אני מנסה לטפס על הר. אני שני אנשים, זה שעומד בראש ההר ומחזיק את החבל וזה שמטפס. אני מטפסת ואז אני כושלת ושוקעת אחורה. זאת שבראש ההר, מרימה אותי עם החבל ובעזרת קריאות עידוד. אני מצליחה לייצב את הרגליים והטיפוס ממשיך.
פרק שני ב"תיאור של מאבק" (גם אצלו זה תיאור. כן בהחלט זה סוג של מאבק, אם כי אני נוטה לראות את פחות כמאבק אלא יותר כמאמץ).
הכותרת: שעשועים או הוכחה שאי אפשר לחיות (אותה סיטואציה. קפקא לוקח אותה למקום שאי אפשר לחיות ואני – עבורי אלו הם החיים עצמם, בדיוק ככה, טעם החיים. אצלו זה ייאוש, אצלי זאת אמונה וגם – הוא הרבה פחות טוב כלפי עצמו, אפשר לומר אכזרי כלפי עצמו, לא רק שזה שבראש ההר (הרוכב) לא עוזר לזה שמטפס אלא הוא מציב בפניו מכשולים, הופך לסוג של טפיל. שימו לב איך הוא (הרוכב) הופך להיות אלוהים. או שמדובר במציאות שהוא יוצר כסופר, או מציאות שהוא יוצר לעצמו בתוך החיים ומבין שהוא זה שיוצר אותה – משל נפלא).
" ומיד קפצתי בתנופה, כאילו אין זו הפעם הראשונה – על כתפי מכרי, ונעצתי אגרופי בגבו להביאו לידי דהרה קלה. כיון שרקע ברגליו באי רצון כשלהו, ויש שהיה עוצר אפילו, תקעתי מגפי בכרסו כמה פעמים להחיות את רוחו. דבר זה נמצא יעיל, ועד מהרה הגענו לתוכה של סביבה גדולה, אך בלתי גמורה עדיין.
הדרך בה רכבתי הייתה אבנית ותלולה מאוד, אך דווקא דבר זה מצא חן בעיני, והנחתיה שתיעשה אבנית ותלולה עוד יותר. כשהיה מכרי מועד ונופל, הייתי מושכו מעלה בצווארנו, וכשהיה גונח, הייתי חובט לו בראשו. בתוך כך הרגשתי, כמה יפה רכיבה זו באוויר הצח לבריאותי, וכדי לעשותה פראית עוד יותר השבתי כנגדנו רוח עזה, מטחים מטחים ממושכים.
בינתיים אף הגברתי את כירכורי על כתפיו הרחבות של מכרי, ובעודי נאחז בשתי ידי בצווארו, הפשלתי ראשי הרחק לאחור והתבוננתי בעננים השונים והמשונים, שבהיותם חלשים ממני עפו בכבדות עם הרוח. צחקתי ורעדתי מרוב אומץ לב. מעילי נתפרש ונטע בי כוח. אותה שעה הידקתי ידי בכוח זו לזו, כשאני חונק אגב אורחא את מכרי. רק כשנתכסו השמיים קמעה-קמעה בענפי העצים שהצמחתי בשולי הדרך, נתיישבה דעתי".
אגב, השיח הזה ביני לביני הוא הבסיס של האשליה ש"אני" קיימת. "אני" במובן של זו שאני מספרת סיפורים לעצמי עליה, או מספרת לה דברים. כי אם אנחנו הולכות בדרך ורואות פרח – ואנחנו אחת, למה אני צריכה לספר לעצמי על הפרח שזה עתה ראיתי?