נלקח שלל ב-16 באוגוסט 1966.
באחת מפגישות העבודה של ראש המוסד, מאיר עמית, ומפקד חיל-האוויר, עזר ויצמן, בשנת 1965, הביע ויצמן את רצונו לראות על אדמת ישראל מיג-21. באותם הימים היה המיג-21, שנחשב לפאר התעשייה האווירית הסובייטית בשנות ה-60, המטוס המתקדם ביותר שהיה לחילות-האוויר הערביים ובגדר אגדה מסתורית במערב. כמעט כל הידיעות עליו היו שמועות ולא היתה ברורה מידת אמינותן. בחיל-האוויר רצו מאוד לבחון את תכונותיו של המטוס ואת נקודות התורפה שלו, למקרה של עימותים עתידיים עם מטוסי חיל-האוויר הישראלי.
המוסד החל בעבודת מודיעין מאומצת, במטרה לאתר טייס שיסכים לערוק עם מיג-21 לישראל. לאחר זמן מה איתר המוסד את מוניר רדפא, טייס מיג-21 עיראקי. רדפא הסכים לערוק לישראל תמורת כמה עשרות אלפי דולרים ועזרה של המוסד בהברחת משפחתו מעיראק לישראל.
ההכנות למבצע המסובך נערכו תחת מעטה כבד של חשאיות בחיל-האוויר ובמוסד, והמתח התגבר ככל שהתקרב מועד הגעת המיג לארץ. בתשעה באוגוסט 1966, הודיע רדפא, במסר מוצפן ששלח לישראל, שהוא מוכן לצאת עם מטוס המיג-21 שלו לישראל.
בבוקר ה-16 באוגוסט 1966 ישבו רן פקר, מפקד טייסת מיראז'ים, ושמואל שפר, סגן מפקד בסיס תל-נוף, בכוננות במטוסי המיראז' שלהם, כשהם מוכנים להזנקה. השניים, שלא היו שותפים בסוד המבצע, הוזנקו לעבר מטוס המיג-21 שנכנס לשמי ישראל.
בראיון לביטאון חיל-האוויר, תיאר רן פקר את הפגישה עם המיג: "בגובה 20 אלף רגל ראיתי לראשונה את המיג-21 הכסוף טס במהירות בינונית לכיוון אשדוד-אשקלון. אני ומספר שתיים שלי הצטרפנו אל המיג במהירות לטיסה במבנה מכונס. טסנו כ-15 מטרים משני צדדיו ומאחור. בחנתי את פרטי המטוס. על גוף המטוס וזנבו התנוססו סמלי חיל-האוויר העיראקי. בתא הטייס נע ראשו של הטייס בקסדה לבנה, ואת פניו לא ראינו בגלל המשקף הכהה המורד. הוא הנמיך קלות לעבר שדה התעופה הצבאי, והאט את מהירותו, כנראה כדי להוריד גלגלים לקראת נחיתה".
רק אחרי הנחיתה הסתבר לטייסים הישראלים, שבחיל-האוויר ציפו למיג העיראקי. במוסד החליטו לא לגלות שמבצע העריקה היה פרי יוזמתם של המודיעין הישראלי ושל חיל-האוויר, ובחרו לדבוק בסיפור כיסוי. אנשי המוסד כתבו מכתב בשם הטייס העיראקי, שבו הוא מבקש מקלט מדיני בישראל בשל העובדה שמחצית משירותו בחיל-האוויר עשה בהפצצות על איזורי המיעוט הכורדי, עד שלבסוף לא יכל להמשיך לסבול את הפקודות האכזריות של המשטר העיראקי, והחליט לערוק. הוא ערק דווקא לישראל משום שחשש שאם יערוק לאחת המדינות המוסלמיות השכנות, יוסגר מיד לידי העיראקים.
רדפא, שבינתיים כבר התאחד עם משפחתו, הסכים לשתף פעולה, וחזר על הדברים במסיבת עיתונאים. סיפור הכיסוי היה מושלם. בישראל ובעולם האמינו שאכן מדובר בטייס שמאס באורחות חייו בעיראק והחליט לערוק. מיד לאחר מכן התחילו בחיל-האוויר בלימוד המטוס. הטייס המערבי הראשון שזכה להטיס את המיג-21 היה סא"ל דני שפירא, טייס הניסוי הראשי של חיל-האוויר באותם ימים.
