714.95 ₪ הוסף לסל תאור העבודה: חקירת טרוריסטים- הגבול שבין חקירה הוגנת לבין עינוי אסור.
לראשונה פסק בית המשפט הגבוה לצדק בעניין שיטות החקירה של השב"כ, שבו נפסלו מספר אמצעי חקירה בעלי אופי פיזי והוחלט כי הן בלתי חוקיות ולכן אסורות. הארה זו תבדוק את משמעויות פסק הדין ותתמקד בדילמה שבין הפגיעה האפשרית בזכויותיו של חשוד בטרור, עד כדי עינויים, מול האפשרות להשגת מידע חיוני שיאפשר לסכל פיגועי טרור ולהציל חיי אדם רבים.
באופן תיאורטי החובה שלא לענות עשויה להידחות מפני חובות חזקות יותר.
בהקשר זה תיוחד תשומת הלב לדוגמת הפצצה המתקתקת, שהרי האין זה ברור מאליו שבנסיבות של פצצה מתקתקת חובתנו המוסרית העליונה היא לגלות את הפצצה ולנטרל אותה, גם אם הדבר כרוך בהפעלת עינויים ?
שאלה רגישה וכה סבוכה מעוררת את השאלה המחקרית בדבר האיזון הראוי בין כבודו ושלמות גופו של הנחקר לבין האינטרס הציבורי בגילוי עבירות ובמניעתן. כן נעמוד על מספר ביקורות שניתן למתוח על ההכרעה וההנמקות, לפיהן היתר חריג בנסיבות של פצצה מתקתקת יכול להוביל למדרון חלקלק. ביקורת נוספת בה עסקינן, מאפיינת את המצב שלאחר פסיקת בג"צ, כפי שעולה מממצאים של הועד הציבורי נגד עינויים. לבסוף ננסה להביט אל מעבר לאופק ולבחון את הסוגיה הן מנקודת מבט של המשפט הבינלאומי, והן את ההשלכות של גלי הטרור אשר פקדו את בריטניה וארצות הברית. סיום הדברים מצביע על הדרך שבה התמודד בג"צ עם הסוגיה המשפטית, שלאחריה נחקק חוק השב"כ 2002. החוק אינו כולל הסמכה לשימוש באמצעי חקירה פיזיים חריגים, ולפיכך נותרה הגנה בדיעבד בלבד. השפעתו העתידית בוחנת אפשרויות שונות הנוגעות לחוק נגד טרור.