ייתכן שהשבוע הוכרע אחד המאבקים הסביבתיים החשובים שמתנהל בירושלים בשנים האחרונות, ונפתח הפתח להצלת יער רמות ומצפה נפתוח מפני תוכניות הבנייה שמאיימות עליהם.
ראש עיריית ירושלים משה ליאון התחייב במהלך שידור בגלי צה"ל ש"לא תהיה שם שום בנייה בלי הסכמה של הירוקים", והבטיח להיפגש בקרוב עם חברי ועד "רמות למען הסביבה" שמנהלים מאבק מתמשך נגד תוכניות הבנייה לצד החברה להגנת הטבע. מכיוון שקשה להאמין שפעילי הסביבה המקומיים והארציים ייתנו הכשר לבנייה ביער, הרי שאם ליאון יעמוד בהבטחתו הפומבית, האיום יוסר סופית מעל אחת הריאות הירוקות האחרונות שנותרו במערב העיר.
יער רמות משתרע על פני כמה מאות דונמים למרגלות שכונת רמות, בואכה עמק הארזים בכניסה לירושלים. מצפה נפתוח הוא גבעה ירוקה שמתנשאת במרכז היער. בחברה להגנת הטבע מיפו את החי והצומח במקום, והגיעו למסקנה שמדובר בכמוסה מרוכזת של טבע.
לפי נייר עמדה שהוכן בחברה, "במצפה נפתוח וביער רמות ישנם עשרות מינים של צמחים טעוני שימור, שרבים מהם נדירים ביותר. מתקיימת בו אוכלוסייה גדולה של בעלי חיים, עם דגש על יונקים גדולים – עדרי צבאים, צבועים, שועלים ועוד – לצד אתרי קינון של ציפורים מקומיות ואתרי לינה ללהקות של עופות דורסים בעונת הנדידה".
בנוסף לחיי הטבע השוקקים, היער והמצפה הם אתר מבוקש של פעילות פנאי ונופש בזכות הקירבה לרמות ולשכונות הסמוכות. מאז שקק"ל פילסה שבילים ביער לפני מספר שנים, הם מלאים בצועדים ומטיילים, בעיקר בשבתות.
"מדובר בריאה ירוקה המשמשת להנאתם של עשרות אלפי תושבים מכל גווני האוכלוסייה הירושלמית שבאים לשוטט ביערות וליהנות מהטבע", אומרים בחברה להגנת הטבע, "וככה היא צריכה להישאר גם בעתיד".
באמצע העשור הקודם, לאחר מאבק סוער, נדחתה מי שהתפרסמה בכינוי "תכנית ספדי" לבנייה על הרכסים שממערב לירושלים. ההתפשטות של העיר מערבה, על חשבון שטחי הטבע וההרים, נבלמה. אלא שבשנים האחרונות חלק מהתוכניות לבנייה במערב התחילו להזדחל בחזרה אל חדרי ועדות התכנון, ובהדרגה הניצחון הירוק ההיסטורי התחיל להתכרסם.
מקדמי התוכניות טענו שרק בנייה על השטחים הפתוחים בהרי ירושלים תקל על מצוקת הדיור הקשה בעיר. ארגוני הסביבה ובראשם החברה להגנת הטבע, הציגו דו"חות לפיהם בתוך העיר עצמה קיים פוטנציאל לא ממומש של עשרות אלפי יחידות דיור, שבנייתן תייתר את הפגיעה האנושה בשטחים הפתוחים ובטבע. חרף ההתנגדות העזה, לפני מספר חודשים אושרה בניית אלפי יחידות דיור על רכס לבן.
בנסיון לעקוף את המתנגדים, הועברה תכנית הבנייה ביער רמות ומצפה נפתוח לותמ"ל (ועדה למתחמים מועדפים לדיור שהוקמה במטרה לקדם במהירות תכניות בנייה). התכנית כוללת בנייה של 2,000 יחידות דיור (כ-10,000 תושבים!) על שטח של כ-400 דונם, תוך שינוי ייעוד של הקרקע משטח פתוח למגורים, מסחר ומבני ציבור. אלא שמאבק נחוש של ארגוני הסביבה, בגיבוי ראש העירייה הקודם ניר ברקת ו-12 אלף אזרחים שחתמו על עצומות, החזיר את הדיון לוועדת התכנון המחוזית, שם יש שקיפות ואפשרות לדון בהתנגדויות.
