איך מעוררים עניין מחודש באחד האמנים המוכרים והפופולריים ביותר במאה ה-20? איך גורמים לאנשים לכתת רגליהם כדי לראות תערוכה בעיר קטנטנה בדרום ארצות הברית? הפרויקט המסקרן החדש של מוזיאון דאלי בסנט פטרסבורג, פלורידה, הצליח לעשות את שניהם.
בקמפיין שמלווה את התערוכה נראה סלבדור דאלי בכבודו ובעצמו, 30 שנים בדיוק לאחר מותו, מהרהר בחיים ובמוות באנגלית במבטא ספרדי כבד. איך ייתכן הדבר? באמצעות טכנולוגיית בינה מלאכותית מתקדמת, המבוססת על אינספור שעות צילום של דאלי בחייו, הצליחו אנשי המוזיאון להחיות את האמן הסוריאליסטי המנוח ויצרו דמות שתשמש מדריך לבאי המוזיאון, החל מאפריל הקרוב. זה המקום לציין שאנחנו עשינו את זה קודם, עם ההולוגרמה המקריפה במקצת של שמעון פרס המנוח שנחשפה לפני מספר חודשים.
אולי על רקע הפופולריות המחודשת של דאלי בעקבות סדרת הפשע הספרדית "בית הנייר", שבה לובשים השודדים מסיכות בדמותו (מה שמעלה את השאלה המתבקשת, גם אם הטרחנית מעט, האם ילדי ישראל שילבשו בהמוניהם את המסיכה עם השפם הבלתי-אפשרי בפורים הקרוב, שמעו על הגאון הספרדי?), המוזיאון האמריקאי הצליח ליצור עניין נוסף באמן המנוח. גימיק זול או פרויקט שמכבד את זכרו של דאלי ומשתלב בתוך מורשתו? קצת משניהם, למען האמת. אין ספק שמדובר בגימיק, אבל עוד בחייו דאלי היה חולה פרסום ומהאמנים הראשונים שמיתגו את עצמם כדמויות ציבוריות מוכרות, במסך הקטן ולא רק מאחורי הקנבס.
אבל יותר מכל, ההיבט הבולט ביותר בציוריו של דאלי הוא אותו סוריאליזם מהפנט – דימויים מתעתעים שקוראים תיגר על תפיסת המציאות שלנו, אך כאלה שמצוירים בצורה מציאותית ומדויקת להחריד – מה שרק מוסיף לבלבול. בחינתם של מושגים מטאפיזיים כמו חיים, מוות וזמן גם היא מרכזית ביצירתו, כמו למשל בציור המפורסם ביותר של דאלי, "התמדתו של הזיכרון" (כן, זה עם השעונים הנמרחים). האם זה לא תיאור מדויק למדי של הדמות הממוחשבת שפונה אל הצופה ומכריזה כי מעולם לא מתה?