אני לא יודע מה איתכם אבל אני לא ממש מתלהב מכל הסיפור הזה של בריכת הגלישה בתוך עולם הגלישה המקצועני ויש לזה כמה סיבות. התלהבתי כמו ילד קטן במפעל של ווילי בהתחלה והאמתי שאני גם עדין מתלהב מהפלא הזה ומהניסיון להתעלות או להשוות לנפטון עם הגל שיצרו בני אדם בשר ודם במקום שכוח האל הזה באמצע ארצות הברית אבל אני לא חושב שיש לזה מקום בתוך סבב הגלישה. זה שיש בבריכה הזאת של קלי גל עומד שמאפשר לגולש ולרחף מעל כמה סקשנים שונים כמעט באותה נשימה עם צינורות וקטעים לביצועים חדים זה מטורף ומדהים ואפילו מגניב אבל בתכלס קצת משמעמם.
הסיבה העיקרית לטעמי מתיחסת לזה שזה צפוי מידי, לפחות זה מה שאני הרגשתי אחרי שההתלהבות מהגל הראשון נגמרה, אחריו הגיע עוד גל שאתלט וירטואוז מזדמן מקבוצה כל שהיא שרף מול העינים של הצופים שרכשו כרטיס במחיר הוגן ושווה לכל נפש (?) מספיק זמן לפני באתר של ה WSL שהכניס אותם אל תוך מתחם החווה. זה הרגיש יותר כמו תחרות שחיה אולימפית מאשר תחרות גלישת גלים אבל ואחרי שגל נוסף נשבר, ואחריו עוד אחד, והסקשנים בהם היו די קבועים, וזה לא שינה כל כך אם הגל נשבר לימין או לשמאל תמיד היה שם עוד ביצוע במקום דומה, ועוד עצירה לקראת הכניסה לצינור ועוד צינור של כמה שניות טובות שגרמו לי לאבד ענין בענין די מהר.
אפילו הקריינות של החברה מה WSL די חזרה על עצמה וגם ה 10 של פיליפ טולדו שבאמת שבר את הגל לחתיכות, ביצע בחדות ונכנס לצינור של 13.2 שניות לפי שעון שרץ בתחתית המסך ולדעתי לא היה מכוון כמו שצריך לא הצליחו לרגש אותי והכל בגלל שהכל שם היה ידוע מראש. ברור שלא ידענו מי יפול בוודאות ומי יצליח לתת רק 17 ביצועים כי שרירי התאומים שלו נשרפו אבל כשהסביבה התחרותית הופכת לכל כך מבוקרת והכל מדוד וכתוב מראש על ראש מכונת יצור הגלים יוצא מהמשחק החלק הכי מענין שלו, כל האסטרטגיה משתנה ואיתה גם הטקטיקה ופתאום הגורם שהופך את הגלישה לגלישה מאבד עינין.
גלישה הופכת את הגולש לחיה של הטבע ולאיש של ים שצריך לשים לב לדברים ולשינוים הקטנים ביותר ברגע כדי לתפוס את הגל הכי טוב בהתקפה ולקבל את הציון המקסימלי. כשהמתחרה בתחרות הוא צריך לנתח כל כך הרבה דברים באותו רגע ולהחלטה הזאת מתלווה תחושת הלחץ וחוסר הוודאות שבוויתור על גל של התקפה או לחילופין חטיפה שלו מגולש אחר שנמצא עם או בלי הפריורטי כדי לקבל את הניקוד שיספיק כדי לעלות לשלב הבא וכל הריגוש הזה קורה בזמן אמת שמשתנה כל חלקיק שניה אבל בתחרות הזאת זה לא ככה, בתחרות הזאת הכל שונה כי הגורם הזה של בחירת הגל יצא מהמשחק.
אחרי שההתלהבות ירדה ניסיתי למצוא את הצד האחר כשצפיתי בעוד ביצוע ידוע מראש והוא גרם לי להסתכל על השוני שהיה אפשר לראות בכזאת קלות בין המתחרים בבריכה, בין הגלדיאטורים האתלטים שבשיא הכושר לבין אלה שנגמר להם הכוח אחרי כמה ביצועים בודדים וזה גרם לי להבין עד כמה הספורט המקצועני הזה השתכלל במשך הזמן והפך מספורט של חובבי בירה ושאר ריגושים זמינים לספורט של אתלטים שאימוני כושר הפכו מזמן לחלק בלתי נפרד משיגרת היום יום שלהם .
ככה או ככה נגמרה התחרות וקבוצת "העולם" היא שניצחה ובינתים בזמן שכל הטירוף הזה התרחש אצל קלי בבריכה גימי אובריין החליט לעלות לרשת החברתית בתחילת התחרות וידיאו מגל מלאכותי אחר וקצת מסתורי שנמצא איפה שהוא בטקסס מה שמעיד על כך שזאת רק ההתחלה של כל הסיפור. לסיום אשתמש במילים של בטאני המילטון הגולשת האגדית עם היד החסרה שאמרה (בתרגום חופשי) אחרי שגלשה על הגל בבריכה – "זה נחמד והכל, אבל אין תחליף לים".