(1992), תל אביב.
הקוקטייל המנוגד: היפראקטיביות ולשבת על התחת, ובעיקר הרצון להוציא מתוכי את עצמי האמיתי.
שם את הפלאפון על מצב-טיסה. ניגש אל שולחן העץ ומפנה עם היד את האבק שעל המחשב. מקשיב לשיר אחד בזמן שאני מעשן סיגריה, וכשהוא מסתיים אני מתחיל למלא את השקט שבחדר עם תקתוקי המקלדת. מדי פעם נלחם עם שלפוחית השתן שלי בשביל לא לקום מהכיסא. אבל העבודה האמתית על הטקסט מתרחשת בתוך הראש שלי: כשאני הולך ברחוב, זיכרונות וחרדות לגבי העתיד, נפגש עם אנשים ומקשיב להם, מתקלח, שותה בבר או כשמתעורר אצלי רגש שחשבתי שהוא כבר לא קיים.
להסתכל מהצד על דברים תמימים כמו ילדים קטנים שמשחקים או זוג שעוד לא הגיע לשלב המגעיל שבמערכת יחסים, ואז אחר כך להביט על עצמי ולהבין שגם אני כמוהם.
השיר ״God" לאדם כמוני, שגדל בבית של ארבעה חדרים שהכילו ארבעה דתות (כולל הבודהיזם), הוא כמו מנטרה.
חזותית: הסרט "הכוכב הכחול" של גור בנטוביץ'. הדבר שראיתי על המסך והוא הכי קרוב לתודעה המבולגנת שלי.