למרות דרישתו הבלתי מתפשרת מאסתר לקחת אחריות, מסיים מרדכי את דבריו בשאלה "ומי יודע אם לעת כזאת הגעת למלכות?". כידוע לכולם, אסתר נענית לקריאה של מרדכי ומבקשת שכל היהודים יצומו עליה ואיתה שלושת ימים לפני שהיא נכנסת לחצר אחשוורוש. מה בדיוק התרחש באסתר באותו הרגע של שאילת השאלה? האם היא פשוט ענתה עליה ב"כן" צייתני? האם היא הכריעה ממקום של ספק?
"כי אם החרש תחרישי בעת הזאת רווח והצלה יעמוד ליהודים ממקום אחר, ואת ובית אביך תאבדו מי יודע אם לעת כזאת הגעת למלכות..
לך כנוס את כל היהודים הנמצאים בשושן צומו עלי ואל תאכלו ואל תשתו שלושת ימים לילה ויום גם אני ונערתי אצום כן ובכן אבוא אל המלך אשר לא כדת וכאשר אבדתי אבדתי"
"ומי יודע אם לעת כזאת הגעת למלכות?"
ברגע שמרדכי מחליט לסיים את הנאום שלו בשאלה ולא בדרישה, הוא בוחר להשאיר את הבחירה לאסתר. לא מרדכי הוא שחורץ את הדין, כי אם אסתר המלכה. מרדכי מתווה דרך, מרדכי גם מסמן את היעד הוודאי מבחינתו, אבל את סגירת הנאום, את קבלת ההחלטות הוא מפנה לאסתר. לולא סימן השאלה בסוף דבריו של מרדכי, לאסתר לא הייתה ניתנת החירות להכריע בעצמה. המקום שנותן מרדכי לאסתר בא לידי ביטוי גם במילים המדוייקות של השאלה אותה הוא משאיר פתוחה. מרדכי שאל "מי יודע". הוא יכול לשאול באותה המידה גם "מה האמת?", "מה נכון לעשות?", או להגיד – "אף אחד לא יכול לדעת אם לעת כאת הגעת למלכות", אבל במקום זה מרדכי מחליט לשאול "מי יודע". מי. מרדכי שואל על האדם היודע, ולא על האמת האובייקטיבית. מרדכי, כחלק אולי מאקט חינוכי-פדגוגי, בבחירת סגנון השאלה שלו מכריע שאת התשובה לשאלה הזאת הוא רוצה לקבל מאסתר. מי יודע – אסתר תדע. האחריות לפיתרון השבר מוטל עליה.
אך מעבר לפדגוגיה של החינוך, יש בהפניית השאלה לאסתר נקודה מהותית ועמוקה עוד יותר. מרדכי לא רק מעביר לאסתר את המקל כצעד חינוכי, הוא באמת לא יכול לדעת. זה לא רק צעד טקטי, זה גם צעד מהותי. מרדכי מתוודה בעיני אסתר – אני לא אוכל לתת תשובה בשבילך לשאלה 'מה לעשות'. ולא רק מרדכי, כל אדם לא יכול להסביר לנו למה אדם אחר נמצא במקום מסויים או פועל בדרך מסויימת. סימן השאלה הוא מדוייק ועמוק – אף אחד לא יוכל לדעת!
מרדכי מבין שתשובות לשאלות כאלו רק אדם אחד יכול לתת. רק האדם היחיד שניצב בפניי הדילמה. ובסיפור שלנו במגילה, זו אסתר. בתרגום לחיים שלנו, זה כל אדם שעומד מול רגע של בחירה בחייו. אדם מתהווה בלבד יוכל לתת את התשובה. ברגע הקובע, ברגע שבו המציאות מבקשת הכרעה, ישנו רק סימן שאלה ואין ידיעה מוחלטת, אין הוכחה חיצונית או נימוק רציונלי. אמנם, יש קריאה מרכזית של המגילה המדגישה דווקא את המימד ההכרחי, הקבוע מראש, כסיפור שהיה ידוע לפני שהיה נכתב – שיש לו הנהגה אלהית. אך כל זה עד לצומת ההכרעה של אסתר, בה מתחיל הסיפור להתהפך.
כידוע לכולם, אסתר נענית לקריאה של מרדכי ומבקשת שכל היהודים יצומו עליה ואיתה שלושת ימים לפני שהיא נכנסת לחצר אחשוורוש. מה בדיוק התרחש באסתר באותו הרגע של שאילת השאלה? האם היא פשוט ענתה עליה ב"כן" צייתני? האם היא הכריעה ממקום של ספק?