לפני כשנה, ערב הבחירות לראשות העירייה, התבקשו המועמדים להציג במסגרת פאנל בנושאי סביבה את עמדתם בנוגע לבנייה במצפה נפתוח ויער רמות. זאב אלקין, שלמרבה האירוניה משמש כשר להגנת הסביבה, אמר שיתמוך בבנייה, ואילו משה ליאון ועופר ברקוביץ' התחייבו שיתנגדו לה.
ליאון אמר באותה הזדמנות דברים נחרצים במיוחד: "אני ממש מתנגד לבנייה בשטחים הפתוחים ממערב לעיר, מתנגד באופן מוחלט. אני חושב שמצפה נפתוח הוא אחד המקומות היפהפיים שיש בעיר. אסור לנו, בדור הזה שלנו, לבנות במקום הזה. יש בו הרבה היסטוריה ואסור לנו לגעת בו. בנייה בשטחים פתוחים זה בנייה לעצלנים".
משה ליאון, לפני הבחירות: "מצפה נפתוח הוא אחד המקומות היפהפיים שיש בעיר. אסור לנו, בדור הזה שלנו, לבנות במקום הזה. יש בו הרבה היסטוריה ואסור לנו לגעת בו. בנייה בשטחים פתוחים זה בנייה לעצלנים"
אלא שמאז הבחירות נוצר הרושם שההתנגדות של ליאון נחרצת פחות. בדיון מכריע שנערך בשבוע שעבר, הוצגו בפני חברי הוועדה המחוזית שלוש חלופות – שרק אחת מהן שוללת לחלוטין בנייה ומציעה לטפח את היער והמצפה כאתר של טבע קהילתי.
העירייה יוצגה בדיון על ידי המשנה לראש העירייה וסגנו. בסיכום הדיון החליטה הועדה להמתין לסקר השפעה על הסביבה שייערך בהנחיית המשרד להגנת הסביבה, אבל הרושם היה שהעירייה תומכת במעין פשרה – בנייה של אלפי יחידות הדיור החדשות בצמוד לבתי השכונה הקיימים, כך שלכאורה תצומצם הפגיעה ביער. בפועל, מדובר באובדן חלק ניכר מהיער.
באתר של "רמות למען הסביבה" נכתב: "אנחנו לא מוכנים לוותר על הפארק שלנו, על האוויר לנשימה שלנו, על המקום שבו לטבע ולבעלי החיים נשארה פינה קטנה להיות. יש כל כך הרבה מקום בעיר, וכל כך מעט טבע, איך אנשי הוועדה לא מבינים את זה? בכל העולם עצים נשרפים ונכרתים בגלל חוסר איכפתיות ובורות, אנחנו לא ניתן לזה לקרות ליד הבית שלנו".
השבוע, בראיון לתכנית "יהיה בסדר" (שהח"מ נמנה בין מגישיה) בגלי צה"ל, ליאון עומת עם נציג ועד התושבים באשר לפער בין הבטחותיו לבין העמדה הנוכחית. בתחילה הביע תמיכה ברעיון לבצע את הבנייה בצמוד לבתי השכונה, אבל הסתייג ואמר שהוא מאמין רק בבנייה בהסכמה ושאם לא תהיה הסכמה כזו מצד פעילי וארגוני הסביבה לא תהיה בנייה.
ליאון הבטיח להיפגש בקרוב עם התושבים כדי לשמוע את טיעוניהם נגד הבנייה. נותר רק לקוות שבהבטחה הזו הוא יעמוד.
אדיר. אני חושב שיש לזה קשר גם לקידום תחבורה ציבורית כמו רכבת ירושלים תל אביב והרכבת הקלה בירושלים. בנייה עם דגש על מכוניות דורשת הרבה מקום למען כבישים וחניות. בנייה מוטת תחבורה ציבורית היא צפופה יותץר גם בגלל שצריך פחות כבישים וחניות וגם בגלל שצריך לבנות קרוב לתחנות.
כל מי שעוקב אחרי הפריימריז הדמוקרטיים שמע את המושג הזה – "Electability" – שוב ושוב. תרגום מסוגנן לעברית יהיה אולי "בחירות", אבל המשמעות היא אותה משמעות – "האם המועמד יכול להיבחר?"
