לא פעם שמעתי מתזונאים המלצה לאכול במשך היום ארוחות קטנות כל 3 שעות, לא להגיע רעבים לארוחה כי זה יגרום לאכילת ייתר בארוחות (מעין התנפלות על המזון), ולהקפיד בספירת הקלוריות. מאחר ואני מכיר את חוסר ההיגיון שבדיאטטיקה של הרפואה המערבית, אינני מופתע מהטמטום שבעיצות אלה, ועוד אחרות שבאות לידי ביטוי גם בתזונה הניתנת לחולים בבתי החולים. עוד אתייחס במאמר זה לכמה מההמלצות התזונתיות הניתנות לחולי סוכרת, ואלה, מחמירות את המחלה והופכות את החולה לכרוני.
זאת באמת שאלה מאד חשובה ועקרונית כשמדובר בשמירה על הבריאות – מתי וכמה עלינו לאכול. הטבע נתן לנו את תחושת הרעב כדי שנדע מתי עלינו לאכול. תחושה זו, אם אינה מדוכאת ע"י תרופות, סמים, דכאונות ומצבי רוח שליליים אחרים, היא מאד נכונה ומדוייקת.
כאן חשוב לדעת להבחין בין תיאבון לרעב. כי תיאבון הוא מצב שאנו רוצים לאכול עקב גירוי לכך, ואילו רעב הוא מצב שאנו צריכים לאכול כדי לספק לגוף צרכים תזונתיים חיוניים. את הרעב נחוש סביב הפה והגרון, בהעלאת ריר בפה ובהתכווצויות ממושכות של שרירי הקיבה כשהן מלוות בתחושת רעב. במצב של רעב אמיתי גם המזון הפשוט ביותר יהיה מעדן. רעב אמיתי ייתן לנו הרגשה טובה. אם הרעב אינו אמיתי, ההרגשה לא תהיה טובה, וזה נובע מכמיהה למזון מפנק מסויים. תחושת רעב אמיתית אינה מלווה בחולשה.
גירוי לתיאבון ייתר יכול להתרחש ממחשבה על אוכל או מהרחת אוכל מגרה חייך (ולא בריא בדרך כלל), או אפילו מראיית אוכל. אין גבולות לתיאבון. רבים כמהים להמשכת אכילה גם לאחר אכילת ארוחה דשנה כשהם נזכרים באוכל שלטעמו הם מכורים. ד"ר הרברט שלטון כתב: "רעב יכול לבוא על סיפוקו והתיאבון ימשיך להציק...הארוחות הדשנות שלנו שמכוונות בהפרזה לכיוון חוש הטעם והריח שלנו מתאימות להחזיק את התיאבון ער הרבה לאחר שהרעב הגיע לסיפוקו..."
רעב, אם כן, הוא צורך. תיאבון הוא חשק. ובאמת האדם המודרני התרגל לאכול גם אם אינו רעב, לעיתים כחלק מבילוי, כחלק מהמתקת תיסכולים, דכאון ועצבות, ולעיתים כחלק מהתמכרות לטעמים לא טבעיים של מאכלים מזיקים. ובאמת הכלל שתמיד נכון אומר שמזון טבעי גורם לתיאבון טבעי. וההפך – מזון שאינו טבעי גורם לעיתים להגברת התיאבון ולאכילת ייתר. צמחונים ולא צמחונים שאוכלים פירות וירקות טבעיים, לא יפריזו באכילתם. הגוף יאותת כשאכלו דיי באמצעות תחושת שובע. ולעומת זאת, דברי מתיקה מזיקים, מזון מתובל ופיקנטי, דברי מאפה מקונדיטוריית השטן, ועוד, מגרים לאכילת ייתר בכל זמן, ללא קשר לתחושת רעב.
