''נודע לי עכשיו שהבלוגרית שכינתה את עצמה רפונזל התאבדה היום בצהריים''. כך, בצורה טלגרפית וישירה, דיווח הבלוגר חנן כהן לקוראיו ב''רשימות'' על מותה של אחת הכותבות השנויות ביותר במחלוקת בבלוגוספירה הישראלית. הדיווח הקצר הזה נתן את האות לתחילתה של חרושת שמועות, ניחושים, ויכוחים והתפרצויות שכולם כולם עסקו בשאלות חייה ומותה של הבלוגרית הזו.
לא היכרתי את רפונזל. מדי פעם נכנסתי לאתר שלה וקראתי קצת, אבל לא התמכרתי לחיים הסוערים שניהלה מעל דפי הרשת ולא השתתפתי בחילופי המהלומות המילוליות שלה עם בלוגרים כאלה ואחרים. אישית, לפחות, הסגנון הזה אינו מושך אותי ואני מעדיף – מה לעשות – את הענייניות המאפירה ואת העיסוק בנושאים שאינם גולשים אל מתחת לתחתוניו של הכותב. אבל זו הייתה בחירתה של רפונזל. איש איש וטעמו.
כינויי הרשת שאנשים בוחרים מעידים, לעתים קרובות, על אישיותם, על הווייתם, על עולם האסוציאציות שלהם. רפונזל, למי שאינו מכיר את אגדות האחים גרים, היה שמה של ילדה מתוקה שנולדה לזוג הורים עקרים שמכשפה עשתה איתם עיסקה נוסח פאוסט: היא תסדר להם תינוקת חמודה והם, בתמורה, יתחייבו להעניק לה אותה במתנה מייד לאחר שתיוולד. וכך היה. לא עזרו להורים בכיים ותחנוניהם: המכשפה הופיעה ונטלה את הפעוטה עימה. כשהייתה רפונזל בת שתים עשרה כלאה אותה אימה בראש מגדל גבוה, מגדל שאף מדרגה או דלת לא הובילו אל פסגתו. הנסיך שהתאהב בה כשראה אותה מציצה בחלון נאלץ לטפס מעלה בעזרת צמתה הארוכה. יום אחד תפסה המכשפה את הנסיך, עיוורה את עיניו ואת רפונזל שילחה את המדבר השומם והיבש. רק שנים ארוכות לאחר מכן נפגשו שני האוהבים ודמעותיה של הנערה האומללה ריפאו את עיוורונו של בחיר ליבה. והם חיו, כמובן, באושר ובעושר עד סוף ימיהם.
רפונזל המודרנית חשה, כנראה, כמי שגורלה תאם לזה של רפונזל האגדית. היא חשה כלואה בתוך מערת השדים שלה, הסוגרת עליה מכל עבר. בצר לה, השיבה מלחמה שערה. ההרבה פעמים הגיעה למסקנה שטוב מותה מחייה; שעדיף לה לסיים את אומללותה מאשר להמתין לעיוור כלשהו, אריסטוקראטי ככל שיהיה, שיגאל אותה מנדודיה במדבר ומהכשפים הנוראים המומטרים עליה מכל עבר. היא רצתה, כל כך רצתה, להיות מאושרת – אבל לא ידעה איך עושים את זה. המלחמה התמידית בה הייתה שרויה הביאה עליה לבסוף את קיצה.
קראו לה מירב קנר, במקור מירב בן-רובי. נערה תל אביבית שגדלה במשפחה רגילה, לכאורה, מהמעמד הבינוני, אולי הבינוני-גבוה. הבעיות, לדבריה, החלו כבר בשלב מוקדם של ילדותה. היא סיפרה על בית שבו שררה אווירה אלימה. בית שבו מחלוקות בין הבת לבין הוריה הסתיימו בספיגת מכות, בהטחת הראש בקיר, בהתעללויות פיסיות שהקיבה מתקשה לעכל. היא סיפרה על בית ספר חסר כל אכפתיות שביקש מהנערה המוכה להתחשב באביה, שמטופל באישה נכה, והתעלם מסיפוריה על התעללות האב בה עצמה.
''בהחלט יש דברים נכונים בקטע הזה: שמות שהוזכרו, נסיונות אובדניים. אבל המהות שקרית לחלוטין'', הגיב אז האב לפרסומים, ''הפנטזיות עולות ומתרבות. זה מאוד חבל שהיא מעצימה את הטרגדיה שלה. היא לא מתייחסת לכל העזרה שקיבלה כל השנים. היא פוגעת בהורים שלה. אנחנו לא מגלים שוויון נפש. אבל היא גם פוגעת בנכדינו, בילדיה, בעצמה - בצורה קשה מאוד''.
היא הגיבה בניסיונות התאבדות חוזרים ונשנים. לפי טקסט שפורסם ב''פיפ'' ושמקורו מיוחס למירב עצמה (ככל הנראה פרסמה אותו לראשונה במודעות שתלתה ברחבי תל אביב), ביצעה את הניסיון הראשון בגיל 16. היא ניצלה. בהיותה בת 18 חזרה 11 פעם על ניסיונות התאבדות. בעקבות כל אלה אושפזה בכפייה. בשנים האות היא נכנסה ויצאה ממוסדות פסיכיאטריים, עברה טיפולים קשים, נתקלה – לדבריה – בפרשנות אטומה שלפיה היא דווקא נהנתה מהמכות שספגה משום שאלה היוו אות וסימן להצלחתה לנצח את אימה במאבק על תשומת ליבו של האב. כשטיפל בה פסיכולוג נודע, היא טענה כי הלה סיפר לה על כיבושיו הרבים והטריד אותה מינית, כולל באמצעות מגע בגופה. היא סיפרה כי הגישה תלונה במשטרה נגד אותו פסיכולוג, אך זכתה ליחס ספקני ומזלזל. על עיתונאי ידוע שעימו קיימה קשר רומנטי סיפרה שהסתיים בכך ש''עזבתי אותו מושפלת ומרוסקת''. לעיתונאי זה ייחסה עוצמה רבה, עד כדי יכולת להשפיע על מנהל ''ישראבלוג'', יריב חבוט, למחוק לה את הבלוג באורח חד-צדדי.
ואז היא גילתה את האינטרנט.
היכולת לפתוח בלוג חינם אין כסף ולכתוב בו ככל העולה על רוחה קסמה לה. הבלוג שימש לה כערוץ קשר עם הסביבה האנונימית ומרובת המשתתפים שאותה רצתה ליידע בכל חוויותיה. העניין שגילו בה היה מיידי. אישה בוגרת, שסיימה שני תארים אקדמאיים, הקימה משפחה ויודעת לספר בשפה שוטפת ובהירה על תלאותיה במוסדות לרפואת הנפש – זה אינו חזון נפרץ בשום רשת בעולם.מירב החליטה לנקום בהוריה, כמו גם בעוד כמה בני משפחה (שלטענתה היו חלק ממסע הייסורים שעברה), באמצעות הרשת. היא פתחה בלוג שבו סיפרה מה עבר עליה. היא לא היססה להשתמש בלשון בוטה מאוד כדי להבהיר מה היא חושבת על כל מי שלטענתה התעלם מזעקות המצוקה שלה.
היא נקבה בשמות אלה שהיו אחראים, לדעתה, להחרפה במצבה. היא ירדה לפרטי הפרטים של ההטרדות, הקטנות והגדולות, שלדבריה ספגה מהם. הציטוטים שלה היו מפורשים, רחוקים מאוד מלשון ההמעטה הזהירה המאפיינת מי שאינו רוצה לשבור את הכלים עם סביבתו. מירב שברה את כל הכלים. היא הרגישה שאין לה מה להפסיד. שממילא כל חייה גרועים ומחורבנים כל כך שעדיף כבר שאי-הצדק יתחלק שווה בשווה עם אלה שגרמו להיווצרותו מלכתחילה. מעין ''תמות נפשי עם פלישתים'' בגירסה אינטרנטית. ההתכתשויות שניהלה עם בלוגרים אחרים לא ידעו גבולות.
בעולם המשפט ובתורת העונשים קיים מושג המידתיות. זוהי המילה המגדירה בחירת אמצעי ממגוון אמצעים אפשריים שמידת הפגיעה שלו בזכות המוגנת היא הפחותה ביותר, המועטה ביותר ועדין תשיג את המטרה. על המידתיות קיימת לעתים קרובות הסכמה רחבה גם מבלי שתוגדר פורמאלית (ארצות הברית, למשל, לא תפעיל נשק גרעיני נגד אפגניסטן גם אם בהשראת גורמים בכירים במדינה זו בוצעו פיגועי ה-‏11 בספטמבר 2001). גם ברשת קיימת רמה כזו או אחרת של מידתיות, לפחות ברמה החברתית המקובלת. מירב לא שמעה על המושג הזה. מבחינתה כל אמירה הייתה בה כדי להרתיח, להזעים ולגרום לה לשגר טילים מילוליים פוגעניים, על סף האלימות, אל מבקריה.
