דיוקן חנה רובינא, 1950, דיו על נייר, 17X23 ס"מ, אוסף פרטי.
מתווה לתפאורה - "שמוליק של זהרה". מחזה ובימוי: חגית רכבי, תפאורה: אריה ברקוביץ, תיאטרון לילדים ולנוער, 1981.
דגם תפאורה - "שלמה המלך ושלמי הסנדלר", מחזה: סמי גרונמן, בימוי: שמואל בונים, תפאורה: אריה נבון, התיאטרון הקאמרי, פארק הירקון, 1982. באדיבות המרכז הישראלי לתיעוד אומנויות הבמה הפקולטה לאמנות ע"ש יולנדה ודוד כץ, אוניברסיטת תל-אביב.
דגם תפאורה – "דודה ליזה". מחזה ובימוי: נסים אלוני, תפאורה ותלבושות: אודרי ברגנר, תאטרון הבימה 1969, באדיבות ארכיון תיאטרון הבימה.
רישום - נסים אלוני בחזרות, "דודה ליזה", תיאטרון הבימה, 1969.
מתווים לתלבושות - איש הכפתורים ואיש המפתחות. "מסתורים" הצגה בתנועה, בימוי: רות זיו-איל, תפאורה ותלבושות: אבישי אייל. תאטרון החאן, 1976.
מתווה לתלבושות - אשת הקערות. "מסתורים" הצגה בתנועה, בימוי: רות זיו-איל, תפאורה ותלבושות: אבישי אייל, תיאטרון החאן, 1976.
מתווה לתלבושות - "הדחליל" יצירה מתוך רסיטל מחול עם רות אשל. בימוי: רות זיו-איל, תלבושות: אבישי אייל, תיאטרון צוותא, 1977.
כדור חוזר – מבט כללי. מתוך "כותרות נזכרות", הצגה בתנועה. בימוי: רות זיו-איל, תפאורה ותלבושות: אבישי אייל, התיאטרון הקאמרי, 1979.
מתווה לתלבושות - מנקי הרחובות. מתוך: "כותרות נזכרות", הצגה בתנועה. בימוי: רות זיו-איל, תפאורה ותלבושות: אבישי אייל, התיאטרון הקאמרי, 1979.
צילום במה (נטע פלוצקי ודוד זאבי). "מסתורים" הצגה בתנועה. בימוי: רות זיו-איל, תפאורה ותלבושות: אבישי אייל, תיאטרון החאן, 1976. צילום: ורה עציון.
דגם תפאורה - "כותרות נזכרות" הצגה בתנועה. בימוי: רות זיו-איל, תפאורה ותלבושות: אבישי אייל, התיאטרון הקאמרי, 1979.
פריים מתוך "איוב", סרט 16 מ"מ, 1996, 28 דק'. שחקן: שמעון פינקל ז"ל, במאי: בן קדישמן, עורך: זוהר סלע, צלם: איתמר הדר.
"ללא כותרת", 1998, חיתוך לייזר, ברזל ומראה. באדיבות גלריה גורדון.
"מלכת אמבטיה", יציקת ברונזה. באדיבות התיאטרון הקאמרי. צילום: ויק גיאסוב.
דגם תפאורה - "מרי סטיוארט". מחזה: פרידריך שילר, נוסח עברי: דן מירון, בימוי: גרשון פלוטקין, תפאורה: דני קרוון, תלבושות: טובה קליינר, התיאטרון הקאמרי, 1961.
דגם תפאורה - "אלקטרה". מחזה: אוריפידס, בימוי: גרשון פלוטקין, תפאורה: דני קרוון, התיאטרון הקאמרי, 1964.
דגם תפאורה - "ינטל". ע"פ סיפור של יצחק בשביס זינגר. עיבוד ובימוי: חנן שניר, תפאורה ותלבושות: דוד שריר, התיאטרון הקאמרי, 1980.
רישום מתווה לתפאורה - "ינטל". ע"פ סיפור של יצחק בשביס זינגר. עיבוד ובימוי: חנן שניר, תפאורה ותלבושות: דוד שריר, התיאטרון הקאמרי, 1980.
