ספר חדש לרב ליפשיץ ולאהרן גלצר!
בפרשתנו קוראים אנו על 'נחש הנחושת' (במדבר כא, ט): וַיַּעַשׂ מֹשֶׁה נְחַשׁ נְחֹשֶׁת וַיְשִׂמֵהוּ עַל הַנֵּס וְהָיָה אִם נָשַׁךְ הַנָּחָשׁ אֶת אִישׁ וְהִבִּיט אֶל נְחַשׁ הַנְּחֹשֶׁת וָחָי.
בעניין זה דורשת המשנה במסכת ראש השנה (ג, ח): 'והיה כאשר ירים משה ידו וגבר ישראל' (שמות יז), וכי ידיו של משה עושות מלחמה או שוברות מלחמה? אלא לומר לך כל זמן שהיו ישראל מסתכלים כלפי מעלה ומשעבדין את לבם לאביהם שבשמים היו מתגברים ואם לאו היו נופלין. כיוצא בדבר אתה אומר (במדבר כא) 'עשה לך שרף ושים אותו על נס והיה כל הנשוך וראה אותו וחי' וכי נחש ממית או נחש מחיה אלא בזמן שישראל מסתכלין כלפי מעלה ומשעבדין את לבם לאביהן שבשמים היו מתרפאים ואם לאו היו נימוקים. נעמוד על כוונת המשנה. קריאת הפסוקים כפשוטם מעלה את הרושם שנחש הנחושת הוא סמל שברגע שמסתכלים בו מתרפאים; מעשה קסם, הסתכלות בנחש הנחושת מובילה לרפואה. בדיוק מסיבה זו, כפי שמלמדת אותנו המשנה בפסחים (ד, ט), כיתֵת חזקיהו המלך את נחש הנחושת והודו לו חכמים. חזקיהו זיהה שישנה חולשה בנפש האדם המבקשת להאמין שמבט בנחש מוביל לרפואה, ולכן החליט לכתת אמונה זו מקרב עמו. הרמב"ם נלחם במחשבה כזו, בעיקר בהלכות עבודה זרה שם מכנה הוא מעשים אלה 'הבלים'. נמשיך ונעיין במאמר חז"ל המובא במשנה. השאלה הראשונה במשנה מובנת: 'וכי ידיו של משה עושות מלחמה או שוברות מלחמה?!', הייתכן שיִגָּרְרוּ מתוך ידיו של משה נצחון או הפסד? האם ייתכן, שואלת המשנה, להבין את הפסוק כפשוטו שכאשר ידיו של משה במצב אחד בני ישראל מנצחים במלחמה וכאשר הן במצב אחר בני ישראל מפסידים? ברם, שאלתה השנייה של המשנה לא ברורה: 'וכי נחש ממית או נחש מחיה?!', אכן 'וכי נחש מחיה' זו שאלה שיש לשאול, אך 'וכי נחש ממית', מה השאלה? וודאי שנחש ממית!
מעשה במקום אחד שהיה ערוד והיה מזיק את הבריות, באו והודיעו לו לרבי חנינא בן דוסא. אמר להם: הראו לי את חורו! הראוהו את חורו, נתן עקבו על פי החור, יצא ונשכו ומת אותו ערוד. נטלו על כתפו והביאו לבית המדרש. אמר להם: ראו בני, אין ערוד ממית אלא החטא ממית. באותה שעה אמרו: אוי לו לאדם שפגע בו ערוד ואוי לו לערוד שפגע בו רבי חנינא בן דוסא.