מירב הניחה זכוכית מגדלת ענקית על העלבונות שלה, על הפגיעות שספגה, על חוסר הנכונות של כל אחד לשתף פעולה עם מה שראתה כתביעה הבסיסית שלה לצדק. היא לא העלתה כלל על דעתה לסלוח, קל וחומר לשכוח. יתכן שכמאובחנת תסמונת הטורדנות הכפייתית צורת החשיבה שלה או התנהגות האימפולסים שלה היו שונים מאלה המוכרים לנו. שהם היו על סקאלה אחרת של התנהגות. שהם הובערו ותודלקו על ידי חומרים שונים מאלה שאנו באים עימם במגע יומיומי.
יש מי שיצא להגנתה בגלוי. ''פגשתי את רפונזל, שוחחתי איתה, חולה היא כן, שקרנית היא לא הייתה, לפי כל הגיון סביר היא דיברה אמת'', כתב בלוגר אחד. ''לא כל מה שהיא אמרה היה שקרים אבל אף אחד לא האמין לה, ועשו לה לינץ’ פשוטו כמשמעו!'', כתבה בלוגרית אחרת. התגובות הללו, ניתן להבין מייד, היו חלק מהשבר הדיאלקטי הפוקד את הבלוגוספירה ביממה או שתיים שלאחר מותה של מירב. בין גירסת ה''היינו יכולים לעשות יותר'', המייחסת חלק מהחלטתה להתאבד לעלבונות ולהתקפות שספגה מפעילים ברשת; לבין ה''היא ממילא הייתה חולת נפש בעלת נטיות אובדניות'', גירסה התולה באישיותה של מירב את הווייתה המסוכסכת ואת סופה המחריד.
המודעה שנתלתה ברחבי תל אביב. האב הכחיש את ההאשמות (קרדיט תמונה).
הצד האחר גם הוא חי ובועט. ''יצא לי להיות בקרבתה כמה פעמים'', אומר אדם שהכיר היטב את פעילותה ברשת, ''היא שידרה אלימות מילולית נונסטופ. זו לא הייתה התפרעות פיסית ממש, אבל המלים שבהן השתמשה, צורת הדיבור שלה, החריפות הבלתי-רגילה – כל אלה שידרו אלימות בלתי-מוסווית''. אדם אחר שצרך את הטקסט הבלוגרי שלה מסביר את הנטייה הזו בתרופות שנטלה. ''היא סיפרה שהיא לוקחת קלונקס'', הוא מדווח, ''אני יודע שקלונקס הוא כדור הרגעה שאחת מהשפעותיו היא הפחתת חרדות, ובדרך כלל זו גם הסיבה שרופאים רושמים אותה לחוליהם. את הקולנקס נוטלים לתקופות קצרות בלבד. הסימפטומים של גמילה מהכדור הזה כוללים, בין השאר, התקפי זעם ואלימות קיצוניים. רפונזל סיפרה שהיא לקחה את הכמות המכסימלית ושהתרופה אזלה מביתה. במלים אחרות, התקפי הזעם הללו נבעו, לפחות בחלק מהזמן, ממחסור בתרופה הזו''.
''היא ניסתה להרוס אנשים באמצעות הכפשתם ברשת'', אומרת מישהי שעקבה בעניין רב אחר המתרחש, ''אף אחד הרי לא יודע באמת מה קרה בינה לבין הפסיכולוג או בינה לבין העיתונאי. אלה דברים שקרו בסיטואציה הברורה של אחד-על-אחד וגירסתה אינה בהכרח אמינה יותר מגירסתם. אבל לא כל אחד שיוצא נפגע מסיטואציה כזו רץ מייד לרשת ומנסה לחסל את הקריירות של הפוגעים. יש הרבה אמצע בדרך, הרבה שטח אפור בין הקיצונויות, ומירב לא הכירה את זה ובמידה שהכירה – לא הייתה לה סבלנות. מבחינתי, היא עשתה דברים שלא ייעשו. המיניות שלה הייתה בוטה מאוד, חריפה, כמו סגנון הדיבור שלה. הסיפורים שלה היו חזקים ומזעזעים. אבל כך בדיוק גם הייתה ההתייחסות שלה לאלה שניהלו איתה רומן, לפחות לפי דבריה. לספר על פגם או חולשה של גבר שהייתה איתו בסיטואציה אינטימית זה משהו שאני לא מסוגלת לחשוב שהייתי עושה. אתה יודע איזו השפלה הייתי עוברת לו סיפר פרטנר שלי ליחסים על פגמים במיניות שלי?''.
ובלוגר אחר סינן: ''טוב שהמפלצת החולה הזאת התאבדה, וטוב שהיא עשתה זאת לבד, בלי לקחת מישהו נוסף איתה. נקי וחלק, בלי להשאיר עקבות, חוץ מהצלקות של כל אלה שהיא פגעה בהם''.
אחד הפוסטים האחרונים שלה התמקד במה שראתה כנקמה הסופית. היא עשתה אאוטינג לכולם: לעיתונאי ששנאה, לבלוגרית מוכרת שניהלה איתו רומן, לפסיכולוג שתיעבה, לבלוגרית ידועה הפועלת - לפי שעה - תחת כסות אנונימית. זו הייתה השורה האחרונה של חייה. כפי שאמרתי, היא לא ידעה לשכוח או לסלוח. האש שבערה בה תדלקה אותה במלאי אינסופי של שנאה ובוז לכל מי שלא הזדהה עם שיגיונותיה והראה כלפיה אהדה מיידית. האאוטינג הסופי נועד, אולי, להביא לכך שדעת הקהל תסגור חשבון עם אלה שנכללו בו, כאשר ברקע עומדת תחושת האשמה הקולקטיבית שתרבוץ כעננה על הבלוגוספירה לאחר מותה. קצת מזכיר את התיזה של מייקל אפטד ב''אגאת'ה'', אותו סרט ישן שניסה לברר מה עלה בגורלה של אגאת'ה כריסטי באחד עשר הימים הנעלמים ההם שבהם חיפשה אחריה כל בריטניה.
פרשת חייה הסוערת של מירב קנר היא מיוחדת מכמה סיבות. היא הבלוגרית בעלת הפרופיל הגבוה ביותר שטרפה עד כה את נפשה בכפה. היא לא הסתירה ולו לשנייה אחת את בעיותיה הנפשיות. היא הותירה שאלות פתוחות בהקשרים של אתיקה רפואית; של יחסי מטופלים עם כאלה שאינם מטופלים; של הזכות והחובה לשמור על פרטיותם של בני אדם ברשת, גם כאשר מייחסים להם ביצוע עבירות; של חופש הביטוי בכלל, ובבלוגים בפרט; של השימוש בבלוג כבאמצעי לניהול מלחמה על דעת הקהל, כולל באמצעות רטוריקה קיצונית; ושל עוד תריסר סוגיות שלא ניכנס אל כולן כאן ועכשיו.
מלבד הבקשה, הכמעט בנאלית כשלעצה, שרפונזל תמצא סוף סוף מנוחה לנפשה הסוערת, הרי שמותה מטיל עלינו לדון ברצינות בכל הנושאים הללו. מי ייתן ודיון כזה אכן יתקיים.
(כנראה שאני לא ממש מחובר לבלוגוספירה) חוץ מקריאת אי אלו פוסטים שלה, דווקא בזמן האחרון, ולכן לא יכולה להיות לי דעה באשר לכל ההאשמות והטענות, מי כן צדק, מי עשה מה וכו', אני יודע רק ממה שכתבו ועוד לא צינזרו.
אבל יש כמה דברים כל כך נכונים בצעקה שלה. הקלות שבה עושים מכל מה שבן אדם אומר שקרים, כמו שתרזימאכוס כתב, הלגלוג שהיא חשה מהסביבה אלה דברים שמוכרים לי היטב. לא יכול לקבוע לגביה, אבל יש דברים כאלה: לינץ' על האמינות של בן אדם, הצגתו כשקרן טוטלית וחסר זכות להישמע.