רדפא הסביר לצוות הטכני, שתפקידו היה להשמיש את המיג, מה מסמנים כל הרישומים הרוסיים בתא הטייס. רוב קופסאות המכשירים במיג היו סגורות וחתומות, משום שהרוסים יצאו מתוך הנחה, כי אורך החיים של המטוס הוא קצר ביותר, וחלקיו לא יזדקקו לטיפולים מקיפים. כל המערכות בתא הטייס היו מאסיביות ומפגרות מבחינת הנדסת אנוש. סידור התא היה גרוע מאוד ולא התחשב בנוחיות הטייס. הטייס כמעט שאינו יכול היה לראות את העולם החיצוני מבעד לחופה, וגם כמעט לא יכול היה לסובב את ראשו לצדדים. כל זה בא מתוך הנחה של הרוסים, שהטייס צריך להסתכל כל הזמן קדימה. לבסוף הוחלפו במיג העיראקי פגזי כיסא המפלט והשמנים, הגלגלים נבדקו והמטוס היה מוכן לטיסה.
באוויר גילה דני שפירא שלמיג יש כוח רב. כשהמריא במקביל למיראז' הוא הוביל בכמה מיילים קדימה והאיץ חזק גם במהירויות על-קוליות. אך במהירות גבוהה בגובה נמוך התגלה חסרונו העיקרי של המיג: הלחצים הגבוהים שנוצרו על ההגאים הגבילו את כושר התמרון של המטוס, שבתנאים כאלה תימרן כמעט כמו פייפר. בטיסות הניסוי שערך גילה דני שפירא באילו תחומים עולה המיראז' בביצועיו על המיג-21 הוא הדריך את נציגי הטייסות באילו גבהים ומהירויות עדיף להתמודד עם המיג, בדרך שתבטיח את עליונותם של המיראז'ים. כמו-כן, המליץ שפירא לטייסים לפגוע בחלק שמאחורי תא הטייס, משום שבו היו ממוקמים מיכל דלק למערכת ההתנעה העצמית של המטוס, מכלי האוויר הדחוס והחמצן, ולכן גם פגיעה של פגז אחד תבטיח את פיצוץ המטוס. ואכן, לאחר מלחמת ששת הימים העידו טייסי חיל-האוויר, כי מטוסי המיג-21 התנהגו בדיוק כפי שתיאר שפירא.
שפירא גם הורה לצבוע את המיג בצבעי לבן-אדום, כדי שאף טייס מחיל-האוויר לא יטעה בזיהויו.
המיג אף כמעט והוכנס לשירות מבצעי בחיל בימים שלפני מלחמת ששת הימים. באותה תקופה, הופיע מדי פעם מטוס עוין, כנראה מיג-21, על מסכי המכ"ם. המטוס היה חוצה את קו הגבול בין ירדן ומצרים, מעל אילת, ובמטה חיל-האוויר חששו כי הוא מצלם את ריכוזי חטיבה 7 באיזור הגבול המצרי. טייסי המיראז' שהוזנקו לעברו לא הצליחו אפילו ליצור עמו מגע עין, ולכן הציע שפירא להעמיד את המיג, שהיה בעל האצה מהירה מהמיראז', בכוננות יירוט.
האישור ניתן, וכפי הנראה נוצר בכך תקדים לפגישה בין שני מיגים עוינים מעל שטח ישראל. המיג צויד בטילי אוויר-אוויר שפריר ופגזים, ושפירא ישב שלושה ימים בתוך הקוקפיט, בהמתנה להזנקה, אך מטוס הצילום לא הגיע.
כעבור שנתיים נמסר המיג לחיל-האוויר האמריקאי. ב-1982 פנה תא"ל יעקב טרנר, ראש להק כוח-אדם דאז, שהחל לעסוק בהקמת מוזיאון חיל-האוויר, וביקש את המתנה בחזרה. האמריקאים שלחו מיג-21, אבל הסתבר שזה לא המיג המקורי. הם הועמדו על טעותם, שלחו מטוס אחר, אך גם זה לא היה המיג המקורי.
מוניר רדפא עזב לאחת ממדינות המערב ונפטר בשנת 1998, אז כבר היה מותר לגלות את הסיפור האמיתי שמאחורי עריקת המיג-21.