מהו בי-מובי (B-Movie) בישראל? האם ניתן להשתמש במושג ובאיפיוניים הקולנועיים שהוא מציע לנו בהבנת סרטים ישראליים? איפה נמקם את סרטי הבורקס ביחס לבי מוביז? גל גוילי במאמרה "למוטט את הגבול: חציית־גבולות כאסטרטגיית התנגדות (על סרטו של ימין מסיקה "קרבן האהבה")" (הופיע ב"הכיוון מזרח 13", חורף, 2007) טענה כי סרטי ימין מסיקה והתסריטאי ירמי קדוש לא קיימו את כלליהם של התרבות ההגמונית גם בתוך בבחירת הז'אנרים וגם באמצעי הייצור. הם חצו את הגבולות השונים שקבעה ההגמוניה התרבותית. אטען בפארפארזה על קביעותיה של גל גוילי כי גם בי-מוביז בישראל הם אלו סרטים (יצירות קולנועיות) החוצות את גבולות ההגמוניה התרבותית בבחירה ז'אנריאלית ובאמצעי הייצור שנבחרו. המשך קריאת הפוסט "סקס, סמים ורוקנרול בחיי הלילה של חיפה"
"הפקות המזרח" וכמו כן כל ענף הקולנוע והטלוויזיה המזרחי, כוכבי העבר וההווה שלו מאבי ביטר ועד ליאת בנאי, אתי לוי או יוסי עדן, והפוטנציאלי הכללי הטמון בו ליצור תכנים המייצגים יוצרים ואמנים עצמאיים משכונות ועיירות פיתוח אינם זוכים לקבל אף חלק מתקציבי "הפקות המקור" באופן מסורתי. המצב יוצר חוסר גיוון תרבותי בכל תעשיית התרבות בארץ והאחדה ביורוקרטית קשה ומסרסת של היוצר הבודד המעוניין להקים חברת הפקה מקומית. השוק המזרחי בעל הקהל הגדול נאלץ להתחנף בתסריטיו ולפברק שיטות הפקה נאותות עם פסאדה אירופאית מסוימת כלפי הממסד והאיגודים המנסים לשמר בכל כוחם את המצב הקיים, אותנו הם מציגים במאבקיהם החוזרים ונשנים באופן צדקני כמצב הטבעי בתעשייה, מצב קדוש המאוים ומכורסם על ידי כוחות השוק (הזכייניות, חברות פרסום וכו).
חוק "הפקות המקור" מאפשר בשורה התחתונה לקבוצה קטנה לכפות על הקהל את תכניה.
שוק התקשורת בארץ מתנהל בצורה לא הוגנת כאשר קבוצות אליטיסטיות המיוצגות על ידי איגודי היוצרים השונים מקבלות את רוב תקציבי התרבות במדינה. הגיע הזמן שגם קבוצות חלשות בחברה יוכלו לקבל הזדמנות שווה. בתמיכתם בשיטת הפקות המקור הפסולה, יוצרי הקולנוע והמפיקים תומכים בזכייניות בדלת האחורית, בעוד הזכייניות בכלל מתעלמות מהחוק. היוצרים מסנדלים את עצמם.
בשיטה הנוכחית גופי השידור מקבלים מהמדינה בשורה התחתונה את רוב התקציב שמושקעים בהפקות ורוכשים פחות הפקות מוכנות מחברות הפקה עצמאיות באמת. הדבר דומה למאבק נגד ההפרטה ולאותן קבוצות מתחסדות המתנגדות להפרטת כל רשויות התרבות הגבוהה במדינה כחלק ממאבק נרחב שלהן לשמירת נכסי מדינה תוך קידוש עקרון ההלאמה שעבר מן העולם. אנחנו בעד הפרטה של כל גופי התרבות במדינה. אנו תובעים חופש קניה, מכירה וחופש העסקה מלא. אנו מתנגדים לשיטת האולפנים הגדולים ולשיטת ה"מפיקים המתווכים" התלויים בכספי הקרנות והזכיינים. אם זכיין מעוניין להשקיע כסף בסדרה אז שיפיק או שיזמין אותה ממפיק. אם מפיק מעוניין להשקיע בסרט אז שישקיע בו מכספו, מה שנקרא "יפתח עסק" לכל דבר, במידה והוא חושב שיש לו סיכויי למכור אותו ולהרוויח ממנו. שוק פתוח.