אם כן, אנו רואים שהאוכל הגרוע המקובל בדרך כלל בתקופתנו, מושך את האדם לזלילה לאורך כל היום פחות או יותר, ולתזונאים שממליצים לאכול כל 3 שעות יש חלק בטיפשות הזאת. כי אנו צריכים לאכול אך ורק כשישנה תחושת רעב אמיתית. רק אז הגוף באמת זקוק לאספקת מזון. אם אוכלים כל 3 שעות, ואפילו אין זאת ארוחה גדושה, איננו רעבים. אנו אוכלים מתוך הרגל, או בגלל המלצת תזונאי או רופא בורים, אבל הגוף ממש אינו רוצה את הארוחה הזאת. חשוב לדעת שכאשר אנו חשים ברעב אמיתי, מערכת העיכול מוכנה ורוצה לעכל. היא ערוכה לפעול ולבצע את עבודתה הקשה והמורכבת. אם אוכלים בעת כזאת, מערכת העיכול נמצאת במיטבה מבחינת יכולתה לעכל. כתבתי שעבודת מערכת העיכול היא קשה, והיא באמת כזאת. מעבר למורכבות שבפרוק המזון ליסודותיו וספיגתו במעיים, נדרשת הרבה מאד אנרגיה כדי שתהליכים אלה יתרחשו.
במצב של אכילה וזלילה שלא במצב של רעב, המערכת פועלת הרבה פחות טוב ותקין. היא אינה ערוכה לעכל, והתוצאה הבלתי נמנעת היא עיכול פחות טוב וגם ממושך יותר. ולא רק זאת – כאשר זוללים לעיתים קרובות, אפשר שבמערכת העיכול ימצאו שאריות מהארוחה הקודמת, ומערכת עיכול מותשת תתקשה לסיים את עבודתה כראוי. נדרש פסק זמן משמעותי בין הארוחות, במיוחד כשמדובר בארוחות שאינן פירות וירקות טריים. שני סוגי מזון אלה קלים לעיכול, ומשך עיכולם הוא קצר יחסית. דבר אחד בטוח – האדם אינו צריך לאכול כל הזמן לאורך כל היום. מערכת העיכול צריכה את המנוחה שלה כדי להיות במיטבה בזמן ארוחה. וכמו כל איבר מותש אחר, גם היא סובלת ופגועה אם מופעלת ללא מנוחה ייתר על המידה.
באופן כללי, אדם פעיל שמנהל אורח חיים סביר ונכון ביום, וישן בלילה, יסתפק בשלוש ארוחות גדושות ביום. לרבים גם שתי ארוחות תספקנה. אם הארוחות איכותיות והתפריט היומי נכון, בקלות רבה הן תספקנה לו את כל צרכיו התזונתיים. הארוחות צריכות להיות גדושות עד שובע כי רק אז מערכת העיכול תהייה במיטבה. נדרש נפח משמעותי של מזון כדי להפעיל את המערכת כראוי. בין הארוחות יתבצע תהליך עיכול וספיגה, ועד הארוחה הבאה הקיבה תהייה ריקה ומוכנה לקלוט מזון נוסף. תזונה לא נכונה, כמקובל בדרך כלל, חסרה ביסודות מזון חיונים, והגוף ש"צמא" להם מפתח לעיתים תיאבון ייתר כדי לצרוך עוד מזון בתקווה להשלמת החוסרים.
יש להתחשב בכך שכל גוף שונה מאחר. איננו רובוטים שאחד זהה או דומה לאחר. לכן אי אפשר לקבוע כלל אחיד לכולם בכל נושא. בני אדם גם שונים אחד מהשני בדרך עבודת הגוף, בקצב חילוף החומרים, באורח החיים, בפעילות ובוודאי במצב הבריאותי. אבל כן אפשר להקנות הרגלי חיים ותזונה נכונים. תיאבונות מופרזים רעים לכולם.
