בעבודותיו של נופי ארץ ישראל, שי אביבי מנהל דיאלוג עם הציירים שיצאו לנוף וציירו מהתבוננות ישירה בטבע, תוך שהוא מתייחס למקום הישראלי. בשונה מציור בסטודיו המתיר לאמנים שליטה מלאה בתנאים הסובבים, ציור באוויר הפתוח מתרחש בתנאים משתנים שלא ניתן לחזותם מראש ומאפשר לציירים לתאר את השינויים באור.
שתי תנועות מהוות את מה שקרוי “נוף”, טוען זלי גורביץ’ ב”חתימת נוף” (2015), האחת היא יציאה מהחלל של הנוף, העמידה מחוץ לחלל כדי לראות אותו, לקלוט אותו, להכניס אותו לקופסה ועל כן העניין הוא בפרספקטיבה. התנועה השנייה היא כניסה לנוף ועניינה הוא סביבה, שוטטות, הליכה, נסיעה. נוף הוא שילוב של שתי התנועות האלה. הכפילות הזו באה לידי ביטוי בציורים של אביבי שיש בהם בד בבד מבט מבחוץ המשקיף ממרחק על הנוף ומבט מתוך הנוף כשהאמן ניצב בקרבו.
השביל והדרך הם מוטיב מרכזי בציוריו של אביבי. השבילים והדרכים מתארכים בנוף ומוליכים את העין ממישור למישור, לעיתים הם מתעקלים ונחסמים בעומק הציור. הם רצופים מורדות ועליות כהליכה על שביל פיסי ורוחני. הדרך היא גם האפשרות לחזור והיא מכילה את הכמיהה של עזיבה ושל שיבה.