מצד אחד, "עובד בשביל שניים", הקומדיה החדשה והמושקעת של בית ליסין, מרגישה כמו טעות גדולה בשיקול דעת. מצד שני, זאת אחת ההצגות המצחיקות שיצא לי לראות בתיאטרון בשנים האחרונות. במקור מדובר בעיבוד בריטי של ריצ'רד בין לקומדיה האיטלקית האלמותית "משרתם של שני אדונים" של גולדוני. בין העביר את עלילת המחזה לאנגליה של 1963, והחדיר פנימה הרבה צחוקים נוסטלגיים על המנהגים והתרבות של השנים ההן. באנגליה זה מאוד הצליח, ואף נדד בשלב מסוים מהתיאטרון הלאומי המסובסד לווסט אנד המסחרי. השאלה שנשאלת היא מדוע החליטו בבית ליסין לרכוש את הזכויות על הגרסה הבריטית, המבוססת על קונטקסט תרבותי ספציפי שקשה מאוד לתרגום למציאות הישראלית, במקום פשוט להעלות שוב את הקלאסיקה האיטלקית, שהזכויות עליה הן ברשות הציבור?
עלילת ההצגה משמרת את קווי המתאר של המקור: משרת תחמן (אלי יצפאן) מוצא את עצמו עובד בשביל שני אדונים בבת אחת, ונאלץ לעשות זאת מבלי שהאחד יידע על קיומו של השני, וזה מוביל לאין ספור טעויות. העובדה ששני האדונים הם בעצם גבר ואישה מאוהבים מגבירה את המתח הקומי. נראה שהלבוש הבריטי הכפוי הוא נקודת התורפה המרכזית של ההצגה. מכיוון שהתפאורה והמיזנסצנה נענים פחות או יותר למה שנעשה בגרסה הבריטית המקורית, בעוד הקונטקסט התרבותי הוא שונה בתכלית השינוי, נוצרת תחושה מעיקה של חוסר התאמה ומלאכותיות. המשמעות של העברת הסיפור האיטלקי לאנגליה של פעם אינה רלוונטית לצופה הישראלי וחלק ניכר מהבדיחות עוברות מעל לראש של האנשים.
עם זאת, בתוך המסגרת המקרטעת של העיבוד הלא רלוונטי, מסתתרת קומדיה טובה, שזוכה לטיפול אלגנטי מצד הבמאי משה קפטן. קפטן מכוון היטב את צוות השחקנים המרשים של ההפקה, שכולל בין השאר את יובל סגל, ענת מגן־שבו, דקה הדר, שלומי טיפיארו ושמעון מימרן. כולם נראים נהנים מרוח השטות של החומר, ועושים עבודה מיומנת ומחויבת. אני תוהה אם הליהוק של יצפאן לתפקיד הראשי היה שיקול נכון. מצד אחד, יצפאן עושה תפקיד מקסים בתור המשרת של שני האדונים, ומצליח לאזן בווירטואוזיות עבודה דרמטית משכנעת עם התפרצויות של טירוף קומי. מצד שני, נוכחותו של יצפאן מסמנת את ההצגה באופן מוטעה כפונה לקהל הרחב והמבוגר, שיתקשה להתחבר לגסות ולמודעות העצמית שלה. ייתכן שליהוקו של קומיקאי מהדור הצעיר יותר היה עוזר להצגה להגיע לקהל שהיה יודע להעריך את יתרונותיה.