הנחש הוא שליח ה', ביכולתו להמית וביכולתו להחיות, והדבר אינו תלוי בו אלא בכוונת ודרגת האדם. רעיון זה מופיע אף בפרשת קורח, בנוגע לקטורת. אהרון רץ עם הקטורת, עומד בין החיים ובין המתים והמגיפה נעצרת. האם הקטורת הינה תרופה מיסטית למגיפות? רש"י עומד על יסוד הדבר (במדבר יז, יג): למה בקטורת? לפי שהיו ישראל מליזין ומרננים אחר הקטורת, לומר סם המוות הוא: על ידו מתו נדב ואביהו, על ידו נשרפו חמישים ומאתיים איש. אמר הקב"ה תראו שעוצר מגפה הוא והחטא הוא הממית. הקב"ה הראה שמהקטורת נגררת גם רפואה על מנת להדגיש כי אין זה כלל תלוי בקטורת. לא הקטורת ממיתה ולא הקטורת מחיה. החטא הוא הממית והוא המחיה.
כך מלמדים אותנו חז"ל אף לגבי ידיו של משה. הקורא את הפסוקים עלול לחשוב שהניצחון וההפסד במלחמה תלויים לחלוטין בידיו של משה - כשידיו למעלה מנצחים, וכשהן למטה מפסידים. הוא עלול לטעות ולהסיק כי ידי משה בעלות סגולה מיוחדת ולכן יש עניין רב בהחזקתן, הגוררת השפעה מיסטית בשדה הקרב. לכן מדגישים לנו חכמי המשנה ואומרים שלא זה הפשט אותו יש ללמוד מן הפסוקים: 'וכי ידיו של משה עושות מלחמה או שוברות מלחמה?', וכי אהרון וחור התופשים את ידי משה עושים זאת משום שיש בהן כוח מיוחד? ההפסד והניצחון תלויים רק בכוונת לב הנלחמים לאביהם שבשמים. ישראל הסתכלו על משה, ראו את ידיו המושטות כלפי השמים והפרושות כלפי הקב"ה ונזכרו על ידי כך כי רק הקב"ה ביכולתו להושיעם. ברם, כאשר משה הוריד את הידיים, איבדו העם הנלחמים מחשבתם זו, חסרים היו את האמצעי לכוון באמצעותו את ליבם לשמים.
המשנה מבקשת להזהיר את האדם ממחשבות שהחפצים הם המרפאים, כי זה, חלילה, ממש עבודה זרה. אפילו אדם המשתמש בחפצים אלה משום 'שאין לו מה להפסיד', נכנס למחלוקות גדולות בקרב הפוסקים האם נחשבת מחשבה זו עבודה זרה. על האדם לזכור ולהיזהר, שכאשר עולות בקרבו מחשבות מעין אלה קרוב הוא לעבור על אחת משלוש העבירות החמורות שבתורה. לכן מזהירה המשנה מפני חטא זה בשני מקומות, הן בפסחים והן בראש השנה, ועוקרת כל ניסיון מוטעה של אמונות מעין אלה.
תפיסה זו, למרות היותה זרה לשכל האדם, קל ליפול ברשתה. אף הרציונאליסטים שבבני האדם מעדיפים היו לראות תיאור או צורה מוחשית של מה שהם מאמינים בו. קל לה לנפש האדם להיתלות בחפצים מוחשיים ובדברים נראים, כפי שמסביר החבר למלך כוזר את יסוד חטא העגל (א, צז). האדם ביסודו הינו פשוט ומעדיף להאמין בעץ ואבן. קשה היא האמונה המונותיאיסטית המופשטת, שה' אינו גוף ואין לו דמות הגוף. ההתייחסות לא-ל כמופשט אינה קלה, במיוחד לעמי הארץ. קל יותר להאמין בעגל, בעץ, באבן, בנחש שמרפא, מאשר להאמין שתפילה תרפא. האדם מטבעו מעדיף להיתלות במוחשי. דברים מעין אלה מוצאים אנו אף בנביאים (מל"ב ה, ט-יא): וַיָּבֹא נַעֲמָן בסוסו בְּסוּסָיו וּבְרִכְבּוֹ וַיַּעֲמֹד פֶּתַח הַבַּיִת לֶאֱלִישָׁע. וַיִּשְׁלַח אֵלָיו אֱלִישָׁע מַלְאָךְ לֵאמֹר הָלוֹךְ וְרָחַצְתָּ שֶׁבַע פְּעָמִים בַּיַּרְדֵּן וְיָשֹׁב בְּשָׂרְךָ לְךָ וּטְהָר. וַיִּקְצֹף נַעֲמָן וַיֵּלַךְ וַיֹּאמֶר הִנֵּה אָמַרְתִּי אֵלַי יֵצֵא יָצוֹא וְעָמַד וְקָרָא בְּשֵׁם ה' אֱ-לֹהָיו וְהֵנִיף יָדוֹ אֶל הַמָּקוֹם וְאָסַף הַמְּצֹרָע.