בוחרים דמוקרטיים רבים אומרים באופן מפורש שהתכונה הכי חשובה להם בקרב המועמדים הדמוקרטיים לנשיאות היא היכולת להביס את הנשיא טראמפ. כיוון שהם רואים בנשיא ה-45 של ארה"ב לא רק מדינאי גרוע אלא אדם מסוכן ממש, שיכול לפרק את היסודות הדמוקרטיים של ארצות הברית, רבים מוכנים להתפשר בבואם לבחור את האיש או האישה שיתמודדו מולו בנובמבר.
כמובן, כמו פוליטיקאים טובים, המועמדים קוראים את המפה ואת השטח, וכל אחד מהם מנסה לבסס תזה שתסביר מדוע דווקא הוא יכול לנצח את הנשיא. בפוסט הזה אני מנסה לקחת את התזות המובילות, לסדר אותן מבחינה לוגית על החוזקות והחולשות של כל אחת, ו"להצמיד" כל תזה למועמד שמקדם אותה.
בשלוש מערכות הבחירות האחרונות בארה"ב התמודד מועמד אחד נצי – תקיף בזירה הבינלאומית ותומך התערבות ברחבי העולם – ומועמד אחד יוני – סקפטי יותר לגבי התוחלת שבפעלתנות בינלאומית ומעדיף להטות את המשאבים האמריקניים לזירה הפנימית.
בשלוש מערכות הבחירות האחרונות, המועמד היוני ניצח: אובאמה וטראמפ אולי שונים זה מזה בסגנונם ובאישיותם, אבל הם קראו היטב את הרתיעה הבסיסית בארה"ב מהקזת דם ברחבי העולם. בהתאם, שניהם אימצו מדיניות חוץ שבה יש להם הרבה יותר במשותף ממה שנראה לעין (כמובן שיש ביניהם גם מחלוקות: אובאמה האמין בחשיבות של בריתות וטראמפ הוא חסיד של פעולות חד-צדדיות, למשל).
התזה הזו גורסת שעל מנת לנצח, על הדמוקרטים להעמיד בראש מועמד שיבטיח שלא יגרור את ארה"ב למלחמות מיותרות. הבעיה של הדמוקרטים בהקשר זה היא שטראמפ הוא בעצמו יונה (התבטאויות כמו "בסוריה אין כלום חוץ מחול ומוות", או הנכונות המופלגת שלו להיכנס למו"מ עם אויבים כמו מנהיג צפון קוריאה קים, משקפות זאת היטב), וגם הסמנים השמאליים ביותר במפלגה כמו הסנאטור ברני סנדרס יתקשו לעקוף אותו בנושא זה.
"הראויים" מול "המתאימים"
מאז סוף המלחמה הקרה, העמידה המפלגה הדמוקרטית חמישה מועמדים לנשיאות. לאל גור, ג'ון קרי והילארי קלינטון היה הרבה במשותף – וותיקים, יקירי הממסד, בעלי שנים רבות של "ניסיון וושינגטון" שנתפסו כבחירה ה"ראויה", כמעט במובן הנורמטיבי של המילה, למועמדות לנשיאות ולתפקיד הנשיא. הדבר הנוסף שיש להם במשותף הוא ששלושתם הפסידו.
זו התזה האהובה על פיט בוטג'ג': ראש עיריית סאות' בנד לשעבר בן ה-38 רואה עצמו – וטורח להציג את עצמו – כבן דמותם של שני המועמדים האחרים שהעמידה המפלגה, ביל קלינטון וברק אובאמה. כמוהו, הם היו אנונימיים למדי טרם הפריימריז; הם היו צעירים (קלינטון נבחר בגיל 46, אובאמה בגיל 47); והיה להם ניסיון מועט. בכל זאת הם ניצחו מועמדים וותיקים ורבי ניסיון. לא משום שנתפסו כ"ראויים" לתפקיד – ואולי בגלל זאת.
במקום, הם בנו את עצמם כמי שהפרספקטיבה החדשה, החוץ ממסדית, שהם מביאים הופכת אותם ל"מתאימים" לרגע המדויק בהיסטוריה האמריקנית: כך, קלינטון מיצב עצמו כמי שיוביל את אמריקה לקראת האלף החדש והעידן החד-קוטבי ואובאמה הבטיח לשקם את הכלכלה האמריקאית שנפגעה במשבר. בוטג'ג', בתורו, טוען שיוכל לאחות את הקרעים של עידן טראמפ ולהוביל את אמריקה להתמודד עם האתגרים המחכים לה, מאוטומציה ועד שינויי אקלים.