וגם מה שהיא אמרה על יחס החברה לחולי/פגועי נפש מדוייק וראוי להבלטה, ואת זה אני אומר בתור מי שאינו נמנה עמם אבל מכיר את הנושא מקרוב וגם מכיר אישית את ההרגשה של להיות מתוייג כאחד מהם ע''י אנשים מסויימים. יש דמוניזציה מצד אחד (עוד מהילדות, הטבעת המושג ''חולה נפש'' במוחי נעשתה כשילדה מהכתה נאנסה ונרצחה, ואמרו שזה ''חולה נפש'' למרות שהתברר שזה סתם סוטה מין, אבל ההטבעה נשארה ומן הסתם לא רק במוח שלי) ורומנטיזציית יתר מצד שני, כאילו כולם ואן גוך (בסך הכל גם הוא איש שמאד סבל). כל מה שהאנשים האלה רוצים זה שיתנו להם לחיות בכבוד אדם, והיא כנראה לא קיבלה אותו מילדותה (אם היתה חולה כבר אז או רק לאחר מכן, אי אפשר לדעת), והכניסה את עצמה לפסיכולוגיה של לא לצפות לו, ולא להאמין באף אחד. אולי על הדבר הזה היו צריכים לעבוד בטיפול בה, ואם לא עבדו על זה אז המטפלים שלה באמת היו גרועים.
הכרתי את מירב וירטואלית בלבד, אולם החלפנו מיילים ועזרנו זו לזו ברמה של פעילות חברתית.
חשוב לי להזכיר עד כמה היא ניסתה לשפר את עצמה - להיות אדם טוב יותר בעיני עצמה, אם זה ע''י פעילות חברתית ואם זה ע''י הפנייה לצמחונות.
למרות שלדבריה, גם אני הפכתי בימיה האחרונים לבוגדת ומאכזבת, זה בכלל לא משנה לי. היא לא הייתה רעה ולא הייתה מפלצת. היא הייתה חולה והיא סבלה והיא הרגישה בודדה ברמות שאף אחד מאיתנו (אני מקווה) אף פעם לא יוכל להבין..
כואב לי עחיה ועל ילדיה הקטנים. מאד. אני אתגעגע.
אני התוודעתי אל הבלוג של רפונזל רק 3 ימים לפני שהיא התאבדה, ובתור מתבוננת מבחוץ שלא היה לה זמן רב להסתגל, חטפתי שוק. בדיוק כמו שמישהו שהיה נזרק לתקופת השואה ישר לפיתרון הסופי בלי ההסתגלות האיטית לאנטישמיות שהלכה וגברה היה חוטף את שוק חייו.
מה שראיתי היה בחורה אומללה וחולה שכל העולם קם עליה להחניק אותה ולשבור את רוחה. כל כך הרבה שינאה ושיטנה נשפכה עליה בטוקבקים, אני הייתי המומה. אני עצמי פרשתי מפורום מסוים בגלל הערות הרבה פחות בוטות, וזה מה שהיא היתה צריכה לעשות, אבל היא לא יכלה, היא יכלה רק לסגור את הבלוג שלה לתגובות אבל לא לצאת לגמרי מהמשחק. היא כל כך שיוועה להבנה וסימפטיה וכל כך קיבלה את ההיפך הגמור שפשוט כואב הלב.
רק אחר כך הבנתי שהיא התקיפה בחריפות אנשים ולכן פנו נגדה. אני חושבת שהרבה מאוד בורות סביב העניין של מחלות נפש הביא לכל זה, אנשים אמרו שהיא היתה מרושעת משום שהתקיפה אותם בנקודות הכואבות. צריך להבין שחולי נפש אינם מרושעים הם פשוט חסרי סינון. כן, בדיוק ככה היה נראה העולם שלנו אם היינו מסירים את כל המחסומים החברתיים הצביעות והטקט. הרבה אנשים חושבים עליכם דברים הרבה יותר גרועים אבל הם לא אומרים לכם את זה בפרצוף. הרבה אנשים יודעים על נקודות התורפה שלכם אבל יהיה להם מספיק טקט ללכת מסביב להן.
דבר שני: ראיתי שחלק מהאנשים פיקפקו שהיא בכלל עברה התעללות בילדותה, שוב תוצאה של בורות. חולי נפש לא נולדים ככה, אתה אף פעם לא תראה תינוק חולה נפש. קרוב לודאי שאדם נולד עם זרע הפורענות אבל הוא יכול לא לגלות את זה כל חייו אם הם יתנהלו על מי מנוחות. כל חולה נפש יכול להגיד מתי ולמה התפרצה אצלו המחלה ותמיד מדובר באירוע קיצוני בכל קנה מידה אובייקטיבי. אני מכירה בחורה שהמחלה התפרצה אצלה בצבא משום שהיתה עדה לאירוע קשה בשטחים, ואישה אחרת שהמחלה התפרצה אצלה אחרי החתונה משום שבעלה היכה אותה.
אם כבר מישהו מפגין בורות... אני מציעה לך לקרוא ספר כלשהו בנושא פסיכולוגיה אבנורמלית. חולי נפש רבים בהחלט נולדים ככה. סכיזופרניה, למשל, זו מחלה תורשתית, וזה כבר ידוע - גם הסוג האורגני (חדרי מוח מוגדלים) וגם הסוג הביו-כימי (''השערת הדופאמין''). מועד ההתפרצות שלה שונה בקרב אנשים, אבל הבסיס שלה - מולד. גם למחלות נפש אחרות יש בסיס ביו-כימי פיזיולוגי. בעצם, המחלה היחידה שהצליחו לקשור בשיעור גבוה מאוד להתעללות בילדות היתה מחלה מאוד שנויה במחלוקת ומאוד נדירה - פיצול אישיות (multiple personality disorder). מירב טענה שהיא סובלת משתי מחלות מוגדרות - הפרעה אובססיבית קומפולסיבית ודיכאון קליני (מז'ורי). לשתי המחלות האלו יש בסיס פיזיולוגי ויש תרופות (וטיפולים נוספים - כמו טיפול קוגניטיבי וביהוויוריסטי) שמטפלות בהן בצורה די מוצלחת.
אגב, שתי המחלות האלו לא יכולות להוות תירוץ להתנהגותה. שתיהן מקשות מאוד על החיים, אבל לא משבשות את בוחן המציאות או את האבחנה בין טוב לרע, התנאים ל''אי שפיות''. ומאחר ויש דברים שאמרה על אנשים שאני ואחרים יודעים בוודאות שאין להם שום קשר לאמת, אני לא רואה שום סיבה הגיונית למה לא לפקפק בסיפורי ילדותה. מה שהיא עשתה לאנשים אחרים, היא עשתה מתוך רוע צרוף, שאינו קשור בשום צורה למחלות הנפש שלה. ויש לזכור, שבצד השני של הרשת עמדו אנשים שנפגעו ממנה קשות, שסבלו ממנה עמוקות, או בקיצור - גם כן, בני אדם.
לא רק שקראתי ספר אחד בפסיכולוגיה, יש לי תואר ראשון בפסיכולוגיה ועבדתי שנה שלמה עם חולי נפש במסגרת עמותת אנו''ש, וכל מה שכתבתי, כתבתי על סמך ניסיוני בתחום.
בקיצור, מה שאת אומרת זה שנכשלת כישלון טוטלי במבחנים, ובאנו''ש שמחו מאוד להיפטר ממך (את זה ניתן להבין מהדברים השטותיים שכתבת למעלה, שכל מי שיפתח DSM או ספר פסיכולוגיה יבין מיד את מופרכותם). למדתי עם אנשים כמוך, שמייצגים את הגישה הכי מתנשאת ביקום, וגורמים לסבל בקרב המסכנים שאתרע מזלם לקבל אותם כמתנדבים. לרוע המזל, לחוגים לפסיכולוגיה והגישה ה''מדעית'' שלהם אין דרך טובה לסנן את הדברים האלו.
זה פשוט קשה להאמין. את טוענת בעצמך שהכרת את הדברים שכתבה הבחורה - לא את הבחורה אפילו, 3 ימים לפני שהתאבדה, אבל זה לא מפריע לך לספק ניתוחים מלומדים של העניין שלה, בלי להתייחס לצד השני של הנפגעים ממנה, ועוד גיבוב של שטויות על חולי נפש. את למעשה מזכירה לי אנשים בשנה ראשונה של תואר ראשון בפסיכולוגיה, שמסתובב להם הראש מכל הבורים ששואלים אותם ''נו, אתה יכול לתת לי ניתוח אישיות''. בגלל אנשים כמוך אנשים טובים באמת חוטפים את הבחילה ולא ממשיכים בתחום.
ואת מדגימה יופי בדיוק את סוג הטוקבקים שדיברתי עליהם, המתנפלים, המרושעים, המשמיצים, המניחים הנחות ובונים עליהם מגדלים.
הנה כבר הנחת שאני לא קראתי אף ספר פסיכולוגיה, ולאחר שהבנת שזה לא נכון את מניחה שזרקו אותי מאנו''ש (למעשה שוחררתי עם המלצה חמה), אבל זה לא מפריע לך להשמיץ אותי ואת מכירה אותי פחות מ-‏3 ימים, את ''מכירה'' אותי יום אחד!
