בפעם הראשונה, דן ודוד הותקפו על ידי ציפורים בוערות. אחר כך, מפולות סלעים, מכות ברק, אש וגופרית שנפלו משמיים. לדוד היו שני סודות, כחול ולבן, ואינסטיקטים מהירים; דן היה חייב למשוך, שוב ושוב. הבישין הצטברו, ואיתם, הכאב והמזל הרע. דוד החל להתרחק ממנו, והם היו נפגשים פעם בכמה ימים, כדי להחליף רשמים ולנסות לקדם את הטקס. אבל "ירח הדבש" הקצר שלהם הסתיים; דוד לא יכל להרשות לעצמו להישאר במקום אחד, ואי אפשר היה לקסם את הטקס והמחקר בלי לבנות מקום בטוח ולחפש כלי קיבול מתאימים, מה שחייב אותם להישאר במקום אחד ולעבוד. לבסוף, דוד עזב, והאנשים שניסו להרוג אותם, עזבו איתו. דן נשאר לבד. שנה אחר כך, חשב שיש לו טקס מוכן. הוא טעה. הטקס עלה לו במשיכה עצומה, שעמעמה אותו כל כך שחשב שימות. הטקס הצליח, אבל האבן שנוצרה לא הייתה "חוטר ישי". היא דלפה כוח קסם ללא הפסקה, ועיוותה את המציאות סביבה. בייאוש, נסע דן לפתח תקווה כדי להשאיר את האבן שם, היכן שתגרום מינימום נזק. שם, האנשים שתקפו את דוד תקפו אותו שוב. הם היו שניים, תאומים, עם פרצופים רציניים ורפלקסים מהירים כברק. איכשהו, הוא ניצל מהם פעם ופעמיים, ולבסוף, חרק שיניו ועשה משהו שנמנע ממנו כמעט עשר שנים – הוא ניסה לפגוע בהם. דן הניח, בצדק, שהקהילה הישראלית לא תקבל אפילו טיעון של הגנה עצמית בתור צידוק למעשים שלו. אבל לא הייתה לו ברירה. הוא הציב להם מארב, וכאשר חזרו למקום מחבואם, הוא הפעיל טקסים שהכין מראש. האוויר סביבם בער, האדמה פערה את פיה, השמיים צרחו באוזניהם. את אחד מהתאומים הוא חושב שהרג. את השני פצע אנושות. הם ברחו ממנו, והתקיפות נפסקו.