נעמן המצורע, הלך לו אצל אלישע שירפאהו, ואלישע הורה לו לטבול בירדן. נעמן רגז. הוא ציפה ללחש, לקסם; הוא ציפה שהנביא יניף את ידו והוא יתרפא. אלישע ביקש ללמדו שלא כך הדבר, הרפואה בוא תבוא מתוך כוונת הלב לשמים, ולא באמצעות פעולות סרק של הנביא. עניין זה יסוד חשוב הוא. אכן, ישנם מופתים וישנם ניסים אך עלינו לדעת שאמונתנו כוללת עקרונות יסודיים וגורסת באופן חד משמעי שאין כוח לחפצים ולאנשים, בלתי לה' לבדו. מכל מקום, גילתה לנו תורתנו סוד גדול, סוד זה הינו התפילה (דברים ד, ז): כִּי מִי גוֹי גָּדוֹל אֲשֶׁר לוֹ אֱ-לֹהִים קְרֹבִים אֵלָיו כַּה' אֱ-לֹהֵינוּ בְּכָל קָרְאֵנוּ אֵלָיו.
לקב"ה אין פונים על ידי חפצים או נחש נחושת, אלא פניה ישירה באמצעות התפילה. אך התפילה אינה פשוטה. עקב היותה מופשטת ורוחנית, זוקקת היא מאמץ רב על מנת שיחוש בה האדם תועלת. התפילה הינה בקשה, בכי ותחנונים, האדם פונה ישירות לבוראו ומבלי אמצעים חיצוניים בבקשה להתחבר אליו, וזה אינו פשוט. לכן עלינו לשים על ליבנו כי 'קרוב ה' לכל קוראיו לכל אשר יקראוהו באמת' (תהלים קמה, יח), ה' אינו קרוב לחכמים או ליודעי לחישות וקסמים, אלא 'לכל אשר יקראוהו באמת'.
מסופר על אדמו"ר, שהגיע אליו אדם וביקש סגולה כדי שיזכור את שלמד. אמר לו האדמו"ר שישנה סגולה מפורשת בתורה: 'ולא תתורו אחרי לבבכם ואחרי עיניכם אשר אתם זונים אחריהם, למען תזכרו' (במדבר טו, לט). אם אדם לא ילך אחרי מראה עיניו הוא יזכור את מה שהוא לומד. אין ספק שהחסיד יצא מאוכזב מהאדמו"ר, לא לזה הוא ציפה. אילו היה האדמו"ר נותן לו סגולות, היה החסיד שמח יותר. אך האדמו"ר אמר לו את האמת שכתובה בתורה. יש משמעות לברכה של צדיק, אך אל לנו להפוך את היוצרות ולהחשיב את ידיו של משה כעושות או שוברות מלחמה. אכן, הליכה לצדיק והתבוננות בדרכיו של אדם גדול, יש בה כדי לתת לאדם השראה גדולה, אך זאת כדי שיוכל לכוון בעצמו את ליבו לשמים. ההתבוננות בידי משה מאפשרת להתקרב לה', אך ידיו אינן עושות או שוברות מלחמה, נחש הנחושת אינו ממית ואינו מחיה. רק תפילת האדם וכוונת ליבו של האדם הן הפועלות והן המשפיעות.