הופשרו בהרינו שלגים.
By hanist, on ספטמבר 22, 2009 at 8:01 pm, under על עכשיו הזמן לומר אמת ושירת הבית. 14 תגובות	Post a comment or leave a trackback: Trackback URL.
« הגר אלון על "עכשיו הזמן לומר אמת"
וגם השיר יפה בצמצומו מאוד.
Permalink | הגב	שועי, תודה רבה.
כדיה מולדובסקה דיברה כתבה ביידיש ונתן אלתרמן הכיר את השפה, ולפיכך יכול היה לתרגם את השיר. מדובר בדור אחר. בדור שלנו מעטים למדו את השפה מהוריהם, ומעטים מכירים אותה ומשתמשים בה. לדעת את השפה ולהשתמש בה זה קשר חי. כיוון שדוברי היידיש בין החילונים הולכים ומתמעטים השפה כשפה חיה וגם כשפה של תרבות חילונית הולכת ונעלמת. יש הבדל בין חיות – ידיעת השפה ושימוש בה – לבין קשר של געגועים והתרפקות.
Permalink | הגב	התנגדה ליידיש שהיתה אחד מסממניו של היהודי הגלותי. הדור שלנו חש ביחס הזה של הסביבה והפנים אותו. אין משהו שאדם צעיר רוצה יותר מאשר להיות חלק מהסביבה. הצעירים לא למדו את שפת ההורים, והיום דוברי היידיש הם בעיקר דתיים. להם אין גישה לכל אוצרות הרוח של התרבות החילונית היידית, והאוצרות האלה יורדים לטמיון. כמו שאמרה עציונה. אני מסכים איתה.
בתרגום עברי אמנם. ובאוניברסיטאות מעניקים מלגות יפות ללומדי האידיש. שניים מהאלבומים הנפלאים ביותר שראו אור בשנים האחרונות: דער קריצנע של חוה אלברשטיין והכלייזמטיקס ואלבומם של אוי דיויזן הושתתו על זמרת אידיש של משוררי אידיש ופזמונאים. קשה לומר כי תרבות האידיש גוועת. זה נכון, כי בקרב בני ה-40-20 היא מעניינת עדיין מיעוט אך זה דומני הולך ומתעצם. מה שמדאיג אותי יותר היא ההתנכרות הישראלית לשפה הערבית, אבל זו כבר בעייה אחרת, התלויה כנראה במצב השלום, ובתדמיתו של האסלאם אצל מרבית הישראלים.
אין ספק שליחס של הציונות או לפחות לזרם מרכזי בה היתה השפעה מכרעת על גורלה של השפה. כילדים בבתים שההורים דיברו בהם יידיש רבים מבני דורי חשו רחוקים מהשפה ומנוכרים אלה. היום מתחיל לחול איזשהו שינוי, אבל קשה לדעת לאן הוא מוביל.
מה שקרה ליידיש ולערבית כשפות אם זה בסך הכל משהו דומה. שתיהן במידה רבה הושתקו. היום יש חזרה גם לערבית המרוקאית למשל בתיאטרון ובמוסיקה ממש כמו ביידיש. אולי באמת הגיע גם הזמן לייסד כתב עת.
אני מניחה שכשאתה מדבר על השפה הערבית אתה מתכוון לשפה הערבית המדוברת בארץ (ניב פלסטיני) ולשפה הערבית הספרותית. היחס לשפות האלה בהחלט מושפע מהמצב הפוליטי ומהיחס לאיסלאם, אבל בעיקר מכך שאנשים לא מרגישים שיש להם צורך בשפה הזאת. רוב הערבים בארץ יודעים עברית, כי הם זקוקים לעברית בחיי היומיום שלהם. הישראלים דוברי העברית לא זקוקים לה, ולכן לא טורחים ללמוד אותה. לימוד שפה הוא בראש וראשונה צורך קיומי – צורך לתקשר כדי לשרוד.
Permalink | הגב	בדיוק הקשבתי אתמול לדיסק המשותף של אחינועם ניני ומירה עוואד שכולל שירים בשלוש שפות יחד, מעורבבים. חשבתי שזה משהו ייחודי להן, והנה גם את עושה את זה.
Permalink | הגב	נשמע מעניין הדיסק שאת מספרת עליו.
Permalink | הגב	מה שאתה מספר. מעניין שאתה מכנה את הערבית שדיברה אתכם הכובסת "שפת אם." אני מבינה שעם ההורים דיברת יידיש, ומעניין שבעברית השתמשתם רק בחידר. ושדיברתם גם אנגלית. עד כמה שאני יודעת בזמ שהאנגלים שלטו בארץ היתה סלידה מהאנגלית שנחשבה לשפת הכובש. בכל מקרה נשמע לי כמו סיפור חיים מאוד מעניין.ואכן, מבחינה היסטורית, כל השפות שהזכרת הן שפות שהיו בשימוש ועדיין בשימוש בארץ שבה אנחנו חיים.
מעניין גם לראות את השינויים שחלו במשך הדורות.
Permalink | הגב	מסתבר שכן הבנתי דוקא, חשבתי שהמילים הערביות והיידישיות מספרות דברים אחרים, נוספים.
המון הצלחה! אני אוהבת את השיר, ואוהבת מאוד גם את השיר על אביך, האוטובוס, ובעיקר האהבה.