חשבתי על זה, מה זה עושה לי כשאני עושה משהו בפעם הראשונה? מה אני מרגיש? מה אני חושב? אלו חששות עולים אצלי? מה אני צריך לעשות כדי לעשות משהו בפעם הראשונה? אולי אומץ? תעוזה? ואולי אני בכלל שפן הניסיונות? מה יקרה אם אני לא אצליח? מה יקרה אם אני אצליח? האם אני רוצה לעשות משהו בפעם הראשונה?
הרבה שאלות, שאת התשובות כנראה שאגלה רק תוך כדי התנסות.
אני כותב כאן בפעם הראשונה ומנסה לענות לעצמי על השאלות ואני מבין שאני מתרגש. אני מרגיש שבין הראש לבין הידיים שלי אין יותר מדי מעצורים, הן פשוט כותבות.
אני חושב על ההזדמנות המופלאה שניתנה לי – לנו, הנוער של משגב להביע את דעתנו ולקבל יחס ומשמעות בתוך הקהילה המשגבית.
עם זה, לא מעט חששות צפים. מה לכתוב? האם זה בסדר בצורה הזו או אחרת? איך מתחילים לכתוב בכלל? ושוב, אני פשוט יוצא לדרך, קופץ למים ומתחיל את המסע ביחד עם ההתרגשות והשמחה וביחד עם החששות והפחדים.
אני שואל את עצמי למה יצאתי למסע? מה גרם לי להתחיל ללכת?
והתשובה, כמו מפה, כאילו נפרסת מלפניי וכתובות בה בכל מיני גדלים וצבעים המילים: חשיפה, נוער, הקשבה, עניין, משמעות, חינוך, חיבורים ובסוף כתוב אהבה. אהה, ויש שם גם 3 נקודות (...) כנראה מסמנות שכל אחד ואחת יכולים להוסיף, לשנות ולהחסיר לפי התחושות האישיות – אבני דרך במסע.
אני מזמין את בני הנוער ובנות הנוער של משגב להשתמש בהזדמנות שנפתחה בפנינו פה לקבל חשיפה משמעותית ורצינית ולכתוב, להביע דעה ועניין, לספר, למחות ולשבח ועוד כל מה שעולה על הדעת.
אני מאמין שלנו – לנוער, יש הרבה מה ללמד וללמוד. טמונים בנו עוצמה וכוח שמחכים להזדמנות להתפרץ במלוא תפארתם. מוחנו פועל בלי סוף, ממחשבות והרהורים ועד משוואות ותרגילים. הוא יצירתי, יוזם ומשוגע. רוחנו, רוח נעורים מלאה בטוב המביאה עמה התחדשות ואנרגיות חיוביות ואנו משפיעים ויכולים להשפיע הכי הרבה על עצמנו כמובן וגם על סביבתנו!
אני מאמין שכל אחד ואחת מאיתנו יכולים הכול. וזה הרבה מעבר לסיסמה הנדושה, זה נמצא במקום הפנימי והעמוק של כל אחד מאיתנו.
אסיים במשפט של קן רובינסון: "אפשר שאיננו יודעים לחזות את העתיד, אך בכוחנו לעצב אותו!"