חייבים לפסול את תקנות הפקות המקור, זו אפליה. כך מונעים במשך שנים מיוצרים שאין להם גב פוליטי להיקלט בתקשורת ולבטא את עצמם. שיטה זו מונעת מאזרחים זכויות יסוד של חופש הביטוי והיצירה. תקציב הפקות המקור אמור להינתן ליוצרים אשר יכולים לבטא את עצמם בכל דרך שהיא ויש להם מודל כלכלי מוכח כלשהו. בטח לא רק לאלה שרמת הידע שלהם עונה על הצפיות של מקבלי ההחלטות. לכל אדם יש זכות לביטוי נפשי ורוחני. תרבות אינה אמנות, תרבות היא צורך בסיסי של כל אדם לא משנה מאיזה דת, גזע, מין וצבע.
"הפקות המזרח" הפיקו כ-12 סרטים עלילתיים באורך מלא בעצמם, סרטים שהצליחו מאוד בקרב הקהל. רובם המכריע נעשה ללא תמיכת כספי הציבור והסתמכו אך רק על הפצה ישירה – קיוסקים, VOD והקרנות שכונתיות. מפיקים אחרים זכו באותו הזמן, מאז ומתמיד, לתקציבים גדולים מתקציבי סל הפקות המקור והפיקו סדרות ודרמות, חלקן טובות וחלקם לא, את רובן הזכייניות שידרו למרות שלא תאמו את צרכיו המפורשים של קהל משלמי המיסים ששילם עבור אותן הפקות. הפקות עצמאיות שלא מומנו ע"י הפקות המקור נענו בסירוב ע"י המשדרים (הזכייניות) המחוייבים לשדר רק חומר מקורי על מנת דה פקטו לקבל את ההקלות בחוזה ההתקשרות שלהן עם המדינה.
במצב הנוכחי של התעלמות בוטה וביקוש מוכח לשידור תכנים מזרחים ולא נאותים הפקתית אין לנו אלא לראות בכך צנזורה ומניעה מיוצרים פופלריים תקציבים, ובעצם מניעה מציבור צופים רחב לראות פשוט את מה שהם אוהבים.
איגודי היוצרים מגלים כאמור צביעות כפולה – במקום להילחם על חופש היצירה ולהתבסס על השוק החופשי הם אינם מעוניינים לקחת סיכונים ותומכים בהתלהבות וללא סייג בשיטת הפקות המקור. הם חוששים אולי בצדק שליצירותיהם לא יהיה שום ביקוש בקרב הקהל הרחב בתנאים שווים. הם פוחדים לצאת לתחרות אמיתית וכך מקבעים את התכנים הממוחזרים שלהם, תכנים שכבר שנים משעממים את הקהל, אפילו את הקהל "הביתי" שלהם.
גם המפיקים תומכים נלהבים בשיטה, כאשר הם מתחברים לחברות פרסום על מנת להתעשר מהרצת כוכבי פרסומות וטלנטים "נכונים". אנו שואלים את עצמנו מדוע הממשלה צריכה לממן את זה.
האיגודים מקבלים הגנה ממשלתית וכסף נוסף עבור עצמם בעוד שקבוצות יוצרים עצמאיות ממגזרים שונים אינן מקבלות דבר, אם יקימו איגוד ואם לא. קרנות ציבוריות נוספות וכסף שמגיע מ"חוק הקולנוע" (גם הוא כסף ממשלתי) ניתן למפיקים שעובדים עם הגופים המשדרים המורשים בלבד. מדוע לא לתת לכולם לשדר ולהפיק? האם התדרים באמת כה ספורים ויקרים? מדוע לא לשחרר את סקלת האנטנה והלווין וכולם?.