אלה מתפתחים בילדות כאשר מפטמים תינוקות וילדים, לפעמים בכל שעות היממה. עד היום הורים ואנשי רפואה שמחים לראות את הצאצאים בולסים ומכרסמים כמה שיותר, מתוך אמונה שזה בריא וחשוב להתפתחותם. לשיטתם, פחות חשוב מה יזלול הקטן, העיקר שיהיה הרבה. הורים משחדים ומפתים, ולפעמים כופים, אכילה על תינוקות וילדים, והטבע מגיב על כך בשלשולים, בהקאות, בעליה בחום הגוף, בפריחה, ובהמשך בעצירות הנובעת מהחלשות מערכת העיכול עקב פעילות ייתר. בכך אנו מקנים להם הרגלי זלילה לכל החיים. אני מכיר אמא צעירה ששמה לב שתינוקה בן השנה וחצי אוהב לכרסם פיתה טריה, והיא דואגת לקנות כל יום אחת כזאת, ולתת לו ביד. והוא מחסל אותה לאט לאט במשך היום. סביר שזה בא על חשבון אוכל אחר, אבל היא מרוצה כי גם יש לה שקט ממנו. על הזוועה התזונתית הזאת הם עוד ישלמו ביוקר בבריאותו. אבל כך מתחילים ההרגלים הרעים שילוו את התינוק בכל חייו. לכן מאד חשוב להזין תינוק במזון איכותי המתאים לגילו, ולאפשר לו להחליט מתי הוא רעב באמת.
אז אני מדבר על הרגל כשמדובר במספר הארוחות ביום, ובשעות הארוחות. האמת היא שאין שעה נכונה וקבועה שמתאימה לאכילה. אוכלים כשרעבים באמת. זה הזמן הנכון לאכול. אכילה בשעות קבועות הינה טעות. אם אין תחושת רעב, הגוף אינו רוצה מזון, אז מדוע לאכול בזמן כזה? מחקו מראשכם את המלצות התזונאים האידיוטים לאכול כל 3 שעות ובזמנים קבועים. הגוף האנושי יודע רפואה ותזונה נכונה יותר מכל רופא ותזונאי. הגוף מכיר את חוקי הטבע האמיתיים והנכונים, אנשי רפואה אלה בורים גמורים בתחום.
ההרגל לאכול שלוש ארוחות ביום הוא הרגל מודרני. יתכן שיש הצדקה בהרגל הזה כי האדם המודרני מאריך את יומו באמצעות תאורה מלאכותית הרבה מעבר למה שהטבע תיכנן עבורו. בתנאי טבע אדם משכים קום כשמתחיל אור יום, והולך לישון כשמחשיך. עד היום זה נהוג כך במקומות רבים בעולם.
בתקופות קדומות יותר רבים הסתפקו בעד שתי ארוחות ביום: אחת קטנה בחלק הראשון של היום, ובסוף היום ארוחה גדולה. ארוחות בוקר לא היו מקובלות. רק לקראת הצהרים נאכלה הארוחה הקלה הראשונה. הנוהג הזה מאד מסתדר עם עבודת הגוף, והאמת היא שרוב בני האדם אינם באמת רעבים עם הקימה משנת הלילה. כך היה נהוג בתקופות בהן יוון ורומא היו בשיאן, כך גם באנגליה בימי הביניים, וגם במזרח הרחוק השבטים ה"פרימיטיביים" נהגו בצניעות בתחום הזה, וכך גם האינדיאנים של פעם. גם העבריים, אבותינו, נהגו כך במשך מאות שנים ויותר – ללא ארוחת בוקר ושתי ארוחות ביום.
כשאנו בוחנים את השינויים בהרגלי אכילה לאורך ההיסטוריה, רואים בברור שכמות המזון שנאכלה הייתה תלויה יותר בהתפתחות כלכלית וחיי שפע, ופחות בצרכים תזונתיים אמיתיים. מבחינה זו, כיום העולם המודרני נמצא בשיא (במובן הרע של המילה), וזה סותר את רצון האנשים להיות בריאים ולהרגיש טוב.
