המאמר עוסק בשאלת השוני בין זכויותיהם של הגבר והאישה בהלכה היהודית. אם מטרתו של הדיון המשפטי היא מימוש זכויותיו של האדם, אכן נדרש שוויון מלא בין כולם. אבל נקודת המוצא של התורה היא שונה לחלוטין.
החשיבה המשפטית המודרנית נסמכת במידה רבה על שני מושגי יסוד: "זכויות האדם" ו"השוויון בפני החוק". שני מושגים אלו מאתגרים את המחשבה היהודית כאשר הם מערערים על שורה של הבחנות שקיימות ביהדות בין קבוצות שונות, הבחנות הבאות לידי ביטוי בסדרה של שלוש ברכות מתוך ברכות השחר: ברכת "שלא עשני גוי" – המבחינה בין יהודי לנוכרי, ברכת "שלא עשני עבד" – המבחינה בין עבד לבן חורין (בתקופה בה נהגה עבדות בישראל ובעולם), וברכת "שלא עשני אישה" המבחינה בין גבר לבין אישה.
אחד החלוצים להתמודדות מעמיקה עם אתגר זה הוא הרב ד"ר יצחק ברויאר, שחי בשנים תרמ"ג-תש"ו, שהיה מחשובי הוגי הדעות של יהדות גרמניה בין מלחמות העולם והיה פעיל מרכזי במפלגת 'אגודות ישראל' ובהסתדרות 'פועלי אגודת ישראל'. ברויאר הקדיש לנושא זה מאמר מכונן בשם "משפט האישה, העבד והנוכרי", שנדפס בספרו "ציוני דרך", ולאחר מכן בספר "מוריה", בהוצאת מוסד הרב קוק (תשמ"ב).
אי השוויון בחלוקת עול המצוות הוא עיקרון השולט במערכת המשפט הישראלי. אנו רואים אותו פועל את פעולתו לא רק ביחסי איש ואישה.... ישראל ועמים, אלא גם בחלוקה המשולשת של עם ישראל לכוהנים, לוויים וישראלים, בבחירת הבכורים ועוד. כל המקרים האלה, לא חלוקה של כוח-שלטון מבוצע בהם ולא השלמה בין אינטרסים מנוגדים, אלא חוק המוסר הוא החותר כאן לקראת התגלמות שלמה והולכת בתחומי התפקידים השונים זה מזה והממלאים ומשלימים זה את זה.
ובאם זכויותיו של אדם אינן נובעות מעצם קיומו עלי אדמות, אלא נגזרות מחובותיו, הרי שהשוני בתוכן ובהיקף של החובות משפיע בצדק על התוכן וההיקף של הזכויות.