איך מנצחים בחירות? התשובה פשוטה – מקבלים יותר קולות (או, במקרה האמריקאי, יותר אלקטורים). השאלה האמתית היא איך מקבלים יותר קולות?
כאן, בגדול, יש שתי אסטרטגיות – הראשונה מדברת על "מקסום פוטנציאל הצבעה", במסגרתה המועמד פועל להגדיל את אחוזי ההצבעה בקרב תומכיו, לרוב ע"י פנייה לאיזשהו "בייס" מיתולוגי (בהקשר הישראלי, זו האסטרטגיה האהובה על נתניהו).
ביסוד האסטרטגיה הממקסמת עומדת התפיסה שלפיה לגרום לבוחרים לשנות את דעתם זה קשה ומורכב, ולכן עדיף לגרום לבייס לנהור לקלפיות. בארה"ב, הצד הפרוגרסיבי של המפלגה – בהובלת סנדרס, ועם הסנאטורית אליזבת וורן ככינור שני – הוא הדוגל המרכזי באסטרטגיה זו, בטענה ש"הרעיונות הנועזים" של הפרוגרסיביים יגרמו למספיק אנשים לצאת להצביע.
הקושי באסטרטגיה הזו, שעם ההתחזקות של סנדרס הולך ונראה כקושי מציאותי יותר ויותר, הוא שרעיונות נועזים לרוב מעוררים התנגדות בצד השני, וטראמפ יוכל בקלות יחסית להניע את בוחריו ללכת להצביע (ואליהם עשויים להצטרף בוחרי מרכז שחוששים מהמדיניות הפרוגרסיבית של סנדרס).
האסטרטגיה השנייה פועלת בדיוק בכיוון ההפוך – למרות הקושי, היא מבוססת על "המרת" קולות מהמחנה השני. התפיסה הבסיסית מאחוריה היא שיש דבר כזה "בוחר מתנדנד" ושקיימים אנשים שמשנים את דפוסי ההצבעה שלהם בין סבב בחירות אחד למשנהו.
כיוון שבארה"ב "המנצח לוקח הכל" ומספיק לנצח מספר קטן של מדינות מפתח גם בהפרש זעום, אם יצליח המועמד הדמוקרטי "להמיר" מספיק "מאוכזבי טראמפ" באוהיו, מישיגן, פנסילבניה, ויסקונסין ופלורידה – זה יהיה מספיק כדי להגיע ל-270 האלקטורים הנכספים.
סגן הנשיא לשעבר ג'ו ביידן והכוכבת העולה הסנאטורית איימי קלובאשר הם חסידיה של אסטרטגיית ההמרה. הם שמרנים למדי מבחינה כלכלית ובעלי רקורד עשיר בעבודה עם רפובליקנים, ובהתאם משוכנעים שיוכלו לגנוב מצביעים שנתנו את קולם לטראמפ ב-2016.
את החשש המובנה באסטרטגיית הטריפה – לפיו מדיניות מרכזית מדי תגרום להם לאבד קולות שמאליים – הם מפיגים לאור הססמא הפושטת בקרב דמוקרטים ברשתות החברתיות: Vote Blue, No Matter Who.
ביידן וקלובאשר בטוחים שגם מצביעים פרוגרסיביים שהיו מעדיפים את "הנשיא סנדרס" או "הנשיאה וורן" יצאו להצביע להם במטרה להביס את טראמפ, ולא יסתכנו בלהישאר בבית או בלהצביע למפלגה שלישית.
הקלף החזק של טראמפ הוא הכלכלה – ב-2016 הוא מיתג את עצמו כאיש עסקים מצליח שבהתאם יוכל להצעיד את הכלכלה האמריקאית קדימה, ובארבע השנים שחלפו מאז הקמפיין הכלכלה האמריקאית אכן חזקה ויציבה (אמנם כרגע סימני מיתון הולכים ומתקדרים כמו עננים באופק, וכן ישנה גם השאלה עד כמה תרמה מדיניות טראמפ לצמיחה הכלכלית – שני נושאים שלא אגע בהם הפעם).
בהתאם, קיימת התפיסה שעל מנת לנצח את טראמפ יש להתעמת איתו דווקא על הנושא שנחשב למגרשו הביתי, ולהציג איך הכלכלה האמריקאית רחוקה מלהיטיב עם האזרחים האמריקאיים.