התבקשתי להתייחס בנושא זה לחולי סוכרת. המציאות מראה לנו ש""מדע"" הרפואה (לא במקרה שמתי פעמיים מרכאות) עוסק באיזון רמות הסוכר אצל חולי הסוכרת, אך דרכו המשלבת תזונה גרועה ותרופות רעל, אינה קשורה לריפוי, אלא להפיכת החולים לכרוניים, תוך שמחלתם מחמירה עם הזמן, והתזונה הקלוקלת והתרופות מייצרות חוליים נוספים. התזונאים ימליצו לחולה הסוכרת לצמצם באכילת פירות לאפס פחות או יותר, והרשאה לאכילת תפוח עץ ירוק אחד ביום. מדוע דווקא את הבוסר החמוץ והלא מתאים הזה?
טוב, אינני מחפש שכל והיגיון אצלם. אבל כן ימליצו לחולים 6 פרוסות לחם (אוכל מהשטן) ביום בשלוש ארוחות. הלחם מכיל המון עמילן. לאחר מספר תהליכי פירוק, תוך התשת הלבלב החולה, הוא יהפוך לסוכר, והרבה!!! הם יטענו שאכילת הלחם לא תעלה את רמת הסוכר מיד עם אכילתו, ואולי יזלוג הסוכר לדם בהדרגה, וזה לפעמים טוב שרמת הסוכר בדם לא תעלה בבת אחת. אך הלחם אינו מזון. הוא דל תזונתית, מגיב חומצתית באורגניזם, ועשיר בפחמימות מורכבות ריקות. זה בדיוק מה שצריך כדי לגרום לסוכרת. הלחם ושאר דברי מאפה, אם כן, הם מגורמי המחלה, והם מהאויבים הגדולים של חולי הסוכרת. אי אכילת פירות וצריכת מזונות העשירות בפחמימות מורכבות אינם מותירים כל סיכוי לסוכרתי להתרפא. אלה מובילים אותו למסלול בו מובטח לו העמקת המחלה ופגיעה בבריאותו הכללית.
הנחיות לתזונה בריאה ומבריאה לחולי סוכרת חייבות להיות מותאמות אישית למטופל. אבל גם כאן הכללים של אכילה לפי הרעב האמיתי, רלוונטית. לא רעב – לא צריך לאכול, ובכך חוסכים לחולה עודפי אוכל מזיקים. בוודאי שפחמימות מורכבות אינן מתאימות לסוכרתיים כי מקורן בדרך כלל במזון ירוד, והן מתישות את כל האיברים הנוטלים חלק בפירוקן, איברים שגם כך חלשים ופגועים.
האבסורד המזעזע הוא שלעיתים חולי הסוכרת נדרשים לאכול את מזונם הגרוע ע"פ צריכת התרופות שהרופא רשם להם. כן רעבים, לא רעבים, זה לא משנה. הגיעה השעה לבלוע כדור או להזריק איסולין – החולה חייב לאכול חצי שעה לפני צריכת התרופה. איזו איוולת!!! אבל אלו הן ההנחיות.
התזונאים קובעים ביעוץ שלהם את מספר הקלוריות שעל המטופל לצרוך. מי שמתעניין בנושא, מוזמן לקרא מאמר באתר שלי על הקלוריות במזון. אני פחות מתעניין בכמה קלוריות אדם צורך, אלא באיכותן. הקלוריות שהגוף צורך מפירות, ירקות, שקדים וכד', הן הנכונות. כאמור, מזון טבעי מייצר תיאבון טבעי, והגוף מאותת לאדם האוכל מתי עליו להפסיק לאכול. באופן כללי, הגוף יודע יותר טוב מכל "מומחה" מתחום הרפואה כמה עליו לאכול, אם תזונתו היא הצמחונית, הטבעית והנכונה. אנשים שמקבלים יעוץ המבוסס על ספירת הקלוריות, הם אומללים, סובלים ומתענים. הם חיים בטעות גדולה.