לכך בדיוק התכוונתי, וזה בדיוק היחס שקיבלה רפונזל, את לא מסכימה לדעתי וזה הופך אותי לאויבת המרה ביותר שלך אחרי שתי דקות? לא איכפת לך להשתלח בי ולקלל אותי, כי את לא צריכה לשאת באחריות למעשייך, אנחנו לא ניפגש פנים אל פנים ואת לא תצטרכי לעבור למדרכה השנייה כשתראי אותי, כמה נוח.
קצת דרך ארץ!
אני הסתכלתי על הבלוג של רפונזל יותר משלושה ימים. היא היתה אשה מפחידה מאד ואלימה מאד ואני לא צריך תואר בפסיכולוגיה כדי להבין למה כ''כ הרבה אנשים פחדו ממנה.
מציעה להפסיק להתפלפל בענייני מדע, אקדמיה ופיסכולוגיה.
מה עם ''סתם הומניות, אינטואיציה נשית, רגשות אנושיים, אנושיות בכלל?
האם באמת צריך תעודות אקדמאיות כדי להחזיק בדיעה וכדי להיחשב ''אנשים טובים באמת''? צר לי מאוד עלייך.
זכרי שהשכלה אינה בהכרח חכמה ובטח שלא מוסר.
קצת אמפתיה בחברה שלנו לא תזיק, זה הכל. כולנו היום חזקים, אבל בקלות יכולים למצוא עצמינו בצד השני יום אחד.
רוית, הוצאת לי את המילים מהפה. המקרה של רפונזל מטריד את מנוחתי לא בגלל או בזכות שסיימתי תואר כזה או אחר, אלא כ''סתם'' סיפור של אישה חולה מאוד שנפלה בין הכיסאות, ככל הנראה נוצלה עקב מחלתה (שהרי כ''כ קל לפטור את כל העניין ב''היא בעצמה אומרת שהיא חולה, מה היא ממציאה דברים על הפסיכולוג'') ובמקום למצוא מילות ניחומים ברשת, מצאה גידופים ונאצות, שעכשיו מופנות כלפי אלו המגינים אלה, כגון canna.
קצת צניעות וחמלה לא תזיק לך, ''אחת''.
כל פסיכולוג ופסיכיאטר ותיק נופל מדי פעם קורבן להצקות מצד חולי נפש שהחליטו שיש להם חשבון אישי איתו. דודה שלי מאוימת שנים ע''י משוגע כזה והיא לא עשתה לו כלום. כמו רפונזל גם לזה יש רשימה של אנשים שהוא מאיים עליהם כבר שנים. לא עושה להם כלום אבל זה מפחיד.
תגובות כמו שלך, גברת ''אחת'', מאששות את טענותיהם של כל אלה שאת עונה להם. ''כשלון טוטלי'' ''שמחו להיפטר ממך''. אין לך דרך פחות כוחנית ורעה להביע את אי הסכמתך, וכנראה שפגעת כבר בחייך בלא מעט אנשים, ובחירתך לבחור בטענה הגנטית להסביר כל דבר, בשבילך היא אינה אלא דרך נוחה לנקות את מצפונך, מפני שכך ''את אינך אשמה שהם ככה''.
את בחורה דוחה, מגעילה, מתנשאת, יהירה ורשעית. ענית למישהי שאת לא מכירה, שכתבה פה את דעתה (בין אם היא מגובה בקרדיטים מקצועיים ובין אם לאו).
מבלי לדעת שום דבר עליה, החלטת שהיא נכשלה במבחנים וששמחו להפטר ממנה, האשמת אותה בהאשמות מגוחכות, הכפשת אותה אישית ומקצועית, הבעת מידה עצומה של לעג וזילזול - ולא ניסית אף לא לרגע קט לזכור שמולך נמצא בנאדם אמיתי ולא ''ישות וירטואלית''.
את ללא ספק מוכיחה את טענתה המקורית, שבאינטרנט אנשים אומרים דברים שבמציאות לא היו מעלים על הדעת לומר.
אז הנה, גם אני הצטרפתי לעדר וחיוויתי עליך את דעתי המנומקת במילים ברורות ובאצבעות זריזות ומוכות רשף. איך זה? כיף??
אני מודה ומתוודה שאין לי כל הכשרה פורמאלית בפסיכולוגיה, אבל הרושם שלי כצופה מהצד היה שאם מירב מודעת לבעייתה ואם התנהגותה מעידה על כך שהבעייה עדיין קיימת, היא זקוקה לטיפול.
לגבי התוכן של דבריה: כמו בהרבה מקרים אחרים, אני מניח שהאמת נמצאת היכן שהוא באמצע הדרך שבין סיפוריה לבין תחושותיה. כלומר, שבחלק מהסיפורים קיים גרעין עובדתי אבל בחלקם האחר נבעו התחושות שלה - שתורגמו בדיעבד להאשמות - מפרשנות מוקצנת של דברים שנאמרו לה או של חוויות שעברה.
להערכתי, לפחות, השיח האינטרנטי סיפק לה מטרה טובה לקום עבורה בבוקר. זהה נשמע קצת מוזר כשזה בא לתאר את מצבה של אם לשניים, אבל עובדתית גם כאשר היא ספגה אש וגופרית מפי הטוקבקיסטים למיניהם, תהיה זהותם אשר תהיה, היא לא נרתעה מהמשך ההתכתשות. היא לא יכלה בלי זה, אבל הבידוד ההולך וגובר הביא אותה, לדעתי, לתחושה שכלו כל הקיצין.
טענתי היא שיש משהו מאוד מסוכן בצורה הזאת של תקשורת. משום שאם מירב היתה מבקשת תמיכה ואהדה בקבוצת תמיכה של למשל נפגעי נפש (מאילו שתמיד בקומדיות רואים שכאשר האדם מסיים לספר את סיפורו כולם מוחאים לו כפיים) סביר להניח שהיתה מקבלת הרבה חום ואהבה.
הבעיה שהיא חיפשה את התמיכה הזאת ברשת, והיא לא היחידה, ומה שקורה זה שבמוקדם או במאוחר כל אחד הופך לשק איגרוף של מישהו שנכנס בו ומדרבן אחרים לעשות כמוהו, עד שזה יכול להגיע ללינץ' ממש.
למה אנשים מתנהגים שונה כל כך בטוקבקים ודומיהם מאשר הם מתנהגים ביום יום? למה הם מרשים לעצמם לפגוע, לקלל למעוך בנאדם בלי שום גבולות, דבר שלא היו מעיזים לעשות פנים אל פנים? בגלל היכולת להיות אנונימי (כמו ''האחת'' הזאת שלא הזדהתה), בגלל שאתה יכול להמציא דברים שאחרים מתייחסים אליהם אחר כך כעובדות, בגלל שאתה לא רואה את הפרצוף של מי שעומד בצד השני, וההורים שלך לא מכירים את ההורים שלו.
''כשקראתי את הבלוג שלך קיבלתי את הרושם שאת אדם שנמצא במלחמה 24 שעות ביממה. יכולתי לתאר אותך שוכבת לילות במיטה, בוכה דמעות של זעם אל תוך הכרית ומקללת את כל האנשים שפגעו בך באותו יום.
הרושם האלים שמתקבל מהטוקבקים ברשת הוא מטעה, בגלל ההתקבצות של קולות דומים למקומות תוכן דומים. בעולם האמיתי, בתור לבנק את לא רואה שלושים גזענים תוקפים ארבעים שמאלנים, וגם לא מאה שוביניסטים מול מאה פמיניסטיות, שכל אחד מהם צועק במלוא גרונו. ברשת כן, מפני שכולם נכנסו לכתבה בנושא הרלוונטי.
בחיים האמיתיים את תשמעי את החבר'ה האלה מדברים בדיוק אותו הדבר, רק שזה יבוא בטפטוף, כל אחד לחוד, והוא ימתן את דבריו כי אשתו מקשיבה והיא נגד X או Y, או כי מקום העבודה שלו תלוי בזה. אבל זה לא אומר שברשת מתגלה אופי שונה של האדם. זה אותו זבל :-) הכתיבה האנונימית פשוט מקצינה קווי אופי קיימים, שבעולם האמיתי ודאי היו מתגלים - אבל כעבור זמן, יותר במתינות וכולי.
במשך כשנה נכנסתי לבלוג שלה מדי פעם. בהתחלה הוא היה די מעניין וכמעט ''נורמלי''. בנוסף לעניינים האישיים היא כתבה בו גם רשימות אינטלקטואליות מוצלחות למדי שנושאן היה אנטי-פסיכולוגיה. דומני שהיא אפילו לא התלהבה אז להגדיר את עצמה כחולה. במישור האישי היא הרבתה אז להאשים את הכת הנקראת פסיכיאטריה במה שקרה איתה (''הכת הנקראת פסיכיאטריה'' זה ניסוח שלי, שמסגיר את השקפתי). מצד שני אפשר היה להבין שהיא כל הזמן בחיפוש ''טיפולים''-''תרופות''-''שיחות'', ותולה בזה את רוב אם לא את כל תקוותיה. כלומר גם בעניין זה היא היתה חסרת יכולת לגבש השקפה כלשהי, למרות התמצאותה הרבה. במהומת האשמת הבלוגים מטאטאים את חלקה של הכת הזאת, שלאורך רוב חייה הבחורה הזאת היתה בחסותה, שלא לומר בשליטתה.
