שנות החמישים המוקדמות. אני תלמידה בבית הספר היסודי אליאנס בטבריה. אני הולכת לבית הספר בתלבושת מוקפדת מאוד: שמלת-סינר בצבע כחול כהה שנרכסת בגב בשורת כפתורים, עם צווארון לבן מעוטר בתחרה וסרט בסגנון פפיון (פרפר) קשור מלפנים. לצערי אין לי תמונה אותנטית שלי, אבל מצאתי באוסף משפחת בר-יוסף את הצילום שאתם רואים כאן משנת 1935 ושמלת ביה"ס שלי נראתה בדיוק כך, מה שאומר שהשינויים במודה (אז עוד לא המציאו את המילה אופנה) היו איטיים מ-א-א-א-ו-ד.
התלבושת הזאת הייתה אחידה במלוא משמעות המילה. היא היתה מוקפדת עד הפרט האחרון והתאימה לחינוך הנוקשה של אותם ימים. רוב עובדי ההוראה בשנות ה- 50 היו מורים. למורה קראו אז אדון שמעוני, ולא יוסי , למשל. המורה הופיע לשיעור בחליפה ועניבה. כשהוא נכנס לכיתה כל הילדים היו חייבים לקום. תלמיד שעבר עבירת משמעת היה צריך לעמוד בפינה עם הפנים לקיר ואף אחד לא העז למחות על כך או לסרב פקודה. שיטת החינוך של אז הייתה מבוססת על שכר ועונש. אם היית תלמיד מצטיין קבלת בסוף השנה פרס ואם היית תלמיד גרוע או שהתחצפת למורה, היית מוזמן אל חדר המנהל ושם חיכה אדון תאג'ר עם סרגל והפליק לך על כפות הידיים. בגלל שתמיד הייתי חננה , אני לא יכולה לספר לכם אם המכות כאבו, אבל כן יכולה לספר לכם שאחד הפרסים שקבלתי היה הספר "פצפונת ואנטון" של אריך קסטנר שאותו ידעתי ממש בעל פה.
שנות החמישים המאוחרות. אני תלמידה בבית הספר הריאלי העברי בחיפה. אני לובשת שמלה בצבע תכלת עם צווארון לבן- בקיץ וחצאית אפורה עם חולצה לבנה וסוודר כחול כהה – בחורף. על חזית החולצה מתנוסס המשולש הכחול עם הסיסמא "והצנע לכת". הבנים לובשים מכנסי חאקי קצרים וחולצת חאקי –בקיץ, ובחורף מכנסי חאקי ארוכים עם סוודר כחול וכמובן עם סמל בית הספר.
מה זה אומר על החברה הישראלית בשנות ה- 50 ? זוהי חברה שמתנהלת לפי כללים מוצקים. הערכים הלאומיים והמחויבות החברתית הם דומיננטיים. הבנות לומדות מלאכה בנות והבנים לומדים מלאכה בנים. הטיפוח האינדווידואלי של כל תלמיד עדיין לא תופס מקום בהוויה החינוכית של אז. זוהי חברה סוציאליסטית המקדשת את השיתוף החברתי המתבטא בערכי העבודה והלאומיות.
שנות השבעים המאוחרות. בני עודד הולך לכיתה א'. הוא לובש חולצת כפתורים בצבע תכלת (או כתום) ומכנסי ג'ינס. הבנות לובשות אותו הדבר. התלבושת האחידה מהוגנת בהחלט, אם כי מדקדקת פחות בפרטים. רוב המורים הן מורות. אף תלמיד לא קורא למורה 'גברתי' ובטח שלא קם כשהיא נכנסת לכיתה. החברה הישראלית עברה בינתיים את הטראומה של מלחמת יום הכיפורים. עכשיו זוהי חברה שונה. "קודם אני ואחר כך המדינה" כפי שאמר יהונתן גפן . התלבושת האחידה עדיין בסגנון פורמלי (חולצת כפתורים), יש כבר שוויון בין בנים לבנות, והמשמעת עדיין מוחלטת, אם כי מתגלים פה ושם סדקים בסולידריות החברתית.
שנות האלפיים. נכדי אור הולך לבית הספר. השינויים שעוברת התלבושת האחידה שלו, משקפים את השינוי הגדול שחל בחברה הישראלית. חולצת בית הספר היא חולצת טריקו במגוון צבעים אפשריים ועליה מודפס סמל בית הספר. חולצת טריקו מסמלת את ההיפך הגמור מחולצת כפתורים. זלזול במקום הקפדה. חיפוף במקום התמדה. זריקות במקום מהוגנות. חולצת טריקו יכולה להיות לפעמים מקומטת, לפעמים סתם זרוקה. מכנסי ג'ינס הם המדים הלא רשמיים של כל ילד וילדה בכל מקרה, כך שתלבושת בית הספר הנוכחית לא ממש מייצגת סולידריות חברתית אמיתית. נכון שהיא עדיפה על חולצות בטן או על מכנסי גלישה, אבל תלבושת כזאת מאפשרת מרווח גדול של וריאציות ואילתורים ומצמצמת את המשמעות של הדגשת השיוויון והשיתוף, שהיא מטרתה העיקרית.
הצצה להיסטוריה הקרובה של התלבושת האחידה מאפשרת לנו להבין כמה דברים עלינו, על ילדינו ועל החברה שבה אנחנו חיים. כשקוראים למורה ציפי, או רותי, ולא גב' נבון, והיא מופיעה לכיתה בחולצת טריקו עם מחשוף, קשה לה יותר להשליט משמעת, זה ברור. כשהילדים לובשים חולצת טריקו מקומטת קל להם יותר לזלזל בחוקי בית הספר. אז אל תזלזלו במשמעותה של תלבושת אחידה. היא חשובה הרבה יותר ממה שאתם חושבים.
מרים היקרה, תודה רבה לך על ההתמדה בשליחת התגובות. תודה על התמונות ששלחת לי במייל. נכון שלא היתה לכם תלבושת אחידה, אבל בכל זאת ניכרת אחידות בצניעות ובמראה.
תודה רבה לך על תגובתך. חבל שתרבות החפיפיות משתלטת על כל חלקה טובה.