אחת המגרעות התוכניות הבולטות של ספרו של דוקינס הוא היעדר-מוחלט של דיון בקונטקסט ההיסטורי והסוציולוגי של שגשוגה הנוכחי של הדת. דוקינס בור – או, לפחות, מתעלם – בהתפתחויות שחלו בדור האחרון במדעי הרוח והחברה. מדעי הרוח והחברה עמלו מאמצע שנות הששים על הגדרת העידן שאנחנו חיים בו כיום. מדעי הרוח והחברה אתרו שינוי דרמטי, משברי, בחברה המערבית, ההולכת ונוטה הלאה, לכל המאוחר משנות הששים, מהנתיב הרעיוני שמשל בה מהמאה ה – 18, עידן "הנאורות". תחת שמות שונים (הידוע ביותר הוא "פוסט מודרניזם"), ניסחו מדעי החברה והרוח אכזבה רבתי מהפרויקט של "הנאורות", אותו פרויקט שהבטיח אמנציפציה ו"קדמה", לו רק יצעדו בני האדם לאור תבונתם ויסתייעו במדע לשם שחרורם העצמי והתפתחותם. באחד הניסוחים המפורסמים של מהות העידן, מ-1979, ביאר הפילוסוף הצרפתי, ז'אן-פרנסואה ליוטאר, את עידננו כעידן סקפטי כלפי כל האידיאולוגיות הגדולות, ה"מטה-נרטיבים" בלשונו. "המטה-נרטיבים" כוללים את המרקסיזם והלאומיות, אבל גם את האמונה במדע כגואל האנושות, את האמונה בטכנולוגיה פרי-המדע הזה, האמונה ב"קדמה" שתבוא בעקבות יישום חשיבה רציונאלית ומדעית בכל תחומי החיים. אבדה למדע, טוען ליוטאר, ה"לגיטימיות" שלו. לא ברור כבר איזו "קדמה" בדיוק מקדמים המחקר והתגליות המדעיים ומה תכליתם. הרבה-הרבה, אם כן, לפני ה – 11 בספטמבר, לפני בן-לאדן והניאו-שמרנים, ניסחו הוגים מערביים את הייאוש הזה מהתבונה, כמי שהכזיבה בהבאת אושר לאנושות. חלקם הצביעו על מלחמת העולם השנייה והשואה, רצחנות שהסתייעה ברציונליזם ובטכנולוגיה המדעית, פריה של "הנאורות", כנקודת מפנה ביחס למורשת המאה ה – 18. אחרים מציינים את שקיעת מדינות-הלאום, הפחד מהגלובליזציה, הרתיעה מהמטריאליזם והקפיטליזם המערבי של "מלחמת כל בכל", המעבר מכלכלה "קיינסיאנית" של מדינת רווחה לכלכלה ניאו-ליברלית, כמעודדים חזרה לחברה שבטית ודתית. את הסטייה רבתי מהשביל הכבוש של "הנאורות" הרציונאלית ניתן לאתר בתופעות מרכזיות בחברות המערביות, כמו "הניו-אייג'" (על צדדיו הוולגריים והנעלים). הפניית העורף ל"נאורות" הנה הפניית עורף ל"דיסאנצ'נטמנט", הסרת-הקסם מהעולם, שכפי שניתח הסוציולוג הקלאסי מקס ובר, הייתה אחד המאפיינים המרכזיים של החברה המערבית המדעית והרציונאלית.
By אריק גלסנר, on נובמבר 2, 2008 at 8:43 PM, under מאמרים בנושאי תרבות. 10 תגובות	Post a comment or leave a trackback: Trackback URL.
Permalink | הגב	דוקינס אם אינני טועה חוזר למשוואה העתיקה של דת הגורמת למלחמות. מה לעשות שהעובדות מראות שהמאה האלימה ביותר במחינת מלחמות וקורבנות אנושיים הייתה גם המאה החילונית ביותר.
Permalink | הגב	דוקינס אולי מדבר בלהט, כי הנושא קרוב מאוד לליבו, אבל הוא לא מתעלם מהמציאות, לא מסלף חלקי עובדות, ולא מתנהג בשום צורה כמו פונדמנטליסט.
Permalink | הגב	תודה על הביקורת המבריקה והמעניינת על ספרו של דוקינס. אני מסכים עם חלק גדול מדבריך על סגנון כתיבתו ועל השטחיות של חלק מטיעוניו. אולם טענתו העיקרית אותה לדעתי החמצת לדעתי, מתוך רצונך לשמר את תפיסתך הרומנטית של "האדם מעל הטבע" שאינו כפוף ל"עריצות הדטרמיניסטית המדכאת" של חוקי הטבע והמדע, נעוצה במלה קטנה וזניחה – אמת. הדתות המונותיאיסטיות – כולן – עדיין לא השלימו עם אבדן המונופול שהיה להן כביכול על "האמת המוחלטת" הודות לקשר הבלתי אמצעי שיש "להן" עם "הבורא הכול היכול".
Permalink | הגב	כותב יקר לידיעתך, אנשים ועמים יכולים להתפתח ולחיות ואפילו לכתוב רק באם יחיו חיי רווחה, את כל זאת עדיין מאפשרים רק השיגים מדעיים ולא מאמרים פובליציסטיים מחכימים שאינם מביאים תוצאות.
Permalink | הגב	דוקינס לא מתייחס לשיגשוג הדתות בעשורים האחרונים, כי כחוקר אבולוציה הסקופ שלו רחב הרבה יותר.
Permalink | הגב	בניגוד למגיבים כאן הריני נמצא באותו צד של גלסנר כנגד היצ'נס, אך מצד שני ברור שהמגיבים דלעיל תפסו היטב את נקודת ארכימדס שעליה יקומו ויפלו דוקינס וגלנסנר. היינו: שאלת רוח האדם (רומנטיקה, בלשון המגיבים) לעומת המדע והאמת.
Permalink | הגב	לא מצאתי משמעות בספר כלפי היהדות שמבוססת על עדות המונית בהר סיני ומסורת ענפה מאב שלא משקר לבנו וכוללת טקסים שנתיים ותורה שהמסורת אומרת שהיא מאז ואז לא היו מעבירים אותה לדור הבא בתור אמת אלא אם זה באמת מה שהתרחש איתם.
Permalink | הגב	תודה, איילת!
Permalink | הגב	מאמר מעניין ומאלף אשר תוקף את טיעוניו והמתודה של דוקינס בצורה אלגנטית ומזווית שלי לפחות, הייתה חדשה ומרעננת.