אין לי מושג מי את, אבל התגובות שלך כתובות יפה, למרות שבקושי מצאתי בהן נקודות להסכים איתך. הסכמתי לחלוטין עם הפיסקה שמתחילה במילים ''למה אנשים מתנהגים שונה - - ''. אתר שיאסור על שימוש בשם בדוי (ואין בעיה טכנית בכך) יחול בו שיפור רב – ה''תרבות'' הזאת כולה עשר שנים – זה טיפשי להתייחס אליה כאל מקובעת. וההיתר להשתמש בשם בדוי הרי נובע במידה רבה מבצע מסחרי. כתבתי פעם באיזשהו מקום שביום שייכחדו יערות הגשם אז Ynet יתחיל להתנהג בדיוק כמו שהיום ''ידיעות אחרונות'', לגבי טוקבקים ובכלל.
יחסו של כל חולה לתרופות הפסיכיאטריות האלה הוא אמביוולנטי. אם היית יודע מה התרופות האלה עושות לגוף היו סומרות שערותיך.
זה כמו להיות בין הפטיש לסדן, אם היית שואל אותי מה אני מעדיפה, התקפי פרנויה/זעם/דיכאון או תרופה שתגרום לי להשמנה מטורפת, לבעיות חניכיים והתרופפות שיניים, להצמחה של שערות על החזה, והיווצרות של חלב כמו אישה מניקה (בגלל שהרבה מהתרופות הן הורמונליות) שלא לדבר על הרס האיברים הפנימיים, גם אני הייתי מתקשה לגבש השקפה כלשהי.
אחת הסיבות שמדרבנות ומסעירות אנשים להיות רעים בד''כ קשורה לתופעת העדר, זה מלבה יצרים ונותן תחושת עוצמה מפחידה לאו דוקא האנונימיות.
דוגמה טובה לכך היא התנהגות ישראלים בטיסת אל על - לא יאמן! עומדים ליד המטבחון כמו במסיבת קוקטייל (גם 5 שעות רצופות) ושותים כל הדרך, ברמה שהדיילת לא יכולה לעזוב את הבר כדי להגיש שתייה לנוסעים ''רגילים'' כי אז היא אומרת ישחיתו ולא ישאירו דבר בארונות.
היא לא לקחה לעצמה שום קרדיט. הפוסט שלה מתחיל במילים ''סיפור על בלוגרית שקראתי והחלטתי לשתף אתכם'', ואחר-כך מופיע ציטוט במרכאות. היא מעולם לא אמרה שכתבה את הדברים בעצמה. ביקשתי להוסיף אצלה תגובה עם הפנייה לכאן, אך היא אמרה שהיא מעדיפה לא לחשוף את שמה של מירב על-מנת שלא להמשיך ולפגוע במשפחתה. הלוואי וכולם היו מגיבים כך.
הרם את הכפפה שהשלכת בפני הבלוגספירה, שעדיין עסוקה ברובה באבל, או ברחמים עצמיים נוטפי מעט צדקנות. אני מקווה שאכן יתפתח דיון כזה בכל ענן דיון רפונזל שמתרומם עכשיו למעלה, וזה נראה לי מקום טוב להתחיל. בקיצור, אורי, עם כל ההבנה לזה שאתה עובד קשה ויש לך חיים, אני מבקש ממך שתמשיך.
אני מנסה להבין כמה דברים אם מותר לי..
מעלי כותב איזשהו איש שמקבל את גישת הכותב שאני דוחה בשתי ידי, אולי בגלל שהוא ערס פואטי .
מתחיל הכותב בבחילה לא מוסתרת מסגנונה של רפונזל ונראה בעליל שהוא דווקא כן מכיר את אלה שפגעו בה , אחד מהם אפילו פואטי מספיק להמשיך פה ברמיזות שהקו המתנשא והפטרוני של הכותב הוא הקו הראוי , היא אשמה אף אחד לא אשם מלבדה היא הביאה על עצמה את כל מה שקרה לה , נו ומה נותר בעצם מלבד מילמולי צדקנות .
אחד מחובר לשני מקושרים ועוד איך מקושרים בבליל עדרי מוכר וישראלי , הרי הכותב לא טורח אפילו להסתיר את הקשרים שלו לחלק מהאנשים שפגעו בה , אולי הוא מאמין בכנות שהיא גוזמאית , אולי .. והרי היא חולת נפש והטענה הכי מזעזעת שלה שבגלל שהיא חולת נפש הפקירו אותה והנה בכתבה הכותב ממשיך בקו המתנשא שלו אבל הוא יודע גם שהיא לא יכולה להילחם על הצדק שלה- נו היא מתה , מילכוד כזה , ואפילו דרך ארץ אין מספיק לכותב המהוגן שלנו שיודע בשפתו ''המאופקת'' להיות נבזה כדבעי .
ההתחלה של הכותב כבר חורצת את דינה , הוא מר קציר לא אוהב את סגנונה ..נו באמת נו ...כאילו הוא נדרש לביקורת ספרותית על הכותבת המבריקה הזו , זה לא כוס התה שלו בהמשך בא לעודד אותו אותו ערס שגם יודע לכתוב בשפה בוטה כשלעצמו והוא בטוח לא מיותר והוא גבר אז לו כן מותר להיות בוטה האופק התרבותי של מר קציר הרי מתיר רק לגברים ''בוטות'' הנה הפואטי הרי ידוע כסמל ה''איפוק המעודן'' , משום מה נראה שהם מכירים , שיש להם היכרות , וזו לא כתבה אובייקטיבית והסקירה היא די כיסוי תחת לכמה מהחברים של הכותב.
מר קציר האישה מתה , אתה שמכריז על האיפוק המהוגן והמלומד שלך לא מצליח שלא להתנבז על גופתה וזה לא יכול להיות שאתה לא מודע להפקרות של הכתיבה המאופקת שלך, היא לא פה להגן על עצמה!
אתה וכל איש רשאי לאהוב ולא לאהוב אותה זה פייר ככה זה , אין ספק שהיא פגעה בהרבה אנשים אבל אתה כאיש המעיד על עצמו שהוא הגון נכשל כאן כשלון גדול , היא הרי לא יכולה להגן על עצמה , המוות שלה הוא מוות מקוון , ויכול להיות שזו בעיה בפני עצמה , מדוע אינך מסוגל להפגין איפוק ב- מותה אלוהי האיפוק הכניעו אותך דווקא כשהיא לא פה להגן על עצמה ? דווקא כשהיא אילמת בעל כורחה אתה מצטרף לחגיגה בסלידה התרבותית שלך?
מדוע אתה מנסה נסיון שקוף ליצג פה מי שכנראה יש להם אולי במידה בלתי ידועה יד כלשהי במותה , או לפחות היו אוייבה המרים במידה ידועה כזו או אחרת , הדברים די מקוונים ומתועדים.
אתה בטוח שכל מה שסיפרו לך נכון?..אתה הרי לא איזה תמים שלא הכיר את הנפשות הפועלות זה לא שאתה מהאו''ם או משהו כזה.
ומי יודע מה האינטרסים שמניעים את הכתיבה הזו שלך שהיא סוג מעודן של שובניזם עם פטינה שכלתנית כביכול וניחוח של השכלה נאורה שהיא בעיקרה מעשה נכלולי על קברה של מי שאתה סולד ממנה .
עכשיו מסתבר אפשר להבין איך אנשים נורמטיבים עם מדי חיל אויר אנסו ילדה בת 12 , אפשר להבין גם למה זה הפך נורמטיבי.
והטענה של רפונזל כי בגלל היותה חולת נפש השאירו אותה ללא הגנה בזו לה במקום לעזור לה היא צודקת הו כמה שהיא צודקת , זעקתה צודקת כי עובדה שגם במותה ממשיכה הבחישה והטלת אשמה בה .
אולי נעצור פה ...ונחשוב מה להבא מוטל עלינו כאנשים ''מאופקים'' לעשות ולא להתבצר בצדקנות המאוסה שאתה מר קציר מתבצר בה .
אגב , אין לי שום קשר ל רפונזל , מלבד היכרות עם כתיבתה , נתקלתי בה בישראבלוג והכתיבה שלה בעיני היא כתיבה מבריקה ומיוחדת .
