בכבוד אב ואם כתיב "למען יאריכון ימיך ולמען ייטב לך", בשילוח הקן כתיב "למען ייטב לך והארכת ימים"; הרי שאמר לו אביו: עלה לבירה והבא לי גוזלות! ועלה, ושלח את האם ולקח את הבנים, ובחזרתו נפל ומת, היכן אריכות ימיו של זה? והיכן טובתו של זה?
אלא: למען יאריכון ימיך - בעולם שכולו ארוך, ולמען ייטב לך - לעולם שכולו טוב."
אמנם, נראה שקושייתו של רבי יעקב מבוססת על שתי הנחות אשר אינן מוכרחות בפשט הפסוק. הנחה אחת היא שהפסוק מדבר על שכר המצווה, והנחה שנייה היא שהפסוק עוסק באדם פרטי. אם לא נקבל הנחות אלו, ניתן להבין שהפסוק מתאר את טעמה של המצווה, וכן שהוא מתייחס לכלל החברה, כפי שמשמע גם מלשון הפסוק "על האדמה אשר ה' אלקיך נתן לך" שמתייחסת בפשטות לכלל ישראל ולא לאדם פרטי.
לאור הבנה זו ניתן נקל להבין מדוע נאמרו פסוקים אלו דווקא ביחס למצוות כיבוד אב ואם ושילוח הקן. נראה ששתי מצוות אלו מטפלות בשתי נקודות חיוניות שבהן יש צורך להתעלות מעבר לצרכים ולרצונות המקומיים ולדאוג ל"אריכות ימים", היינו לחוסנה של החברה והמשך קיומה. נקודה אחת הינה כיבוד אב ואם. מצווה זו לא מכוונת בעיקרה לילדים בני 5 שצריכים לדבר בנימוס להוריהם, אלא לשכבות הגיל הצעירות והחזקות אשר מוטל עליהן לדאוג ולטפל בהוריהם המזדקנים המהווים את השכבות החלשות של החברה. מצווה זו דורשת מאמץ והשקעה בטווח הקצר, אך בטווח הארוך היא יוצרת ערבות ההדדית שמבססת חברה בריאה וחזקה.
הנקודה השנייה איננה נוגעה למערכות היחסים הפנימיות בחברה אלא להתנהלותה של החברה עם סביבתה. כבר עמדו הראשונים על כך שטעמה הפשוט של מצוות שילוח הקן הוא הרצון לשמור על הטבע מפני כילוי והכחדה מעשה ידי אדם. רבנו בחיי (דברים כב, ז) התייחס לטעם המצווה וכתב כי "יצוה הכתוב בקיום המין ושלא לעקרו". באופן דומה כתב הספורנו (שם) כי "יש איזה גמילות חסד להמון שלא להשחית זרע עופות השדה". כלומר, גם מצווה זו תובעת מן האדם להתעלות מעבר לרצונותיו המיידיים ולהגביל את ניצול משאבי הטבע מתוך מחשבה על טובתה הכללית של החברה ואריכות ימיה.