שחיקה וטראומה הם שתי התופעות הבולטות שעולות ממדגם שנערך בקרב 100 אנשי כוחות ההצלה שנערך בשלוחת אוניברסיטת דרבי ובא לבחון את התמודדותם של אנשי כוחות ההצלה עם משימתם הסבוכה.
המדגם, שנערך על ידי החוקרת מירי מור, כלל 80 גברים ו-20 נשים ביניהם אנשי זק"א, פראמדיקים, רופאי ואחיות חדר מיון וטראומה, אנשי מד"א ומשטרה, שכולם עוסקים באופן יומיומי במגע ראשוני עם נפגעי אירועים קשים ברחבי המדינה.
מהממצאים עולה כי תחושות כגון הלם, בלבול, תסכול ופחד שוררות בדרגות שונות אצל כל אנשי כוחות ההצלה. מעבר לכך, 80% מהם דיווחו על תשישות כתוצאה מהשהות האינטנסיבית לצד השכול וההרס, המלווה בהעלאת שאלות קשות וחשיפה גדולה לטראומות של הנפגעים.
לאחר פיגועים גדולים בעלי מספר נפגעים גבוה, מרבית אנשי ההצלה מרגישים אף תחושת חוסר אונים בשל חוסר היכולת לסייע לנפגעים.
עוד עולה ממצאי הסקר כי תופעת הפלאשבקים מזירת האירועים צפה ועולה לעיתים קרובות אצל אלה שהגיעו לאירועים או אצל אלה שמעניקים טיפול רפואי בבתי חולים לאחר הפינוי מהשטח.
עוד עולה כי היתקלות בגופות של ילדים קטנים גורמת לטראומה ולתחושת חוסר אונים בולטת עד כדי פגיעה של ממש באמונות יסוד של צדק והגיון בעולמנו.
החוויה הקשה עלולה ליצור תחושה של "שגם לי או למשפחתי זה עלול לקרות", דבר הגורם לקשיים רבים בתפקוד בשל הצורך להפעיל מנגנון חירום של המנעות ודיסוצאנציה.
אנשי צוות החירום אמורים לתפקד מיידית בשטח מבלי להשתהות ותוך הפעלת מנגנון פנימי של ניתוק עצמי מכל הפרעה רגשית. יצירת מנגנוני הגנה לצורך תפקוד מהיר ויעיל יוצרים במקביל את העייפות והתשישות הנפשית אצל אנשי כוחות ההצלה.
במחקרים דומים שנערכו בעולם עלו תופעות בהיקף דומה לתופעות שעלו אצל אנשי כוחות ההצלה בישראל. בהסתמך על המדגם ממליצים פסיכולוגים בדרבי על בניית סדנאות לטיפול קבוצתי במטרה למנוע החרפת הטראומות והענקת כלים להתמודדות עם תחושות התסכול היומיומיות.