כמו נרי ליבנה גם אני גדלתי בשכונת נוה שאנן בחיפה. אמה, הדסה, היתה המנהלת שלי בבית הספר היסודי יזרעאליה. בדומה לחיפה בכלל, האווירה בשכונה אכן היתה אז חילונית מאוד וחופשית.
אלא שבתוך הבולטות האשכנזית, החילונית, של מעמד הבינים, היתה בנוה שאנן גם קהילה דתית מודרנית, והיחסים בין הציבורים השונים התאפיינו תמיד בסובלנות ובכבוד הדדיים.
אחד הביטויים לכך היה הזזת מסלול קו האוטובוס בשבת מרחוב התיכון לרחוב הגליל, על מנת שלא יעבור ליד בית הכנסת המרכזי של השכונה.
כמי שבא מרקע חרדי, אביה של נרי ליבנה ידע בוודאי על האיסור לרכוב על אופניים בשבת. אף על פי כן, זו הדרך שבה בחר להיכנס לשכונת מאה שערים בירושלים בשבת. אין כמובן להצדיק בשום אופן את התגובה האלימה שבה נתקל. אבל הדרך שנקט מצביעה על חוסר רגישות והתחשבות מינימלית באחר.
נדמה שנרי ליבנה בוחרת גם היא בגישה דומה, כשהיא אומרת "כדאי שנתחיל לפחד מהאחים היהודים שעומדים להשתלט עלינו, ונתחיל להתנהג בהתאם". הדרך לחיים משותפים, על גוניה השונים של היהדות הישראלית, עוברת במסלול הפשרה של האוטובוס בנוה שאנן, ולא במסלול ההתגרות של האופניים במאה שערים.