סדרת שבעת החטאים - "אכזריות". מתוך: "מסעות במונית" מחזה: דורית קדר, עריכה: צ'רלי בוזגלו, בימוי: עירית פרנק, תפאורה: דורית קדר, תיאטרון הסמטה, 2002.
סדרת שבעת החטאים - "פנטזיה". מתוך: "מסעות במונית" מחזה: דורית קדר, עריכה: צ'רלי בוזגלו, בימוי: עירית פרנק, תפאורה: דורית קדר, תיאטרון הסמטה, 2002.
סדרת שבעת החטאים - "סקס". מתוך: "מסעות במונית" מחזה: דורית קדר, עריכה: צ'רלי בוזגלו, בימוי: עירית פרנק, תפאורה: דורית קדר, תיאטרון הסמטה, 2002.
(פרט) שחזור תפישת עיצוב הבמה - "הצילו". מחזה: אדוארד בונד, בימוי: עמית גזית, תפאורה ותלבושות: איתן לוי, תיאטרון באר שבע, 1979.
אטיוד למחזה "אביבה". 2003, עמוד כפול מתוך יומן.
אטיודים מתוך "יומנים"
תכנייה להצגה "ינתי פרזי". מאת: אלדד זיו, תיאטרון החאן, 1988.
דיוקן חנוך לוין, 1994, הדפסה דיגיטלית.
רישום למחזה "ריצ'ארד השלישי", 1977, טכניקה מעורבת על נייר.
פריים מתוך וידאו שהוקרן בהצגה "קדיש לנעמי". ע"פ פואמה מאת: אלן גינסברג, בימוי: חנן שניר, בימוי מולטימדיה: ג'ראר אלון, תפאורה ותלבושות: איתן לוי, מוסיקה: יוסי מר חיים, תיאטרון הבימה, 2000.
צילום במה מתוך ההצגה "קדיש לנעמי". ע"פ פואמה מאת: אלן גינסברג, בימוי: חנן שניר, בימוי מולטימדיה: ג'ראר אלון, תפאורה ותלבושות: איתן לוי, מוסיקה: יוסי מר חיים, תיאטרון הבימה, 2000.
בובות, תצלומים בסטודיו. מתוך: "בעל החלומות" סרט האנימציה הישראלי הראשון. בימוי: יורם גרוס, בובות ותפאורה: ג'ון בייל, 1962. באדיבות המוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס, חולון.
דמויות מהאופרה במה ומשפחה - "זמר אופרה", 2010, טכניקה מעורבת על נייר.
דמויות מהאופרה במה ומשפחה - "זמרת אופרה", 2010, טכניקה מעורבת על נייר.
דמויות מהאופרה במה ומשפחה - "פורטרט עצמי", 2011, טכניקה מעורבת על נייר.
דיוקן חנוך לוין, שנות ה-90, דיו על נייר, 18X25 ס"מ.
דיוקן חנה רובינא, 1988, אקריליק על בד, 97X130 ס"מ.
מתוך התערוכה "יחיד +" של האמנית מיכל שמיר, פרויקט משותף עם הכוראוגרפים: נעה דר, רננה רז, וסהר עזימי. גלריה שלוש, 2012. צילום: אורי רובינשטיין.
דגם תפאורה - "הצל". מחזה: יבגני שוורץ, בימוי: ליאופולד לינדברג, התיאטרון הקאמרי, 1949. שחזור הדגם: נטע הקר, 1998. באדיבות המרכז הישראלי לתיעוד אמנויות הבמה, הפקולטה לאמנות ע"ש יולנדה ודוד כץ, אוניברסיטת תל-אביב.
דגימות מוידאו: "טטריס - עדויות צפייה" (48 דקות), 2008. המופע "טטריס", פרי שיתוף פעולה עם הכוראוגרפית נעה דר, הוצג לראשונה ב-2006 בבכורה בפסטיבל עכו. בין 2011-2006 נערכו מעל 100 הופעות בתל אביב בסין, בגרמניה ובצ'ילה.