דעתנו העקרונית היא שיש להפריד תרבות ופוליטיקה, לפתוח שוק חופשי והוגן בתקשורת, לאפשר להקים ערוצי רדיו וטלוויזיה נוספים ללא התערבות מצד האיגודים השונים והממשלה, וכך לאפשר לקהל לבחור לראות את מה שהוא אוהב.
כתבו: ירמי קדושי וימין מסיקה – הפקות המזרח. הביא לדפוס: נמרוד קמר.
הכתבה התפרסמה לראשונה בעיתון "גלובס"
ימין מסיקה באתר "מכונת קריאה", הוצאת "בבל".
חזות מזרחית: הווה הנע סבוך בעברו הערבי, עורך: יגאל ניזרי, אתר "מכונת קריאה", הוצאת "בבל".. סיגלית בנאי עוקבת אחר הקולנוע של ימין מסיקה כמקרה מובהק של השפעה מזרח תיכונית. את הסרטים שהוא יוצר היא מכנה "סרטי קסטות". דווקא "ההמונים" המזרחים, כגוף שעליו מושלכת בקלות הנאמנות הלאומית פיתחו השתייכויות נוספות תחת שייטמעו. מוזיקה מזרחית שכונתה בשנות ה–1970 "מוזיקת קסטות" ו"מהפכת הקלטות" של ש"ס בשנות ה–0991 חולקות כלכלה והיגיון פוליטי דומים עם המהפכת האסלאמית של חומייני באיראן. "לא רק לשיטת ההפצה, אלא גם למסרים שהופצו באותן קלטות, יש קשר לתרבות הקסטות הישראלית," כותבת בנאי, "בשני המקרים הן שימשו צינור להחדרת תרבות אנטי–מערבית תוך חתירה תחת התרבות השלטת." במקרה הישראלי, גם זה אופן להשגת קשר עם העבר המזרחי ועם דיירי ההווה הערבים והמוסלמים שלו.
גל גוילי למוטט את הגבול: חציית־גבולות כאסטרטגיית התנגדות (על סרטו של ימין מסיקה "קרבן האהבה") מתוך הכיוון מזרח גליון מס' 13. חיבור זה יעמוד על אופני הייצוג של הזהות המזרחית ביצירתו הקולנועית של ימין מסיקה. באמצעות ניתוח סרטו של מסיקה קורבן האהבה (1994), אטען כי מסיקה מציג אלטרנטיבה רדיקלית לייצוג המזרחיות בקולנוע הישראלי, וכי יצירתו פורצת־דרך אל שיח המערער על עצם המושג זהות אתנית, או זהות עדתית. ימין מסיקה הנו אחד הבמאים הפוריים ביותר בישראל. חברת ההפקות "הפקות המזרח" אשר בראשה עומדים בימאי־הסרטים ימין מסיקה והתסריטאי ירמי קדושי, הפיקה החל משנות התשעים המוקדמות סרטים וסדרות המופצים בפורמט וידיאו ומוגדרים על־ידי מסיקה כ"מלודרמות בעלות מסרים חברתיים חריפים".
בורקס תפל, ערן לבני, אתר "אופקים חדשים", "סרטי הפקות המזרח" הם מלודרמות חברתיות, המחקות את תעשיית סרטי הבורקאס וזוכות להצלחה רבה בשכונות המצוקה ובעיירות הפיתוח – ולאחרונה, גם להכרה ממסדית (הקרנות, סיקור אוהד בתקשורת וסיוע כספי). ההתלהבות הזאת תמוהה למדי, מאחר שמדובר בסרטים ירודים ברמתם וחד-צדדיים במופגן, המנציחים סטריאוטיפים מבזים של בני עדות המזרח – אלימים, נבערים ושטופים באמונות טפלות – שגם יוצרי סרטים אשכנזיים חדלו מהם זה מכבר.