אני עדיין מנסה להבין מהי ''הפקרות של כתיבה מאופקת'' או כל השמצה אחרת שכללת בטקסט שלך. לגופו של עניין, איש מבין אלה שעליהם כתבה רפונזל אינו חבר שלי או משהו מעין זה. אם ברצונך לתקוף אותי יהיה עליך להוכיח את דבריך. אחרת, אינני מבין מה הטעם במריחת השמצות פרועות מעין אלה. אם ''הדברים הם די מקוונים מתועדים'' את מוזמנת להביא לכאן את אותם הדברים המעידים על כך שאני מגינם של אויביה. אם אין לך הוכחות מעין אלה, אנא אל תטרחי לשהאיר האשמות נאלחות כאלה. הן תימחקנה לאלתר.
תודה על המחמאה, גדי.
בהקשר של ההתלהמות בטוקבקים אני יכול להביא עדות ממקור ראשון. ניהלתי פעם בלוג שההתנהלות שלו הייתה בעלת מאפיינים מעניינים כלשעצמם: לתחקירים שעשיתי בתחומים החביבים אלי (היסטוריה, ספרות, אני מניח שמי שקורא אותי מכיר את ההעדפות שלי) הגיבו מעט מאוד גולשים. לפוסטים שהעליתי בנושאים אקטואליים - בעיקר כאלה שהיו קשורים ליחסים בין המינים - היו תגובות רבות יותר, שחלקן הגדול התבטא בגידופים ובהשמצות. הואשמתי בדברים מטורפים, כאלה שמעולם לא ידעתי על קיומם - והכל, כמובן, בעילום שם. יכולתי, כמובן, לסגור את התגובות ולהיאטם, אבל אז הייתי מאבד את המימד האינטראקטיבי, שהוא חלק מהקסם המושך כל כך ברשת, בעיקר בעולם הבלוגים. מצד שני, התגובות הללו הכאיבו לי וכשניסיתי להתמודד עימן עניינית התברר לי שאני מבזבז יותר ויותר זמן על השטויות הללו במקום לעסוק בתחקירים שלי. כשמחקתי תגובות עוינות ומשתלחות הושמצתי עוד יותר. במלים אחרות, סביבת הבלוגים הספציפית ההיא לא כל כך רצתה לראות בלוג עם אינפורמציה מעניינת כמו שנהנתה לראות בלוגר מושמץ.
זו הסיבה העיקרית שהעדפתי לצאת מאותה סביבה ולעבור לבלוג עצמאי, כזה שאינו מחוייב לשום פלטפורמה המונית. פרדוכסלית, זה בדיוק מה שניסתה מירב לעשות. ההבדל בינינו הוא שלי אין אובססיה להעלות באתר שלי את כל בעיותי האישיות ולנסות למצוא בהן אשמים מקרב הסביבה האינטרנטית שלי. אין לי בעייה לפרסם פוסטים שיזכו לתגובות מעטות בלבד, ואני משתדל מאוד שלא להפר את פרטיותם של אנשים כאלה ואחרים - ועד עתה, דומני שעמדתי במשימה הזו (כולל מה שנוגע למאמר הספציפי הזה).
נדמה לי שהבלוגוספירה זקוקה לסוג של משמעת עצמית מוסכמת, קונסנזואלית, בנוגע לכללי הבסיס שלפיהם היא אמורה להתנהל. דהיינו, ללא השמצות חסרות בסיס, ללא פרסום פרטים מזהים מבלי שננקטו קודם לכן הליכים פורמאליים נגד המושמץ וכן הלאה. אין דרך אפקטיבית להבטיח את קיומם למעט קבלתם על ידי הבלוגרים והקאה של מי שיעדיף לפעול בדרך פוגענית ותוך חשיפת פרטים אינטימיים במיוחד על יריבו.
אל תדאג, עודד. ההיסטוריה תשוב ותתפוס כאן את מקומה הראוי. אבל אינני יכול פשוט להתעלם מאירועים כאלה רק כדי לקדש את תחום העניין המרכזי שלי.
מי המחליט מהיא דרך פוגענית ?
אני חייב להודות שזו פעם ראשונה שקראתי את הבלוג הזה ולצערי בנושא כה טרגי. אין לי כל קשר לאישה הזו ואני לא אתיימר להיות פסיכיאטר או פסיכולוג אבל הסיפור נגע ללבי. יש הרבה אנשים בקרבנו שנושאים צלקות וקשה להם להתמודד עם חיי היום יום. אנו יכולים רק להבין עד כמה החיים יפים ולהיות שמחים בחלקנו ובאושר שיש לכל אחד מאתנו. הריצה לעושר והמרדף האינסופי משכיח לאנשים כמוני שלפעמים כדאי קצת לעצור ולהנות מהדרך.
בכל מקרה אורי קציר כל הכבוד באמת אתר מדהים ואני שמח שנחשפתי אליו.
תודה, BS. הסמקתי.
דדוקא בשל ההכרות הוירטואלית שיש לי עם אתרך זה מכבר, והידיעה שאתה אדם הגון, אני יכול לאמר לך ישירות שאתה טועה. אתה מביע סלידה, אתה מביע עמדה, וזה לגיטימי וזה זכותך.
כמו שאתה טועה, גם אני עשוי לטעות. מדהים אותי איך שני אנשים קוראים ועוקבים אחרי אותה פרשה, ומגיעים למסקנות הפוכות. אולי כי אחד נתפס לאינטואיציות ולסגנון דיבור, ואחר לדברים אחרים. אין לדעת.
בכל מקרה ההכרות שלי עם המקרה יותר עמוקה אפילו משלך. לא אנסה לשכנע אותך, עייפתי מהפרשה ואני עדיין כואב אותה.
המקרה מצביע על שינוי כללי המשחק: כל אחד הוא עיתונאי, כל אחד הוא עורך, מוציא לאור, עורך אחראי. אין דין ואין דיין. עד שלא יהיה פתרון טכנולוגי המדיה ככלל היא המערב הפרוע החדש.
כל כך אני בעד מה שהיא אומרת שם בקישור.
אולי אני טועה. אני לא מוציא את זה מכלל חשבון. אבל הרי אתה יודע, תראזימאכוס, שהמציאות מתפרשת באופן שונה אצל כל אחד ואחד. אם זה מאזן אצלך את התמונה, אני יכול לומר לך שגם סגנונם של חלק מתוקפיה של מירב מעורר אצלי סלידה וגועל, ואני לא מסתיר את זה.
אני מודה שמלבד קריאה של המתחולל ברשת אין, ולא הייתה לי, היכרות עמוקה עם המתרחש. כפי שאמרתי, אין לי שום קשרים חבריים עם השמות שהיא הזכירה או עם מי מחבריהם (אגב, אינני שופט אנשים לפי רשימת חבריהם, כל עוד הם מכבדים את כללי ההתנהגות ואת תרבות השיח אצלי. הערס הפואטי איננו חריג בעניין זה). בטקסט שלי השתדלתי לתת ביטוי לשתי העמדות - גם זו שמצדדת במעשיה של מירב (או לפחות מפרטת חלק מהרקע העובדתי לכך) וגם זו שמבקרת אותה. אני מודה שאני לא סובל אלימות מילולית ברשת, ולא משנה מאיפה זה בא ומה ההצדקה לכך. הייתי מת לראות ישראלים שמשתמשים קצת יותר באנדרסטייטמנט הבריטי במקום בהטחת גידופים וניבולי פה.
אני יודע, תראזימאכוס, שאחד מכללי המשחק שלי הוא להימנע מלהוציא פרטים אינטימיים על אנשים שאני מכיר, בעיקר דרך הרשת. הפצת שמועות ברשת היא עניין פשוט למדי, ודווקא בשל רגישותו ראוי להיזהר בו. מירב עברה על כל כללי המשחק הזה, וגם אם הדבר בא מתוך יאוש עמוק ותחושה של אובדן דרך הוא אינו מוצדק כשלעצמו בשום צורה ואופן. יש אלף ואחת צורות להתמודד מול בעייה של פסיכולוג שאישה סבורה שהוא הטריד אותה מינית, החל מתלונה במשטרה וכלה במוקד לנפגעות תקיפה מינית. יש אלף ואחת צורות להתמודד מול גבר שאישה אינה רוצה עוד בקשר עימו. אפשר גם לעזוב ולהמשיך הלאה. מירב קידשה את הנקמה. והגם שהיא ספגה לא מעט בעצמה, קצת קשה להתעלם מזה.