מתווה לתפאורת הבלט "תהילים לירושלים". להקת קול ודממה, כוראוגרפיה: משה אפרתי, תפאורה: עודד פיינגרש, פסטיבל ישראל, 1982.
מפסי לחנוך, 1991, הדפסת כסף.
מתווה לתלבושות - "טרטיף". מחזה: מולייר, בימוי: יהושע ברטונוב, תפאורה ותלבושות: ראובן רובין, תיאטרון הבימה, 1932. באדיבות מוזיאון בית ראובן. המקור: אוסף י. גבאי, מוזיאון התיאטרון – מוזיאון א"י תל-אביב.
מתווה לתלבושות - "נפוליון - חי או מת". מחזה ובימוי: נסים אלוני, תפאורה ותלבושות: שלמה ויתקין, תיאטרון בימות, 1970.
דיוקן חנוך לוין, 2002, שמן על בד.
דיוקן רפאל קלצ'קין, 2010, טכניקה מעורבת על נייר.
דיוקן חנה רובינא, 2010, טכניקה מעורבת על נייר.
הדיבוק, 2002, שמן על בד.
רישומים למחזה "המלך אובו", 1989, טכניקה מעורבת על נייר.
מתווים - "הכלה וצייד הפרפרים". מחזה ובימוי: נסים אלוני, תפאורה: יוסל ברגנר, תיאטרון בימות, 1967.
מתווים - "הנסיכה האמריקאית". מחזה ובימוי: נסים אלוני, תיאטרון הבימה, 1982.
עד לתקופת הרנסנס, היו עיצוב הבמה והמבנה האדריכלי של התיאטרון יחידה אחת קבועה, אליה נאלצו הבמאים וההצגות להתאים עצמם בדרכים יצירתיות, בהתאם לתקופה: אם על ידי הקדמה לצורך הסבר, או באמצעות אביזרים שונים.
בתקופת הרנסנס חל השינוי המהותי בתחום, כאשר אמנים וגילדות מקצועיות החלו לצייר ולבנות תמונות תלת מימדיות בפרספקטיבות מרהיבות שהעניקו לאמנות עיצוב הבמה מקום עצמאי בעולם האמנות, שהתפתח במהלך השנים בהתאם לסגנונות ולזרמי האמנות.
במאה ה-19 החלה נטייה לכיוון הריאליזם, וחל מהפך חשיבתי בעיצוב הבמה, שאפשר לציירים אמנים להשתלב יותר ויותר בתחום ציור התפאורה. בתחילת המאה ה-20 התפתח בין מבקרי התיאטרון ויכוח לגבי הציור הריאליסטי של התפאורה, ויכוח שהוביל לשתי אסכולות מרכזיות בעלת השפעה ניכרת במהלך המאה כולה: ציור תפאורה בסגנון ריאליסטי שיוצר תחושה אמיתית של מקום ותקופה, ועיצוב תיאטרלי בעל אמירה עצמאית שמפרש את המחזה באופן ייחודי ובהתאם לסגנון הצייר והמעצב, מבלי לחקות את המציאות הטבעית.
עיצוב הבמה המודרני דרש גם התייחסות לשחקן ולהתרחשות הבימתית. הבמאי ואיש התיאטרון הנודע אדולף אפיה, כמו גם גורדון קרייג, שניים מהמשפיעים הגדולים של אמנות התיאטרון במאה ה-20, ביקשו להקפיד על עיצוב המתחשב בשחקן ובטקסט, היוצר תפאורה הפועלת בהרמוניה עם תנועת השחקן על הבמה ועם התאורה שמוסיפה את הדבק האורגני לקיום היצירה השלמה.
הזרמים השונים באמנות הפלסטית הפכו לחלק בלתי נפרד מעיצוב הבמה. לימודי העיצוב כוללים את תולדות האמנות והתייחסות לתנועות המודרניות כמו האקספרסיוניזם, הקוביזם, הסימבוליזם, הסוריאליזם, הקונסטרוקטיביזם והקונספטואליזם.