המיליארדר טום סטאייר, שנחשב מועמד חסר סיכוי, הוא ממייסדיה של התזה הזו – בניגוד לטראמפ הוא לא ירש דולר מהוריו אלא בנה את עצמו במו ידיו, ובהתאם טוען שיוכל להתעמת איתו בנושא הכלכלי.
מייקל בלומברג בתורו, שהולך וצובר תאוצה כמועמד מרכזי, לקח את התזה של סטאייר והעלה אותה הילוך: הוא לא רק עשיר בהרבה מטראמפ (הונו של בלומברג מוערך ב-60 מיליארד דולר) ובעל ניסיון פוליטי רב כראש עיר, אלא גם בעל סגנון רטורי תקיף כמו של טראמפ, כולל נכונות להיכנס לעימותים חריפים בטוויטר. בלומברג מקווה שהבוחרים יתרשמו, שבשביל להביס את הניו-יורקי העשיר והתקיף על במת העימות הנשיאותי – ובקלפיות – צריך להציב מולו ניו-יורקי עשיר ממנו ותקיף לפחות כמוהו.
רותם אורג הוא חוקר פוליטיקה ומדיניות חוץ אמריקאית, יוצא אגף המודיעין בצה"ל, סטודנט באוניברסיטה העברית בירושלים ומחבר הספר "לב ארי".
שוחרר ממעצר חבר הכנסת לשעבר יהודה גליק, שנעצר היום בהר הבית, לאחר שלטענת המשטרה, עורר פרובוקציה.
שחקני קט-רגל מליגת הקהילה האתיופית (איפ"ל) הוזהרו שיורחקו מהליגה עד סוף העונה, אם לא ישתתפו באירוע בנוכחות ראש הממשלה נתניהו.
בהודעה, שנשלחה לשחקנים, נכתב, שעל כל שחקן רשום שייעדר מהטקס לציון 20 שנה לליגה – תופחת לקבוצתו נקודה. בטקס, שייערך הערב, ישתתפו גם חבר הכנסת לשעבר גדי יברקן וראש מועצת גדרה יואל גמליאל.
יושב ראש הליגה, צחי עזריה, אמר שהתביעה לנוכחות חובה מונהגת באירועים נוספים והשחקנים נדרשו להתייצב בטקס עוד בטרם נודע שנתניהו ייקח בו חלק. מהליכוד נמסר שאין קשר בין ההודעות להשתתפות ראש הממשלה באירוע.
התנועה לטוהר המידות עתרה לבג"ץ בדרישה להוציא צו מניעה שיקפיא את החסינות שניתנה אתמול לחבר הכנסת חיים כץ – כך מדווח כתב זמן ישראל תני גולדשטיין.
"החסינות שהוענקה לכץ אינה עולה בקנה אחד עם הוראות חוק החסינות ומרוקנת מכל תוכן את עבירות המרמה והפרת האמונים", נכתב בעתירה שהוגשה נגד ועדת הכנסת, היועץ המשפטי לממשלה מנדלבליט וכץ עצמו.
עוד כתבו העותרים ש"מקריאת כתב האישום ברור שכץ הסתיר באופן שיטתי וביודעין את ניגוד האינטרסים שלו ואת האינטרס הכלכלי שהיה לו בקידום החוק. הוא אינו יכול לטעון שמדובר ב'סיכון טבעי', שיכול להעניק חסינות".
עתירה זו מצטרפת לעתירה של משמר הדמוקרטיה הישראלית, שהופנתה גם כן נגד הענקת החסינות לכץ.
ראש הממשלה לשעבר אהוד אולמרט פנה בשבוע שעבר לנשיא ראובן (רובי) ריבלין בבקשה למחוק את הרישום הפלילי שלו. הבקשה נומקה, בין היתר, בתרומתו של אולמרט למדינה. כך חשף היום גידי וייץ ב"הארץ".
אולמרט, ששוחרר מהכלא ב-2018, ביקש ב-2018 למחוק את הרישום הפלילי שלו, אך משהבין שבקשתו עתידה להידחות – הוא משך אותה.