אכילת ייתר לאורך כל היום מתישה את מערכת העיכול ופוגעת ביכולתה לעכל ולספוג. יש לכך גם השלכות לא טובות בכל הקשור לבריאותה ולבריאות הגוף באופן כללי. נמצא שדווקא צום קצר המלווה בשתיית מים טהורים תורם רבות לשיקום ולשיפור הבריאות והתקינות. לא פעם שמעתי מרופאים ומתזונאים שזה אסור, שזה מסוכן. אבל הם טועים. הם חוששים מהפסקת אכילה, הם חוששים שהסוכר ירד בדם, הם חוששים שזה יפגע בבריאות מערכת העיכול, וטענות אלה נובעות מבורות, מחוסר הבנה בתורת הבריאות והריפוי, והמלצותיהם הם שגורמות לחולי וליקויים.
צום קצר מלווה בשתית מים מאפשר מנוחה למערכת העיכול, מנוחה בה הגוף משקם ומתקן נזקים ומשפר תפקודים. צום רפואי כזה יכול להיות קצר או ארוך, וחייב בהכוונה והשגחה של מטפל טבעוני שמומחה בתחום. צום כזה אינו גורם לתת תזונה, כי הגוף יודע להשתמש ברזרבות שלו, אצל רוב הצמים לא יגרום לנפילת סוכר בדם ולשיבושים אחרים. צום כזה, שיכול להיות בן 10 שעות למשל, ולהמשך גם מספר ימים, יכול להיות מבריא לכאלה שמפריזים באכילה.
הבעיה היא, כך מסתבר, היא אינה אכילה מעטה מידי, אלא בהפרזה בה, באכילה בזמנים לא מתאימים, ובאכילה לאורך כל היום בהפסקות קצרות מידי.
כאשר מערכת העיכול פועלת היא מושכת הרבה אנרגית עיצבית ודם לשריריה. בזמן שינה המוח והשרירים נמצאים במינימום פעילות, ואז צריכת הדם והאנרגיה שהם דורשים היא מועטה. אלה מתפנים למערכת העיכול ולשאר האיברים הפנימיים, ואז העיכול, הספיגה והטמאת יסודות המזון בתאי הגוף, במיטבם. ובנוסף, אדם ישן מנותק מדאגות וצרות של היום יום, שמפריעות בעבודת העיכול.
לכן הזמן הטוב ביותר לאכול ארוחה עיקרית ומורכבת יותר הוא בשעות הערב, לאחר שאדם נח מעמל יומו. חשוב שלא יגיע מותש לארוחה, ולכן טוב יעשה אם יקדים לה מנוחה קצרה. שוחרי הבריאות הטבעית יאכלו בערב ירקות טריים, ירקות מאודים, דגנים וקטניות מאודים, אבוקדו, אגוזים וכד' כמובן בהקפדה על צירופי מזון נכונים, כי מזונות מורכבים דורשים יותר אנרגיית עיכול, וגם משך עיכולם הוא ארוך יותר. אין כמו שנת לילה רגועה כתנאי לעיכול תקין.
בחלק המוקדם יותר של היום אפשר להסתפק בארוחות פרי וירק חי. אלה מתעכלים במהירות ובקלות, ולא יכבידו על האדם שעובד או לומד. להפך, הסוכרים שבהם מגיעים במהירות יחסית למחזור הדם ומהווים דלק מעולה לשרירים ולמוח, מה שיתן כוח לפעילות. כמובן שאפשר לתכנן קצת אחרת בהתאמה למטופל, אך הדוגמה שרשמתי היא לצורך הבנת העיקרון של תכנון נכון של תפריט יומי.
ומדוע אני מייחס חשיבות רבה לתכנים הנ"ל? הנושאים הנ"ל קשורים במידה רבה לחולי ולריפוי. הם חלק מאבני היסוד של תורת הבריאות. אי הקפדה בכללים ובחוקי התזונה האלה מובילים להיווצרות של ליקויים ומחלות, וכשאלה נמשכים זמן רב, המחלות תהפוכנה לעמוקות וכרוניות. הנושא הזה קשור ישירות לבריאות כל הגוף ולא רק לבריאות מערכת העיכול. אנו עוסקים כאן בכל איכות החיים שלנו, ביעילות בתפקוד, ובאיכות הגוף. כשמדובר באנשים חולים, התזונה הינה מרכיב בסיסי בדרך הריפוי.