אני לא חושב שהיא האשמה הבלעדית במה שקרה כאן. פיהם של חלק מהבלוגרים (ובמידה רבה, אם יסולח לי, הבלוגריות) הפיק לא מעט ארס ביחס אליה ואני מאמין שהם פגעו בה בכוונה. אביבה עמדה כאן על הדינמיקה של מתקפה קבוצתית שצוברת תאוצה בשל העוצמה הטמונה בתגובה רשתית ובמנגנון השרשרת של תגובות נגד. אני מסכים לכל מילה. אני חושב שנקטו מולה סגנון מכוער ודוחה. אבל זה לא הופך את האאוטינג שהיא עשתה לשונאיה לכשר יותר.
אני מבין שסגנון של מישהו דוחה, אבל לפעמים אדם יכול להיות וולגרי אבל איש אמת, או רהוט, מנומס, אבל חלאת אדם פתלתלתה. זה הטבע האנושי לשפוט גם על פי סגנון, אבל זה טעות לדעתי, עדיף לנסות להביט אל מעבר, למהות.
מירב נהגה בחוסר אונים והשתמשה באווטינג כמוצא אחרון. היא היתה במשטרה והתלוננה על הפסיכולוג, אבל הבינה שאין לאל ידה לעשות כלום, שלא יקבלו תלונה של חולת נפש. לא היתה לה ברירה והיא חשפה את שמו רק בלית ברירה, כדי להציל מותקפות אחרות של הפסיכולוג. מונח לפני מכתב של מותקפת אחרת של אותו פסיכולוג, עודדתי אותה לפנות למשטרה. מה לעשות, הן מעדיפות שלא להתלונן.
ומה עם כל האנשים שלא עשו לה כלום שנחשפו קבל עם ועדה?
אני לא רוצה לנקוב בשמותיהם שוב, אבל היו לא מעט כאלה.
יש כאן משהו שלא מסתדר לי כל כך. באחד הדיווחים שלה היא מספרת על כך שבעקבות תלונה שהגישה הגיעו שוטרים לביתה, אבל גורשו משם על ידי בן זוגה. כלומר, היא עצמה מעידה על כך שהמשטרה התייחסה לתלונתה ברצינות רבה יותר מכפי שהצהירה לאחר מכן.
אני לא בטוח שיש לנו את הכלים לקבוע מי צדק ומי לא. אל תשכח שרוב עימותים שניהלה מחוץ לרשת היו בסיטואציה של אחד-על-אחד. במצב כזה קצת קשה לקבוע מי צודק. יותר קל לקבוע למי קל יותר להאמין. בנוגע לפסיכולוג, הרי שאם רצתה לפעול נגדו היו פתוחות בפניה לא מעט דרכים אחרות. היא יכלה לקחת עורך דין ולבדוק את האפשרויות העומדות לרשותה, החל מקובלנה לאיגוד המקצועי שבו הוא חבר וכלה בהגשת תביעה אזרחית נגדו. אבל מירב בחרה באופציה של חיסול חשבונות ולא של עשיית צדק.
חשוב על זה רגע: אחד הקרבות המרים שניהלה מירב הייתה בניסיון להוריד את הבלוג של אותו פסיכולוג מהאוויר. במקרה הספציפי הזה אותו בלוג ישב על פלטפורמה שלבלוגר לא הייתה שליטה מוחלטת על ניהולה. באותה מידה יכול היה אותו בלוגר לבנות בלוג בפלטפורמה אחרת, אולי אפילו כזו שאינה מצויה בישראל ושהיא קצת יותר עמידה ללחצים של דעת הקהל האינטרנטית בארץ הקודש.
עם כל האהדה למצוקותיה של מירב, אאוטינג אינו פתרון לגיטימי בשום צורה. המונח הזה יכול להיות בקלות מפלטו של כל נוכל. פלוני יכול בקלות להפיץ שמועות שאלמוני הוא רמאי, גנב, רוצח או פסיכופט - והרשת תאמין. מי לידך יתקע שמדובר בדיווח אמת?
אינני מכיר את סיפורה של אותה בחורה שעליה אתה מדבר, אבל אם יש לה טענות כלפי אותו פסיכולוג קיימות דרכים להביאן לטיפול גם ללא יציאה למסע צלב ברשת. כדאי לה לבחור בדרכים אחרות. היא תגלה שהן לא בהכרח פחות אפקטיביות.
יום-יומיים לפני ההתאבדות שלחו בלוגרים משטרה לביתה. זה לא אותה המשטרה שטיפלה בתלונה שהגישה כמה חודשים קודם לכן, על אונס.
עקבתי מקרוב אחרי הבלוג שלה, מתחילת הדרך. אני מכיר את הסיפור היטב. מעט עייפתי מלחזור על עצמי, אם תגשש בבלוגים אולי תמצא תשובות לחלק מהשאלות שאתה מעלה. אולי אכתוב פוסט סיכום משלי. אבל אני אומר לך שאתה טועה ובגדול, עד כמה שאתה סומך על המהימנות שלי.
מה שאני קורא אצלך, וגם אצל אחרים, ממחיש לי את הפער שנוצר ככל שאתה מתרחק מהבלוג, כמו שמועה שפורשת כנפיים ותופסת חיים משלה, ואמת משלה, עד שלא נותר זכר עם האמת המקורית. לכן זה מקומם אותי, איך שרבים תופסים את מה שהיה לעומת איך שאני ראיתי את הדינמיקה מקרוב, מתפתחת בזמן אמת. הכל נעשה בתום לב כמובן.
היא לא הגישה תלונה על אונס אלא על הטרדה, אם היא בכלל הגישה תלונה. וזה לא היה לפני כמה חודשים אלא במהלך החודש האחרון.
אני רוצה לציין בתחילה שאני זרה לסביבה זו ולא מכירה את הנפשות הפועלות.
לאחר שנחשפתי אל המקרה קראתי קישורים שונים אל הדברים שכתבה רפונזל וכתבו אליה ועליה. אני מניחה שנחסכו ממני הדברים הקשים שכתבה מירב כיוון שכמה אנשים התבטאו לגביה כרעה ומפלצתית, עם זאת, את רוח הדברים נראה לי שתפסתי.
אני כותבת כדי למחות ולהתריע על הקלות שבה אנו משמיצים ומתירים את דמו של אדם שלא נוהג לפי הכללים המקובלים עלינו. כל הדיון הענף שהתפתח כאן לגבי טיב מחלות הנפש שלה- היו או לא היו, השפיעו או לא, מצדיקות או לא.. כל זה חושף את האטימות שלנו כחברה. איש מבין הכותבים לא חווה אירוע נפשי כזה או אחר- לפחות על פי מה שהוצהר כאן. ובכל זאת אנשים ממהרים לשפוט בחומרה אשה שסבלה עוולות ובמקום לשתוק ואולי להושיט את הלחי השנייה, בחרה- שומו שמיים- להשתמש בכשרון הכתיבה שלה כדי לנקום במי שעשה לה עוול. איני יודעת מהו טיב היחסים שלה עם הוריה ובני משפחתה, אני יודעת להגיד שמקרבה שלי למקרים שונים של התעללות הדברים שלה לא נשמעו מופרכים, להיפך.כך גם לגבי המטפל, נקודה שחוזקה ע''י הקישור שתרם כאן תרזימאכוס.
אני מפנה את הקישור הזה אליך, כיוון שיש לי הרושם שבעיני עצמך אתה ''בסדר'', לכאורה, הבאת את שני הצדדים וייצגת מספר עמדות בנושא, ובכן, לדעתי, זה לא כך. דרך ההצגה של הדברים שלך רחוקה מלהיות אובייקטיבית, גם אם לא לכך כוונת. אתה עושה שיפוט מחמיר של מירב ויש לי הרושם שהגורמים האחרים שהיו מעורבים בפרשה יכלו להגן על עצמם טוב ממנה.
מאוד חשובה ההקפדה שלך על האתיקה הבלוגית ועל אי פרסום פרטיהם של אנשים, אבל, נסה לשאול את עצמך כיצד היית נוהג אילו היית נמצא בחברה שבה הכוח היחסי שלך הוא נמוך וזעקתך עוברת ללא התייחסות. אם כל מה שהיה לך לעשות נגד מי שחטא כלפיך ועשוי להתעלל באנשים נוספים הוא לעבור על חוקי האתיקה ולפרסם את שמו, האם הלאו שלך הוא עדיין מוחלט כל כך?
אנשים, גלו סבלנות וסובלנות, זה נשמע כמו עצות ניו אייג' בשקל, אבל החברה שלנו צריכה את זה כל כך!
זה באמת נשמע כמו מישהו שלא מכיר את הסביבה ואת מה שמתרחש בה.
אחד אחד בבקשה. ''אובייקטיביות'' הפכה להיות מטבע לשון שהוא שם נרדף לאי-הבעת דיעה. ובכן, אני מביע את דעתי. השאלה אם את מחפשת ''אובייקטיביות'' אם לאו אינה מטרידה אותי כהוא זה. לא כל דבר ראוי שיתייחסו אליו באהדה, כולל סגנון הביטוי של מירב ושל יריביה ברשת.