תנועות אלה מוצאות את מקומן על הבמות במינון זה או אחר, כשתקופה ארוכה שלט הזרם האקספרסיוניסטי, שידע לתרגם את תחושת המעצב למציאות הדרמטית מבלי לחקות אותה. הממשק לאמנות הפלסטית הביא אמנים רבים לעולם התיאטרון, במיוחד לעיצוב לאופרות ולבלט, תחומים המאפשרים חופש יצירתי ותרגום אמנותי ליצירות. פיקאסו ודאלי פתחו את הדלת לעולם התיאטרון והתוו את הנתיב עבור אמנים בדורות הבאים אחריהם. תנועות הפופ, אמנות הגוף והפרפורמינג ארט, בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20, הטמיעו סופית את האמנות החופשית באמנות התיאטרון . המחיצות נשברו ומעצבים מוצאים עצמם עוסקים בעיצוב שהוא אמנות ולהפך, ויוצרים יצירה אחת משולבת: טקסט, משחק, בימוי, תאורה, תלבושות ותפאורה.
כל אלה חוברים יחד על מנת להביע אמירה תיאטרונית אמנותית ערכית ותרבותית.
התערוכה אמנות פלסטית בהשראת אמנויות הבמה מציגה עבודות של אמנים שלצד גוף עבודתם העיקרי יצרו גם עבור הבמה הישראלית - בתיאטרון, במחול ובאופרה. המפגש עם הדימויים מקנה לצופים מבט על שדה הפעולה המשותפת בין האמנות הפלסטית לאמנות הבמה תוך התחקות אחר תהליכי היצירה באמצעות מתווים, סקיצות לתפאורה ולתלבושות, מאקטים, סרטים וחומר תיעודי, לצד דיוקנאות ומחוות ייחודיים לתיאטרון הישראלי.
לעתים קרובות נשזרות האמנות הפלסטית ואמנות הבמה זו בזו. בין פסיפס המרכיבים שמהם נרקחת אמנות התיאטרון - ספרות, שירה, תנועה, מוסיקה, מחול, עיצוב ויזואלי - מתנהל דיאלוג פורה, שבסופו של התהליך מניב יצירה אחת שלמה.
עוצמתו של הביטוי החזותי בהתרחשות הבימתית - בין אם באמצעות עיצוב הבמה, התפאורה והתלבושות, ובין אם באפיזודה ייחודית של תנועה וצליל - היא עדות לכך שמקומו אינו נופל בחשיבותו מערכו של הטקסט.
הצגת התיאטרון היא סך כל מרכיביה, ורבים הם ענפי האמנות הלוקחים חלק במלאכה: אל הבמאי, הבוחר את הפרשנות ואת הסגנון שיעניק לטקסט של המחזאי, מצטרפים השחקנים, התפאורנים, המלבישים, התאורנים, המוסיקאים והכוריאוגרפים. כל אמן תורם את יצירתו המקורית בתחומו, אלא שבהצגת התיאטרון היא מקבלת ומעניקה עוד מימד: מעבר להיותה מה שהיא, היא גם משתלבת במכלול ההצגה התיאטרונית ומעניקה לה ערך מוסף.
- עבודת האמן בתפאורה ובתלבושות.
- מחוות לשחקנים ולבמאים באמצעות דיוקנאות.
- תיעוד דוקומנטרי - קטעי סרטים על במאים, שחקנים ואמנים פלסטיים, יומנים, תכניות להצגות וצילומים.
- דיאלוגים בין אמנות חזותית לריקוד.
המאה ה-20 שידרגה את מעמדו של התפאורן: שוב אין מדובר בבעל-מלאכה האחראי על הרקע, אלא במי שלוקח חלק אינטגראלי בהצגה, זה המעניק, יד ביד עם הבמאי, את האינטרפרטציה החזותית למחזה.
אחת הדוגמאות המובהקות לתפישה זו הן ההפקות של להקת ה"בּאלֶה רוּס" (Ballet Russe, 1909-1929) עם מנהלה המיתולוגי סרגיי דיאגילב בפריס. מגדולי הציירים בני התקופה - פיקאסו, בראק, לז'ה, דה קיריקו ואחרים - שיתפו בהן פעולה עם כוריאוגרפים כמו פוקן, מאסן ובלאנשין, ויצרו, בין השאר, מחולות למוסיקה של דביסי וסטרווינסקי. יצירותיה של הלהקה העלו אל שדה השיח האמנותי את חשיבותה של אמנות עיצוב הבמה בעשייה התיאטרונית.