ראש הממשלה נתניהו קרא לפרסם לפני הבחירות את כל החומרים שיש בעניינו של גבי אשכנזי. "מה יש שם להסתיר? אם לא נפל רבב במעשיו של אשכנזי ושל אף אחד אחר – יואילו עכשיו לפרסם את כל החומרים הללו", אמר בראיון לאמיר איבגי בגלי צה"ל. נתניהו התייחס בדבריו לפרסומים של ברוך קרא אתמול ושלשום בחדשות 13.
"אם יש בעיות של דברים צבאיים או צנעת הפרט או דברים משפחתיים – שיסירו אותם. אבל הציבור רשאי לקבל את הכל. זה נכון ביחס לכולם, לכל מי שמוקלט שם – אשכנזי, מנדלבליט, כולם. אם אין להם מה להסתיר, שיפרסמו. צריך להסיר את צווי איסור הפרסום לפני הבחירות. אומרים שהכל נבדק ופורסם – מבחינה ציבורית זה לא משנה. לא הכל נבדק. יש דברים חדשים שאני לא נחשפתי אליהם. הדברים האלו צריכים להיחשף".
יושב ראש ועדת הבחירות המרכזית, ניל הנדל, דחה את העתירה של עורכי הדין שחר בן מאיר ויצחק אבירם להוציא צו מניעה לשימוש של הליכוד וש"ס באפליקציית "אלקטור". בעתירה נטען שהמפלגות פעלו להעלות פרטים אישיים של ציבור המצביעים ליישומון.
בהחלטתו כתב הנדל שדין העתירה להידחות על הסף בהיעדר סמכות עניינית. העותרים חויבו בהוצאות בסך 1,500 שקלים. יושב ראש ועדת הבחירות כתב שישקול להקים, אחרי הבחירות, ועדה ציבורית שתבחן "נושאים בדיני הבחירות המקיימים ממשק עם דיני הגנת הפרטיות".
בריניש זהבה בק, שהשליכה תפוח לעבר ראש הממשלה נתניהו בכנס בנתניה, תזומן, בהנחיית שר החינוך רפי פרץ, לבירור במשרד החינוך. בק, עובדת הוראה, השוותה בראיון בין נתניהו להיטלר.
פרץ אמר שלא יקבל התנהגות אלימה של מורים, המהווים דוגמה אישית. "המורה שזרקה תפוח לעבר ראש הממשלה והשוותה אותו בשידור חי להיטלר – חצתה קו אדום, גם מילולי וגם פיזי. יש גבול, והוא עובר בדיוק כאן".
תיעוד: מעצרו של חבר הכנסת לשעבר יהודה גליק בהר הבית.
במשרד החוץ תכננו שהקלפיות באסיה, שבהן יצביעו נציגי ישראל בחו"ל, יגיעו לתאילנד ומשם לישראל, אולם התפשטות הקורונה עשויה לשנות זאת, ואפשר שהמעטפות יגיעו לישראל אחרי הזמן הקבוע בחוק – כך אמר הבוקר בכאן ב' הממונה מטעם משרד החוץ על הבחירות, יצחק בחמן. המועד הקבוע בחוק הוא יום הבחירות – 2 במרץ 2020. לדברי בחמן, נמצא פתרון שיאפשר את הגעת הקלפיות בזמן, אך המציאות כעת מאוד דינמית.
יושב ראש סיעת ישראל ביתנו, עודד פורר, הגיש תלונה במשטרה בשל הפצת תעמולה שקרית נגד מפלגתו. לדבריו, חברת סייבר ששכרה המפלגה קבעה שמדובר בעבודה מקצועית.
》》》חברת הסייבר ששכרה מפלגת ישראל ביתנו, המורכבת מבכירי מערכת הביטחון, הבהירה בפנינו כי מדובר בעבודה מקצועית תוך ניסיון לטשטש עקבות.
חבר הכנסת לשעבר יהודה גליק נעצר בהר הבית. לדבריו, הוא נעצר כי "הלך לאט מדי". גליק פועל למען הרחבת זכותם של יהודים להתפלל בהר הבית. הוא פונה בכוח מהמקום מאחר שלדברי המשטרה, פעל בניגוד לנהלים.
מחרתיים – המועד האחרון לחתימה על הסכמי עודפים. בשבוע שעבר חתמו כחול לבן והעבודה-גשר-מרצ על הסכם עודפים. קודם לכן חתמו הליכוד וימינה על הסכם עודפים. במערכות הבחירות הקודמות חתמו ש"ס ויהדות התורה על הסכם עודפים, וההערכה היא שכך יהיה פעם הפעם.