מי שלא ניסה להעמיד את עצמו כאחד מעשרת אלפי "אלי ארץ יהודה", רבי-המדינה, השופטים, המשוררים, הסופרים, בעלי האחוזות ועשירי ארץ יהודה, שהוגלו לבבל ללא משפחותיהם, ופטישי הנביאים מכים על ראשיהם, הם הרועים שלא דאגו לעני ולנצרך, שעיוותו דין תמורת בצע כסף, שעשקו את האביונים, ולא ידעו רחמים.
והם בוכים על נהרות בבל, בוכים ומקווים לחזור למולדתם ומשפחתם, נשבעים ביקר להם שיתקנו את המעוות, שיחלקו את כספם לנצרכים ויעשו דין צדק. אך הנה הגיעה בשורת איוב, ירושלים נהרסה ובני משפחותיהם נטבחו.
קשה לחדור לתודעתם. מה הייתה הרגשתם, כאשר זכרו את האישה והילדים את המשפחה המורחבת, בתיהם-ארמונותיהם, עירם ובית-מקדשם. חלקם, ודאי חשב לשים קץ לחייו. הצער והיגון אכל אותם. בתודעתם הם ראו את ילדיהם ערופי ראש, את בתיהם ערימות פסולת. לילותיהם סיוטים ובכי. בחלום מופיעים בני משפחותיהם ומכריהם מבותרים, בתוך שלוליות דם.
שכניהם ומכריהם הכסדים הערבים, שהתפעלו מרמת התרבות והנימוס של הגולים, אפשר גם ממידת עושרם, הזמינו אותם לבתיהם והציעו להם את בנותיהם. אך קרוב לודאי שחלפו שנים עד שיכלו להתגבר על שברם ולפתוח בחיים חדשים.
הגולים החרדים מחרון אף אלוהים, המכלה בשעת זעמו את המון העם נטעה חרדה בלב הגולים. החלטתם הראשונה הייתה נגד בית-מקדש וקורבנות בהסתמכם על נבואת יחזקאל, לפיה בית מקדש, קורבנות וחלוקת הארץ בין השבטים, באים לאחר תחיית המתים וכינוס כול שבטי שראל בירושלים. הם קבעו מקומות התכנסות, תקנו תפילה קצרה והחלו לברר על-פי הנביאים, מה מבקש אלוהים ומה הוא רוצה מהם, תוך החלטה שיחנכו את הדורות הבאים, כך שמה שקרה להם לא ישנה עוד לעולם. לעולם לא יעוררו את זעמו של "אל קנא פקד עוון אבות על בנים על שלשים ועל רבעים" (שמות, כ, ד).
ועשרת אלפים "אילי ארץ יהודה" קוראים ובוכים, בוכים ומתחלחלים. אלפי גיליונות אשמתם מונחים לפניהם, מספרים את מעשי העוולה, הזדון ורוע הלב שהם עשו והביאו לחורבן ארצם והשמדת עמם. אפשר שהם קבעו ימי תענית, ייסרו נפשם בצומות וחיי קישוף עד כדי נזירות. הם רצים לבדוק את מצבם של שאר הגולים, שמה יש ביניהם נצרך או חולה הזקוק לתמיכה וסעד. השופט, בעל האחוזה והשר לשעבר הפכו למשרתי הקהילה, האחראים לשלומה ורווחתה. כך התגבשה קהילת הגולים והייתה למשפחה אחת. כך העמידו גולה בבל את האדם במרכז ההתעניינות והעשייה שלהם.
בבבל שינתה היהדות את פניה. דת חדשה, דת האחריות ההדדית ואהבת האחר קובעה בתודעת הדור הצעיר. עשרות יצירות-רוח והגות עלו על הנייר והצטרפו לספריה עצומה. ישעיה השני והשלישי, ירמיהו השני, תוספות לנביאים שונים, פרקי תהלים, דברי הימים, שופטים, שמואל, מלכים, קהלת, משלי, איכה, רות, אסתר, יהודית, איוב, יונה, שיר השירים, הספרים החיצוניים, סיפורים על הבריאה, גן-עדן ומבול וכדומה, תלו אותן באילנות גבוהים, של אלוהים ונביאים, כדי שיהיה להם 'קדושה'. ואכן לאחר שכינסו את חמשת חמשי התורה, התנ"ך, חנוך, יהודית וקביעת המועדים ותפילה קצרה, - כל אלה היו לספרי-קודש טאבו, ''חוק ולא יעבור'', שחייבו את היהודי שהיה קשור לבית-כנסת ולחברים, דרי רחוב, שכונה או כפר.
ויהודי בבל התרבו והתעצמו ובכול מקום אהודים ורצויים היו. ולאחר 1.000 שנים, עם הופעת האסלאם מנו בוודאי מיליונים רבים, פזורים בכול מרחב המזרח התיכון ועד בוכרה אפגניסטן. עם צבא האסלאם הם מגיעים לצפון אפריקה, ספרד ודרום צרפת. במאה העשירית קמו ליהדות הוגים כרס"ג, אבן עזרא, יצחק הישראלי, הרמב"מ ואחרים שהעמידו את היהדות על יסודות כמעט רציונליים.
מסעי הצלב שביקשו לכבוש את המזרח התיכון נמשכו מאתים שנה, בהם גייסה אירופה את כול משאביה למלחמה באסלאם וביהודים. וכול תבוסה שלהם בפלסטין, בסוריה, במצרים וצפון-אפריקה, הגבירה את הפרעות ביהודים שישבו ביניהם, 140 קהילות יהודים נטבחו או הועלו על המוקד. זה נמשך עד המאה ה-18, בדרך ב-1494 היה גירוש יהודי ספרד, שם נהרגו ונשרפו רבבות יהודים. אך עם כול התלאה שמצאה את יהודי ארצות הנוצרים, הם שמרו על דת-התרבות היהודית שלהם, שהעמידה את האדם במרכז ההתעניינות והעשייה שלהם.