דוגמה מעניינת נוספת היא הפקת הפרינג' שהוצגה ב-2004, ב-Jermyn Street Theatre בלונדון, את "Les Parents Terribles" של ז'אן קוקטו. לא בכדי בחר הבמאי טימות'י אקרויד דווקא באמנית הבריטית טרייסי אמין לעיצוב הבמה: כמו יצירתה המפורסמת של אמין, גם מחזהו של קוקטו נסוב סביב המיטה.
בשנת 2012 התקיימה ב-Tate Modern בלונדון תערוכה מרתקת של אדוארד מוּנק, "The Modern Eye", שחדר שלם בה הוקדש לעבודתו של האמן הנורווגי בתיאטרון. הקריירה התיאטרונית שלו החלה כשהתבקש לעצב את התכניה להצגת "פֶּר גינט" של איבסן בפאריס. הבמאי הגרמני מקס ריינהרדט, שזיהה בציוריו של מונק פריימים תיאטרליים, הזמין את האמן ב-1906 לעצב את הבמה בהצגת "רוחות" של איבסן במינכן, וכיוון שההפקה זכתה להצלחה הזמין אותו לעצב גם את הבמה ל"הדה גאבלר".
בין האמנים הבולטים ששיתפו פעולה עם אמנות הבמה נמנה גם דייויד הוקני, שעיצב את הבמה והתלבושות בהפקות אופרה ותיאטרון שזכו להערכה רבה. ב-1985 נערכה במיניאפוליס תערוכה גדולה שנדדה אח"כ גם ברחבי העולם, Hockney Paints The Stage, ששׂמה דגש על עיצוב שתי סדרות האופרה שעיצב עבור המטרופוליטן בניו-יורק ב-1981.
בארץ החל לפעול התיאטרון המקצועי בשנות ה-20: "לדרמה העברית בראשית דרכה חסרה מסורת של תיאטרון ושל שפה חיה... התנ"ך היה מקור בלתי נדלה שכרך את התחייה הלאומית עם התחייה התרבותית בארץ ישראל, מקור טבעי לסיפורים, עלילות ודמויות למחזה העברי בראשיתו. הפנייה אל התנ"ך כנקודת מוצא תרבותית בתחילת המאה הייתה חלק מהחיפוש אחר השורשים הלאומיים, שאפיין גם את תחיית האמנות היהודית הפלסטית."מתוך הקטלוג לתערוכה "ציורים בתיאטרון: מתוות למחזות תנ"כיים", מוזיאון ארץ ישראל, תשנ"ה 1995.* בנוסף להשראת התנ"ך השפיעו על האמנים הארצישראליים גם זרמים מתנועת המודרנה האירופית, ולא פחות מהם פעלה גם הכוונה להטמיע את מה שנתפס כ"אווירה לוקאלית", כלומר אוריינטליזם. כך ניתן לראות יצירות רבות שקונסטרוקטיביזם וקוביזם משולבים בהן עם נאיביות מוּדעת לעצמה, מתוך השאיפה לשקף את רוח הראשוניות של הארץ החדשה-ישנה.
לא מעט ציירים מקומיים עסקו גם בתפאורה ובתלבושות, וליוו את התיאטרון הישראלי מראשית דרכו. האמנים חשו עצמם שותפים פעילים באחריות בכל הקשור לתחייה הלאומית של התרבות העברית בארץ. רוב עבודות התפאורה בסוף שנות ה-40 ותחילת שנות ה-50 נוצרו בידי ציירים שעיצוב הבמה היה לדידם עיסוק צדדי.
