לגבי האכילה מהמאמר שלכם, אז לפי מה שכתוב אני אכן אוכלת לשם שמים, לכאורה, אבל מה עם "קדש עצמך במותר לך"? למשל ממתקים אני משתדלת לאכול רק בשבת קודש אבל לפעמים אני אוכלת הרבה, אז מה נפקא מינה, לא עשיתי כלום ש"העברתי" את אכילתם לשבת. וגם למשל כל מיני מעדנים שאני אוכלת בימי החול (מילקי וכיוצ"ב) – אז תכל'ס אנו לא זקוקים להם לעבודת השם, אז זה לא בסדר שאני מתענגת עליהם, נכון? זו סתם תאווה, לא? הרי אם אצמצם את האכילה רק למה שהגוף (שלי לפחות) באמת זקוק לעבודת השם, אז אני כמעט לא אוכל.