1.הנתבעים ניהלו חשבון עו"ש אצל התובע.
2.על פי כתב התביעה שהוגש נגדם בהליך של סדר דין מקוצר נטען כי בחשבונם נותרה יתרת חוב בלתי מסולקת בסך של 104,067 ₪ נכון ליום הגשת התביעה ב18/8/11.
3.הנתבעים הגישו בקשה לרשות להגן הנתמכת בתצהירו של הנתבע מס' 1.
בתצהירו מעלה הנתבע מס' 1 את הגירסה ולפיה עקב הליך משפטי משפחתי הם חויבו לשלם, על פי פסק דין שניתן במסגרת אותו הליך, סכום של 400,000 ₪.
לשם ביצוע פסק הדין הם פנו לסניף הדווידקה של התובע וביקשו לקחת שתי הלוואות ע"ס של 450,000 ₪ ו-350,000 ₪.
במועד מאוחר יותר נמסר להם על ידי נציגי סניף הבנק כי אין שום בעיה ובקשתם להלוואות תאושר ואכן ביום 12.9.10 הם קיבלו אישור עקרוני לבקשתם. לאור חששם כי הטיפול בהלוואות הנ"ל עלול להתמשך, הם פנו אל התובע וקיבלו ממנו שתי הלוואות, אשר לשיטתם היו כמקדמה על הבקשות שהגישו. ההלוואות היו האחת בסכום של 80,000 ₪ והשניה בסך של 20,000 ₪.
בהמשך דרש התובע לקבל חוות דעת של שמאי לגבי שווי הנכס. בעקבות קבלת חוות הדעת של השמאי התברר להם כי השמאי העריך את הנכס בשווי הנמוך מזה שהעריכו ולאור חוות הדעת סירב התובע להעניק להם את שתי הלוואות שביקשו בתחילה.
הנתבעים אינם מתכחשים לחובתם להשיב את הסך של 100,000 ₪ שנטלו מאת התובע, אלא שלשיטתם עקב הנזקים אשר גרם להם התובע כתוצאה מדרך התנהלותו, הם סבורים כי יש לקבוע סכום פיצוי ו/או שיפוי סביר ולקזזו מהחוב הנטען בכתב התביעה. לשיטתם, יש להעמיד את גובה הפיצוי ע"ס של 55,000 ₪.
לבסוף טוענים הם כי הם רשאים לשלם את הסכום שייפסק כנגדם בהתאם להסדרי ההלוואות שאותן ביקשו לקבל מהתובע.
4.לאור חקירתו הנגדית של הנתבע מס' 1 ולאחר ששקלתי את טענות הצדדים, הגעתי לכלל מסקנה כי דין הבקשה לרשות להגן להידחות.
הנתבעים אינם מכחישים את לקיחת שתי ההלוואות בסך כולל של 100,000 ₪ ואף רוצים להחזירה (שורות 27-28 בעמ' 1 לפרוטוקול). אמירה זו יש בה אף לחזק את העובדה כי הנתבעים אף לא מכחישים את גובה החוב הנתבע מהם. הנתבעים השתמשו בהלוואות אלה למטרות שונות בתכלית מאלה שהצהירו עליהם עם פנייתם הראשונה לתובע לקבל הלוואה בסך של 800,000 ₪. על פי המטרה המקורית, נזקקו הנתבעים להלוואה לשם מילוי חובם על פי פסק דין שניתן נגדם ואולם לאור העיכוב, כך לטענתם, בהעמדת ההלוואות הם לקחו שתי הלוואת בסכום של 100,00 ₪ אך התברר כי כספים אלה הוקצו למטרה שונה בתכלית, דהיינו חיסול חובות פרטיים וכו'.
הנתבעים, שכאמור, מודים בלקיחת ההלוואה וחובתם להחזירה, אינם מעלים כל גרסת הגנה כנגד התביעה שעיקרה סילוק יתרת ההלוואות, אף אינם טוענים כי פרעו חלק מן ההלוואות או שעשו מאמצים לפורען.
מנגד, טוענים הם כי יש לקזז מסכום התביעה סך של 55,000 ₪ וזאת בגין סך של 5,000 ₪ שנאלצו להוציא עבור המצאת חוות דעת שמאית לביתם וסך של 50,000 ₪ בגין פיצוי על נזקים שגרם להם התובע בגין העובדה כי בסופו של יום לא אישר להם התובע את הסכום הראשוני שנדרש.
טענת קיזוז זו דינה להידחות.
כפי שבתביעה בהלך של סדר דין מקוצר חייב סכום התביעה להיות סכום קצוב, אף טענת קיזוז במסגרת בקשה לרשות להגן חייבת להיות מוגבלת בסכום קצוב.
סכום הפיצוי הוא סכום אותו מעריכים הנתבעים כפיצוי המגיע להם בנסיבות העניין. סכום זה לא יכול להיות קצוב אלא על בית המשפט לקובעו לאחר שמיעת ראיות הצדדים. מטיבו של פיצוי מסוג זה אין הוא יכול להיות בר קיזוז.
לא זו אף זו, על פי ההלכה הפסוקה טענת קיזוז יש להעלות בדרך שבה מוגשת תביעה, דהיינו הצגות מערכת עובדות ונתונים המעידים על החוב וגובהו.
יתרה מכך, על מנת להפעיל זכות קיזוז, יש לשלוח הודעה כדין כנדרש על פי הדין.
משקבעתי כי דין טענת הקיזוז דינה להידחות, עדיין עומדת לנתבעים, ככל שימצאו לנכון להגיש תביעה בהליך עצמאי ובו יתבעו את מלוא נזקיהם שנגרמו להם, לגרסתם, בגין מחדליו ודרך התנהלותו של התובע, אך דבר וחצי דבר אין לכך בקשר עם התביעה הנדונה.