בשנת 1925 יסד משה הלוי את תיאטרון האוהל. הוא ביקש לייסד בצריף האוהל על שפת הים בתל-אביב אכסניה שתיתן קורת גג לכל האמנויות. כך נהג לערוך מדי שנה תערוכה לאמני הארץ, תחת הכותרת "אמנים מודרנים". בתערוכות אלו השתתפו אמנים מרכזיים: יוסף זריצקי, ראובן רובין, נחום גוטמן, פנחס ליטבינובסקי, אריה לובין ואחרים.
בסוף שנות ה-20 החלו לפעול תיאטראות נוספים: הבימה, שנוסדה במוסקווה (1917) ואח"כ עברה לארץ ישראל, המטאטא (1928), ומאוחר יותר התיאטרון הקאמרי (1944). ציירים נוספים הצטרפו לעבודת הבמה - מנחם שמי, ראובן רובין, משה מוקדי, יעקב שטיינהרדט, שלום סבא, אריה אלחנני, אריה ארוך, מרסל ינקו, יצחק פרנקל, עמנואל לופטגלס, פאול לוי, ג'ניה ברגר ועוד. בסוף שנות ה-40 פרשו רובם - להוציא שלושת האחרונים - מן התיאטרון והתמסרו כליל לציור.
יהודה גבאי, שחקן תיאטרון האוהל, אסף במסירות, במשך שנים, חומרים היסטוריים רבים המתעדים את תולדות המפעל התיאטרוני הישראלי למן ימיו הראשונים בהבימה במוסקווה ועד תחילת שנות ה-90. מחזות, תכניות להצגות, כרזות, מתווים לתפאורה ולתלבושות, דגמי תפאורות, צילומים וקטעי עיתונות מעמידים את האוסף שממנו צמח לימים מוזיאון התיאטרון. במשך 20 שנה ניהל יהודה גבאי, בן-זוגה של ג'ניה ברגר, את המוזיאון שאת האוסף שלו לא חדל להעשיר ולטפח.
קשרים ייחודיים נטוו בשנים מאוחרות יותר בין אמנים פלסטיים שעסקו בעיצוב תפאורה ותלבושות לבין במאים, מחזאים וכוריאוגרפים: הבמאי יוסף מילוא, שייסד את התיאטרון הקאמרי ואת תיאטרון חיפה, החל לעבוד עם הצייר אריה נבון ב-1948. שיתוף-הפעולה הפורה ביניהם הניב את הוא הלך בשדות של משה שמיר (1948), טרטיף של מולייר (1950), נערת החלומות של א. רייס (1957), רומיאו ויוליה של שייקספיר (1957) ועוד.
שיתוף הפעולה ההדוק בין המחזאי והבמאי נסים אלוני לבין הציירים יוסל ברגנר, שלמה ויתקין ואודרי ברגנר נודע כתופעה ייחודית. אלוני ראה בציירים-התפאורנים ומעצבי התלבושות חלק אינטגראלי ממעשה היצירה הבימתי, שותפים אקטיביים, המציגים על הבמה מימד פרשני מקביל, השזור לבלי הפרד בטקסט שמפיקים השחקנים. העבודה המשותפת של יוסל ברגנר ונסים אלוני החלה בבגדי המלך (הבימה, 1961), והייתה למקור השראה והתפתחות אמנותית עבור שני היוצרים. בתכניה להכלה וצייד הפרפרים (תיאטרון בימות, 1967) כתב אלוני: "התוכן הוא מחוץ למחזה. זהו מחזה לציור. בדרך כלל מכינים תפאורה למחזה אחרי שהוא כתוב. הפעם קדמה התפאורה למחזה, שנכתב על-פי ציור של יוסל ברגנר".
דני קרוון, בנוסף לתפאורות שיצר לתיאטרון ולאופרה, היה בין מקימי להקת המחול בת שבע, בה הטביע את חותמו בתפאורות למחול בשיתוף פעולה עם מרתה גרהם. עודד פיינגרש עיצב תפאורה לבלט "תהילים בירושלים" (משה אפרתי, להקת קול ודממה, פסטיבל ישראל, 1982); מיכל שמיר עיצבה תפאורה למחול בארץ שחורה שחורה (נעה דר, פסטיבל ישראל, 2003); נטי שמיע עפר קיימה דיאלוג ייחודי עם נעה דר על יחסי גוף וחלל, תנועה מול קיבוע, במופע טטריס (פסטיבל עכו, 2006) ועוד.
