בשנת תש"ט הוקם על מרפסת ביתו 'חבר הרבנים של הפועל המזרחי', והוא היה ממנהיגיו שנים רבות. יסד ובמשך י"ג שנה ערך את בטאונו רב ההשפעה של חבר הרבנים 'התורה והמדינה'. עיוניו במסגרת זו קובצו בספרו 'עמוד הימיני' – "ברורי הלכה בעניני מדינה, שו"ת ובאורי סוגיות בכמה מקצועות התורה" (מהדורה ראשונה תשכ"ו), המהווה עד היום ספר היסוד לנושאי תורה ומדינה. יזם גם את נוסח התפילה ליום העצמאות, שהוגש לרבנים הראשיים לקראת יום העצמאות הראשון ואושר על ידם.
בשנת תשי"ג נבחר למועצה המורחבת של הרבנות הראשית לישראל, ובמשך שנים ארוכות היה חבר פעיל במועצה, ואף כיהן בתפקידים שונים מטעמה, ובמיוחד כאחראי על המחלקה למצוות התלויות בארץ. במסגרת זו הטמיע את קיום מצוות השמיטה בארץ כולה והפך את שמירת השמיטה לממלכתית (ראה 'בצאת שנה', בהוצאת היכל שלמה, תש"ך). ערך את הבטאון 'שנה בשנה' במשך מספר שנים.
בשנת תשכ"ה מונה לבית הדין הרבני הגדול (לערעורים), ועקב כך עזב את כפר הרא"ה. בבית הדין ישב במשך ט"ו שנה עד צאתו לגמלאות, והוציא מתחת ידו מאות פסקי דין, חלקם יסודיים ועקרוניים, אלו כונסו בספריו 'חוות בנימין' (תשנ"ב) ו'משפטי שאול' (תשנ"ז).
בשנת תשי"ט התבקש על ידי ראש ישיבת 'מרכז הרב' הרב צבי יהודה בכהן קוק זצ"ל לתת את השעור כללי בה, ומאז במשך ל"ו שנה, עד כחודשיים לפני פטירתו, התמיד בשיעורו השבועי. אלפי תלמידים היו בין מקבלי לקחו, חלקם רמ"ים וראשי ישיבות לעתיד. משנת תשמ"ב היה ראש הישיבה יחד עם הגאון הרב אברהם שפירא שליט"א. בתקופה זו מפורסמות היו שיחותיו ודרשותיו במיוחד בעצרות יום ירושלים (דרשת אלו כונסו בספר 'זה היום עשה ה'' – "דרשות ומאמרים ליום העצמאות וליום ירושלים", הכולל תקליטור ובו שלוש משיחותיו, תשס"ג).
בשנת תשמ"ז הקים את מכון 'ארץ חמדה' ללמודי הדיינות, והיה נשיאו. ערך את הבטאון 'ברקאי', והיה חבר במערכת 'דעת מקרא'.
היה ממעצבי דרכה וממנהיגיה הרוחניים של הציונות הדתית במשך קרוב לששים שנה.
על פועלו הוענקו לו: פרס הרב קוק לספרות תורנית (תשי"ט), פרס הרב מימון (תשל"ב), פרס ח. מ. שפירא (תש"ן), ופרס ישראל לספרות תורנית (תשנ"ב).
נתבקש לישיבה של מעלה בי"ט סיון תשנ"ה.
על דמותו ופועלו ראה: 'גאון בתורה ובמידות' – "פרקים לדרכו ולדמותו של מרן הגאון הרב שאול ישראלי זצ"ל", הוצאת 'ארז', תשנ"ט. וכן באנציקלופדיה לציונות דתית בהוצאת מוסד הרב קוק.