הלאה. זעקתה של מירב זכתה לכל התייחסות אפשרית. אני מזמין אותך לעיין בבלוג שפתח בעלה ושבו הוא מביא את רשימת הטיפולים שהיא עברה ואת סוללת המומחים שראתה. היא מרשימה, ללא כל ספק. הייתה לה גם משפחה (שהיא הקימה) תומכת, עם בעל אוהב ומבין ועם שני פעוטים שהיא אהבה בכל ליבה. היא ניהלה כמה וכמה בלוגים ובהם סיפרה בחופשיות גמורה על בעיותיה הנפשיות. הנקמות שלה לא היו רק באלה שטענה כי הרעו עימה אלא גם כלפי בלוגרים שפקפקו בדבריה וכלפי בלוגרים שהעיזו לקיים קשרים עם בלוגרים שפקפקו בדבריה. אם את סבורה שזעקה לגיטימית כוללת את הצורך לשטום את מי שמעז להיכלל ברשימת הקישורים של שנוא נפשך, אני מפקפק בשאלה אם יש לך בכלל שיפוט סביר של הסיטואציה הזו.
למען האמת, ''מסתכלת'' ניסחה את הדברים בצורה נהדרת.
לא נכון יהיה להיתלות על האגריסיביות של מירב כתירוץ להתעלם מהזעקות שלה, שהיו צודקות - אולי בחלקן אולי כולן.
''הנקמות'' שלה אינן נקמות אלא דיס-אינפורמציה שמפיצה שרשרת המקורבים של האנשים שפגעו בה. מי שרצה להתרחק ממנה, התרחק, לכל היותר ספג מילת ביקורת, ביטוי אכזבה פומבי לגיטימי, זה לא ''נקמה'', זה לא ''משטמה''.
למעשה אין נקמות, יש לקיחת החוק בידיים (קרי פרסום שמות תוקפיה- לטענתה) במקרים הבודדים שבהם היא חשה חסרת מוצא.
זה בדיוק מה שניסיתי להגיד.
ולאורי רציתי להוסיף:נכון, אין צורך לחוש אהדה כלפי אלימות בצורותיה השונות, מה שמוזר בעיני, הוא שדווקא את הבחורה בעלת ''הנסיבות המקלות'' בקרת בחריפות ואת הבקורת שהיתה לך על הגורמים האחרים שהתכתשו איתה עדנת והבלעת.
גם זה מעיד על סוג של בעיה בשיפוט.
לא דובים ולא עידון. אני לא יכול לומר שרק משום שאדם טרף את נפשו בכפו סגנונו ראוי לגינוי מופחת. זה לא עובד ככה. הסגנון הוא האדם. אמרתי, ואני שב ואומר, שאלה שהתקיפו אותה היו גרועים לא פחות. העליתי בפוסט את השאלה האם יש להם אחריות כלשהי, ולו מוסרית בלבד, לצעד שבו נקטה. אם זו הבלעה בינייך, אז כנראה שבאמת אין בינינו הבנה הדדית.
ועוד משהו: הדיון על מירב מתקיים כאן בראש ובראשונה בגלל התאבדותה. אנשים מותקפים בארסיות ברשת מדי יום ביומו, אבל לא כל אחד מהם מגיע לביצוע צעד כזה. התעלמותך מהעובדה שזה היה הטריגר למאמר היא בעייתי כשלעצמה.
אנחנו היהודים אמורים להאמין שכל אדם בא לעולם בשביל למלא איזשהו ''תפקיד'', וכשהוא מסיים למלא את ''תפקידו'' הוא יוצא, בדרך זו או אחרת.
החיים שלה כפי שהם היו, מן הסתם הם היו שלב הכרחי בַ''תיקון'' של משפחתה, וכנראה שלפחות חלק מה''תפקיד'' שלה היה להביא ילדים, שוודאי ימשיכו ב''תיקון'' המשפחה האומללה הזאת.
אני סבור שברגע של הארה היא קלטה באופן שאינו משתמע ליותר מפן אחד שמעכשיו והלאה מוטב לילדיה שהיא תפסיק להתקיים בעולם הזה.
מקריאה בבלוג שלה אי אפשר היה לדוג איזושהי תזה – מצד אחד היא טענה שהגיהינום שלה הוא תוצאה של ילדוּת הרסנית, עם התעללויות נפשיות וגופניות, ומצד שני היא דיברה על פגם-מחלה מוחית, כימית. מצד אחד היא סיפרה על משפחה נוראה ומצד שני היא טענה שיש לה מחלה בשם ''osd'' , משהו כזה. ניכר היה שאין לה שום מושג מה היא-עצמה חושבת, סתירות במידות כאלה שהיה ברור לכל בר מינימום של דעת שכל זמן שאין לה שום השקפה בעניינים האלה מוטב לה שתשתוק.
אני כמובן לא חולק על זכותכם הדמוקרטית לכתוב ולפרסם מה שאתם רוצים, אבל בשבילכם-עצמכם – אולי מה שאתם עושים בבלוגים שלכם רק מקבע לכם את הבילבול? רק מדרדר אתכם?
...מפטפטים את עצמכם לדעת.
אני חולק עליך, שפי. העובדה שכמעט כל קהילת הבלוגרים מוצאת את עצמה עוסקת, באופן כזה או אחר, בהתאבדותה של מירב, היא אות וסימן לכך שלכתיבתה יש השפעה. הרי חלק בלתי נפרד מהדיון הזה מתמקד בבעיותיה הנפשיות של אותה בחורה וביכולתם של אלה הקולטים את צפירות האזעקה שלה להתמודד עם הסיטואציה ואף להגיש לה עזרה.
לא שאני מקווה שנגיע לסיטואציה כזו פעם נוספת, אבל אני מקווה שאם וכאשר יתרחש משבר דומה, נוכל ללמוד מהניסיון ולמתן את הדינמיקה הוורבאלית שלנו.
צר לי להנחית את הבלון הרוחני שלך, אבל במישור הרגשי, היומיומי לגמרי, לאף ילד לא ''מוטב'' שהוריו יפסיקו להתקיים בעולם הזה. גם מי שהוריו חולים, פגועים, אכזרים, הרסנים לו ולעצמם, לעולם יישא את הצלקות שכרוכות בעזיבתם אותו בגיל רך. ככה הנפש האנושית בנויה.
בהחלט יש מקרים חריגים של ילדים שלטובתם הפיזית ייאלצו לחוות הפרדה כלשהי מהוריהם (למשל, אם אלה התעללו בהם קשות). ההפרדה הזו תגבה מחיר לא קטן מנפשות הילדים, ולאורך זמן.
לא אמרתי שהיא צדקה. יש כל מיני רמות של אמת וצדק. קטונתי, קטונּוּ. הדעתנות ה''מעשית'' הזאת שלך היא מגוחכת בהקשר של מה שכתבתי. לא ממש קראת אותי, ובעצם מספיק היה שהיית קוראת את הכותרת בשביל להבין את הטקסט שלי.
מעשית-ריגשית-מוסרית אני תמיד נגד התאבדויות, גם של חולים סופניים, וגם נגד ''רצח מתוך רחמים''. תמיד. נתקלתי לא פעם במצבים כאלה והיה לי לגמרי קל לנקוט עמדה שמחייבת את החיים עד הסוף, יהיו איזה שיהיו. וקרה לי שחרפתי נפשי בשביל להציל מתאבדים. וכמובן שגם את הבחורה הזאת הייתי מנסה להציל. (לא מזמן כתבתי ב''רשימות'' תגובה בכיוון זה שהיתה קיצונית במידה מוגזמת - שללתי בה את ערך חייו-מעשיו של כל מי שבסוף התאבד. למחרת התנצלתי). זה לא קשור למה שכתבתי.
לא שפטתי את ההתאבדות שלה.
התייחסתי למשפט זה מתוך דבריך: ''אני סבור שברגע של הארה היא קלטה באופן שאינו משתמע ליותר מפן אחד שמעכשיו והלאה מוטב לילדיה שהיא תפסיק להתקיים בעולם הזה''. אולי לא התכוונת לומר בדיוק את זה. בעיניי הניסוח שבחרת מקומם, ובפרט הבחירה במילה ''מוטב'' בהקשר זה.
בהחלט לא לעניין להיפגע ממני.
''ככה הנפש האנושית בנויה'' - למה זו אקסיומה? לכל כלל יש יוצאים מן הכלל.
שמוכיח שהיא צדקה, לפחות בענין זה.
אני משתתף בצערה של הבלוגרית.
עמוס נראה לי אתה גזען ששונא את כל העולם.
תתבייש לך להגיב ככה.
האחים גרים רק אספו ספורי ואגדות עם ולא, כתבו משל עצמם.
את הבלוגרית לא הכרתי.