בעשורים הראשונים של המדינה היו הטלפונים הציבוריים שסתום לשחרור לחץ. הטלפונים הפרטיים היו מעטים כל כך, שאחת השכנות בעלות הפרוטקציה והטלפון הפרטי רצה אלינו יום אחד ב-1969 כדי להודיע לאמי, בקצה השני של הרחוב, על מות אביה.
ואז, רגע לפני שהגיע סופו (או כמעט סופו) של הטלפון הציבורי בדמותו של הטלפון הסלולרי - פתאום, באופן אירוני, צצו המון טלפונים ציבוריים ברחובות, כפטריות לאחר הגשם, עד שייבשה אותם הקרינה הסלולרית.
בעידן השני היו סתם טלפונים ציבוריים שפוזרו ברחבי תל-אביב. היו הטלפונים שהיו שלי, שאהבתי במיוחד, שקשרתי אתם קשר אישי ונפשי, שהייתי הולך במיוחד עד אליהם, גם אם לא נמצאתי בקירבתם, שמעברם האחר ציפתה הרפתקה מסעירה לערב או ללילה או ליותר, או להתקשר מהם לחברים קרובים כאשר נכזבו הריגושים.
למעשה, היו שני טלפונים ציבוריים כאלה, שקשרתי את גורלי הרומנטי בגורלם. האחד עמד בקצה הסמטה המחברת בין רחוב דב הוז לרחוב פרוג, בין בניין המעונות למורות העומד שומם (האם פעם מורות אכולות געגועים היו מתקשרות ממנו הביתה?) למעונות העובדים. הטלפון השני עמד בכיכר ביאליק, צמוד לקיר של גינת המשורר, בשולי הכיכר שנשמר בו קסם של מקום וזמן אחרים.
שניהם ניחנו באינטימיות שקטה, ביתית כמעט, פרושים מהעיר, מהגלוי לעין. הכעס גאה בי כשגיליתי שמישהו אחר כבר הקדים אותי ועשה בהם כבשלו, במיוחד אלה שדיברו שעות על גבי שעות, כמו לא היה זה הטלפון הציבורי שלי, אותם חסרי הרגישות שנעלו כפכפים והביאו עמם משקה או פיצוחים מהבית, ואני הייתי סובב סביבם כמו חיה בסוגר, משמיע נהמות עמומות, סופר את הרגעים החולפים, מתפלל שיילכו כבר ואוכל להתקשר ולשאול: אפשר לבוא? אבל אולי זו סתם רומנטיקה באסימון.
אחרי שאמי הלכה לעולמה מצאתי בין חפציה אוצר בלום של אסימונים מושחלים על חוטים, שרשראות שרשראות, שנים אחרי שהאסימונים הוצאו משימוש והוחלפו בכרטיסיות חיוג. כשהתגייסתי לצבא נתנה לי אמי שרשרת כזאת של אסימונים, כדי שאוכל להתקשר הביתה ולספר על ייסורי. כמה יפים היו אותם אסימונים, כמלאכת מחשבת של צורפים תעשייתיים, על החור שבאמצע, כמו החוגות שאבדו גם הן. בעצם לא היה בהם שום היגיון, ואפשר היה להשתמש במטבעות כסף רגילות, אבל היה משהו פטישיסטי ורומנטי גם באותם אסימונים.
כל זה, כולל אופי התקשורת הרומנטי, השתנה לחלוטין עם הופעתו של הטלפון הסלולרי. בתצלום חד-עין של אלכס ליבק נראה טלפון ציבורי מיותם, שעל פניו חולפים אנשי עסקים המשוחחים בניידים שלהם, אדישים לחלוטין לטלפון הציבורי שנזנח לאנחות. גם הטלפונים הציבוריים שלי השתנו, אינני יודע מתי בדיוק. בגדתי בהם וחדלתי להשתמש בהם כבעבר, לא מפני שהצטרפתי למנוידים, אלא מפני שחיי השתנו.
היום אני שייך לאותם 5 אחוזים באוכלוסייה שאינם מצטרפים לבעלי הטלפונים הניידים, שמסרבים לתייג את עצמם בצמיד אלקטרוני של אסיר בחופשה. המחשבה של להיות זמין לכל טלפון ומטלפן, בכל עת ובכל מקום, מטריפה את דעתי לחלוטין. כשאני הולך ברחוב או לשפת הים או נוסע באוטובוס, אני מעדיף לשמוע את הפסקול המקומי ללא הפרעה. לפעמים מפתים אותי לחבור למנוידים, כדי "שיהיה לך רק למקרי חירום", אבל אני יודע שהחירום ייהפך לשיחת חולין ובועת הנייד תסגור עלי בלי שארגיש.
ילד קטן שחיכה לאמו וגבר מגודל שנתקע לו הטנדר ונגמרה לו הסוללה, שאלו אותי לא מזמן אם אוכל להשאיל להם את הנייד שלי, רק לרגע, בבקשה. כשעניתי להם שאין לי נייד הם הסתכלו עלי כמו על קמצן עלוב, המסרב להושיט עזרה מינימלית. קשה אפילו יותר מזה לענות על השאלה המובנת מאליה של פקידי רשויות: "מה מספר הנייד שלך?" תשובה אמיתית גוררת מבט מתנשא תמה וצונן.
הבעיה של הלא מנויד מתחילה כשהוא צריך להתקשר מהרחוב אל אחד מחבריו המנוידים או הקוויים, מפני שהטלפונים הציבוריים נהפכו לזן בסכנת הכחדה. אלה שנותרו, חולים במחלות כרוניות שאיש לא טורח לרפא, מוכים ומושפלים. וכשאתה צריך להשתמש באחד מהם, כדאי לך להתגנב ולהימנע מלהישיר מבט בעיני האנשים העוברים באותו רחוב - כי איזה אדם מן היישוב ישתמש בטלפון ציבורי. הלא נוסף להשפלה הזאת אתה נחשף למחלות ולזיהומים, נדרש לקוות שיש קו, שהשיחה לא תתנתק מיד. לבסוף אתה מתרחק מהטלפון במהירות, כאילו יצאת מחנות זימה לרחוב. הטלפונים הציבוריים הבודדים שעדיין חיים, זוללים את פעימות המונה ברעב נורא של מנודים בכל עת שאתה מתקשר אל טלפונים ניידים.
לא זה המצב בדרום תל-אביב. שם עוגבים על אחרוני הטלפונים הציבוריים מי שאפילו נייד אין להם. הם חונים על הטלפון הציבורי, מחפשים עבודה מזדמנת כציפורים נודדות מחוץ לעונה, מתקשרים לאהוביהם, לקרוביהם, בסין, בסודאן, בהודו, בפיליפינים. אם משטרת ההגירה תציב חלילה שוטר ליד אחד הטלפונים הציבוריים בדרום העיר, היא תוכל להשתמש בהם כמלכודות אדם יעילות.
האם הוא עוד עשוי לקום לתחייה, אולי כשהפחד מקרינה הסלולרית יהיה מוחשי? קשה להאמין. משהו אחר יתפוס את מקומו של הטלפון הציבורי והנייד, משהו שלא יהיה בו דבר מהרומנטיקה שהיתה בטלפון הציבורי בקצה הסימטה או בכיכר הקטנה, רגע לפני שחויגה הספרה האחרונה.
בית קפה בתל-אביב. איזה אדם מן היישוב ישתמש בטלפון ציבורי?