נראה שאין חולק בקשר עם החשיבות של הפרשות פנסיוניות לעובדים. החיסכון הפנסיוני בא כדי שלאדם בתום שנות עבודתו ובזקנתו יהיו כספים כדי לחיות מהם, והביטוח הפנסיוני עוד כולל רכיבים הבאים להגן על אדם אם חלילה נגרמה לו נכות ואובדן כושר עבודה וגמלה לשאירים במקרה של מוות.
מחמת תכליות ראויות אלה החוק בישראל מחייב מעסיקים לבטח את עובדיהם בביטוח פנסיוני ואף קובע את רכיביו ושעורי ההפרשות (ראו לדוגמה מאמרים בעניין, כאן וכאן). אך לא רק למעסיקים אחריות בקשר עם הפנסיה של עובדיהם – גם לחברות הביטוח המנהלות את קופות הפנסיה שאליהן אמורים המעסיקים להעביר את ההפרשות, הוטלה אחריות לא מבוטלת. לפיכך הדין לא מסתפק בענישת מעסיק שאינו ממלא אחר חובת הביטוח הפנסיוני של עובדיו, ולא אחת עושה חשבון גם עם חברות הביטוח.
לפי הקבוע בחוק הגנת השכר הימנעות מעסיק מהפרשה במועד של מלוא כספי הפנסיה לעובדיו דינה כהלנת שכר. מוסיף החוק וקובע שבנסיבות של הימנעות כזו משך מעל שישה חודשים, על הקופה אליה היו אמורות להיות מועברות ההפרשות להודיע על כך לעובד ולמעסיק, ואם חלפו 6 חודשים נוספים והמעסיק לא מתקן מחדלו ועדיין לא מעבר את הכספים, אם נמצא שחברת הביטוח עקב רשלנות לא פעלה לשם גביית החוב, רואים את הסכומים שהמעסיק חייב לקופת הפנסיה בגין הפרשות פנסיוניות שלא ביצע, כאילו הופקדו ויראו כאילו העובד חסך את הכספים. למעשה הוראת החוק היא שעל חברת הביטוח להפקיד מכספה את כל סכומי ההפרשות שהמעסיק לא הפריש.
זו הוראת חוק קשה הבאה כדי לעודד אות חברות הביטוח להגן על זכויות העובדים ולפעול לאכיפתן. הרי לא חברת הביטוח שחייבת בתשלום פנסיה לעובדים אלא המעסיק, והיא רק הגורם שמנהל את קופת הפנסיה והנה החוק הופך את חברת הביטוח לחייבת כלפי העובד. אולם אם חברת הביטוח תצליח להוכיח בבית הדין לעבודה כי עשתה כל שביכולתה למנוע מהמעסיק ולהזהירו בדבר הפרת חובתו לביטוח פנסיוני של עובדיו, אזי עשוי בית הדין לפטור אותה מהאחריות.
“סעיף 19א’ לחוק הגנת השכר הוא הוראת חוק מיוחדת שנועדה להבטיח את זכויותיהם של עובדים בקופות הגמל חרף מחדלו של המעביד מלשלם לקופת הגמל את חוב דמי הגמולים. הנחת המוצא היא שהעובד הבודד מוגבל ביכולתו לאכוף את זכויותיו הפנסיוניות, חרף יכולתו התיאורטית לעשות כן. לפיכך, ונוכח ההשלכות העצומות על הביטחון הסוציאלי של העובד ושאיריו, הטיל המחוקק על קופות הגמל להיות סוכני אכיפה של הזכויות הפנסיוניות של חבריהן. המחוקק הטיל על קופות הגמל אחריות ונטל כבדים מאוד – הענקת ‘כיסוי ביטוחי’ חרף קיומן של הוראות תקנוניות של קופות הגמל המפקיעות את הכיסוי הביטוחי עם הפסקה בתשלום דמי הגמולים. בצד נטל כבד זה מעניק סעיף 19א’ לחוק הגנת השכר לקופות הגמל תמריץ בדמות היכולת לתבוע פיצויי הלנת שכר”.
מקרה שנדון בבית הדין האזורי לעבודה בתל-אביב יישם את הוראת החוק האמורה לרעת חברת הביטוח. מדובר היה על אישה שעבדה בבית מרקחת קרוב ל-16 שנים. זמן קצר לאחר תחילת העסקתה נפתח עבורה על-ידי מעסיקתה ביטוח מנהלים בחברת מגדל, אלא שלעובדת התחוור שהמעסיקה למרות שהיא מבצעת ניכויים משכר העובדת לא מעבירה חלק מההפרשות למגדל.
מגדל שלחה הודעה בעניין לעובדת ולמעסיקה והעניין הוסדר מספר פעמים, ומאז העובדת לא שמעה יותר ממגדל. המעסיקה מדי חודש המשיכה וניכתה משכר העובדת סכומים בגין ביטוח פנסיוני ולפיכך זו הייתה סבורה שהכל בסדר. אלא שהסתיימה העסקת העובדת לאחר כ-16 שנים היא הופתעה לגלות שבמשך כל השנים האלה המעסיקה לא הפרישה כספים לביטוח המנהלים.
העובדת הגישה תביעה נגד חברת הביטוח נגד חברת הביטוח מכוח הוראת חוק הגנת השכר האמורה ולאחר שבית הדין שמע את טענות הצדדים הוא חייב (5.3.16) את חברת הביטוח לשלם לעובדת את גמלת הפנסיה כאילו המעסיקה ביצעה את כל ההפרשות.
בית הדין לעבודה קבע בפסק הדין כי בהתחשב במטרתה הסוציאלית של הוראת החוק, לאנ ניתן להסתפק בכך שחברת הביטוח מודיעה על אי-ביצוע הפרשות פנסיוניות, אלא שבנסיבות מסוימות חובה עליה להגיש תביעה נגד המעסיק, ואם לא עשתה כן, תהיה חייבת לפצות את העובד מכיסה.
כיוון שמגדל לא תבעה את המעסיקה למרות שידעה שבמשך שנים רבות אינה משלמת כספים לקופת העובדת, למעשה לקחה על עצמה את הסיכון שתאלץ לפצות את העובדת מכיסה כפי שלבסוף קרה.