, מה זה אומר עלי, שאני מקבל כסף מהחבר שלי שר האוצר. האם אני מוכן שזה מה שיחשבו עלי?
אצל בעלי ההון אין בעיה כזאת. "לעזאזל עם מה שיחשבו. תביא את הכסף! אפילו אם זה גרוש וחצי."
אולי יום אחד באמת ירימו יד על בעל הון. אולי איזה עשיר ייפגע כאן יום אחד בגלל התיעוב הציבורי העמוק להתנהלות המבחילה הזאת. אולי. מה שבטוח, הוא שבתי הקברות גדושים עד צוואר בעניים ובבני מעמד הביניים, שהעשירים הרימו עליהם את ידם: אבירי הקפיטל, מייצרי המשרות, מושכי הדיבידנדים, נוטלי הרנטות. כל יום הם מפילים עשרות קשישים וצעירים על גבם ועל פניהם. כל יום הם מותירים חללים אמיתיים בשדה העסקי שלהם.
בשבילם "זה רק ביזנס." בשבילנו זה ההגדרה העצמית שלנו, העתיד שלנו, החיים שלנו. שיקראו לזה איל שהם רוצים, אבל לעזאזל, זה לא חינם.