מספר תערוכות בולטות שעסקו בתלבושות ובעיצוב במה כבר הוצגו בישראל בעבר: רישומים לתיאטרון הבימה 1978-1918, ביתן הלנה רובינשטיין מוזיאון ת"א (1978); אמנות עיצוב הבמה בתיאטרון העברי, אוניברסיטת חיפה (1983); עיצוב לתיאטרון בישראל - 1983, תיאטרון הבימה (1983); ראובן מצייר לתיאטרון, בית ראובן (1994); עיצוב הבמה העברית מהדיבוק ועד כפר, מוזיאון מאנה כץ (1998); ציורים בתיאטרון, מתוות למחזות תנ"כיים, מוזיאון ארץ ישראל (1995); חנוך לוין - אדם, חפץ, אדם, הגלריה האוניברסיטאית ת"א (2003); הצגת אופנה - תיאטרון ירושלים (2008). חומרים אלה תרמו מידע חשוב לתערוכה זו.
בתערוכה נפגוש גם כמה שיתופי פעולה מוכרים פחות, שנחשפים כאן לראשונה. כך נפרשת יריעה רחבה של נקודות מפגש בין אינטרפרטציות שונות ודיאלוגים שמקיימים היוצרים באמנות הפלסטית עם היוצרים של אמנויות הבמה, הנפגשים ומהדהדים זה לתחומו של זה.
באדיבות ארכיון הסרטים – ערוץ 1, הטלוויזיה הישראלית, ורם לוי.
עיצוב במה ותלבושות מקורי: יוסל ברגנר / תיאטרון בימות / 1967.
עיצוב במה ותלבושות: יוסל ברגנר / הבימה / 1982.
באדיבות ארכיון הסרטים – ערוץ 1, הטלוויזיה הישראלית, ורוני ניניו.
הקאמרי / 1970.
באדיבות ארכיון הסרטים – ערוץ 1, הטלוויזיה הישראלית.
באדיבות ארכיון הסרטים – ערוץ 1, הטלוויזיה הישראלית, ואורנה מילוא.
פסטיבל ישראל / 2003 באדיבות נעה דר.
הצגה בתנועה, בימוי: רות זיו-איל, תפאורה ותלבושות: אבישי אייל, התיאטרון הקאמרי, 1979.
מתווה לתלבושות - "הדחליל"- יצירה מתוך רסיטל מחול עם רות אשל, בימוי: רות זיו-איל, תלבושות: אבישי אייל, צוותא 1977.
תצלומי במה ותלבושות - "מסתורים", צילום: ורה עציון.
"כותרות נזכרות", צילום: יעקב אגור.
"הדחליל", צילום: לא ידוע.
בימוי: יורם גרוס, בובות ותפאורה: ג'ון בייל, 1962.
רישומים - נסים אלוני בחזרות "דודה ליזה", תיאטרון הבימה, 1969.
חנוך לוין בחזרות, "נעורי ורדהל'ה",התיאטרון הקאמרי, 1974.
"הכלה וצייד הפרפרים", חזרת קריאה, צילום: בוריס כרמי.
תפאורה ותלבושות: שלמה ויתקין, תיאטרון הבימה, 1975, צילום: בוריס כרמי.
פרט - שחזור תפישת עיצוב הבמה, "הצילו"
עבודות מהסדרה "אני אמא של"
הפקולטה לאמנות ע"ש יולנדה ודוד כץ, אוניברסיטת תל-אביב.
מתווים לתלבושות - "שלמה המלך ושלמי הסנדלר", באדיבות דוד נבון.
דגם תפאורה - "מרי סטיוארט"
"אכזריות", "פנטסיה", "סקס"
הוצג לראשונה ב-2006 בבכורה בפסטיבל עכו.
בין 2011-2006 נערכו מעל 100 הופעות בתל אביב, בסין, בגרמניה ובצ'ילה.
תצלומי במה - "בארץ שחורה שחורה"