כדי לתת תשובה לשאלה, נוכל להיעזר באפשרויות בהן אסתר לא בחרה. אסתר לא בחרה להתעלם, אסתר לא בחרה להגיד שגזירת המן היא "עונש הגלות", אסתר לא בחרה לפטור את העניין בתירוצים שונים של חוסר ידיעת האמת והנכון. אסתר כן בחרה לקפוץ פנימה להחלטה. בלי הכרעה אנליטית, בלי הסבר רציונלי, בלי השוואות ממקרים אחרים ובלי ניסיון מוקדם. אסתר ביצעה קפיצה קיומית ובחרה לבחור. אז, האם אסתר ידעה בוודאות? או אולי בחרה בחירה אקראית?
התנועה של אסתר מלמדת אותנו שדווקא השאלות הגדולות של החיים הם סימן שאלה שאי אפשר לתת לו תשובה אחת אובייקטיבית ומוחלטת, דווקא בשאלות המהות של החיים האדם נדרש לעשות קפיצה לא רציונאלית אל עבר התשובה. האדם מונע מתחושה כללית, מהרגשה חזקה של אמת ולוקח בחשבון גם את הצד השני של ההימור: כאשר "אבדתי - אבדתי". זו הכרעה של להחליט בלי לדעת.
תנועת ההכרעה הזו מתגלה במגילת אסתר סיפורה האישי של אסתר, ובשאלות אמוניות, קיומיות ומוסריות בחיי כל אדם. פעמים רבות כשאנשים רוצים לקבל הכרעות משמעותיות על החיים שלהם, כמו - האם לקנות רכב, איך לבחור מקום עבודה, הם נעזרים בטבלאות, בפלוסים ומינוסים, בדרכים אנליטיות, בניתוחים סיבתיים. אבל בשאלות הגדולות של האמונה, כמו - האם ללכת עם ה', כמה לסמוך עליו, מה הכי נכון עכשיו, מה הכי אמיתי - כל השאלות האלו הן שאלות שהתשובות להן הן מעבר לרציונלי. נתוחים מדעיים, חישובי סיכויים, לא יועילו להחלטה. רק מתוך הקפיצה הקיומית אפשר לתת פשר לשאלות האלו. פשר שהוא לא מניח את הדעת, אבל הוא מוליך את הנפש.
כחלק מהדברים שמרדכי אומר לאסתר באותם פסוקים, הוא מזכיר ש"רווח והצלה יעמוד ליהודים ממקום אחר". לכאורה, אם מרדכי רוצה לשכנע את אסתר לפעול לטובת היהודים, טיעון כזה הוא מנוגד למסר הכללי שלו. זה מאפשר לה להתחמק, זה מאפשר לה להשיל ממנה את האחריות מתוך הנחה שהאדם, ובמקרה הזה אסתר, גם ככה שולי אל מול ההכרעה האלוקית שתתממש כך או אחרת. אך לאור הנקודה שהזכרנו קודם, יש בכך כדי להסביר את אותה קפיצה של אסתר. אסתר הכריעה על אף כשהקדוש ברוך הוא בעצמו יכל לתת פתרון אחר לגזירה. אסתר החליטה שהיא קופצת קפיצה קיומית, מעבר לטיעון ראציונלי, מעבר לאפשרויות המילוט האלוקיות. כשקפץ נחשון בן עמינדב אל הים, מי ידע שזהו המעשה הנכון? רק הוא בתוכיותו. גם כשבאו החלוצים לייבש את הביצות, זה כנראה לא היה המעשה הכי רציונאלי לעשות. מי ידע שזה נכון? רק הם. בתוכם. החלוצים ידעו שזה נכון. הם קפצו מעבר לאובייקטיבי, מעבר לשכל.
במשמעות העמוקה, זו גם משמעותה של קפיצת האמונה. בעומק של חג הפורים, שבו מניחים את השכל והאנליטיות בצד, זו נקודה שהיא קריטית לחיים, קריטית לחיים אמוניים ומוסריים. יש צורך בקפיצה קיומית כדי לחיות חיי אמונה וחיי מוסר - כדי באמת להיות שם, ובזמן חג הפורים זו אחת ההזדמנויות להרגיש את חווית הקפיצה במלוא עוצמתה. פורים נותן לנו הזדמנות לשים את השכל המסדר, הבוחן, הנותן הקשר לחיים, בצד ולחוות את הקפיצה. "ומי יודע?". שום כוח חיצוני לא יגרום לקפיצה הזאת לקרות. אם לא נכריע לקפוץ, דברים כבר יתרחשו בעולם, הדברים קורים – והאדם לא מבצע את הקפיצה ונשאר בחוץ.
כל זה נותן לנו פתח ללמוד על החיים שלנו. יש הכרעות שדורשות אמירה שלנו, שאנחנו יודעים. שאנחנו מחליטים לקפוץ. שאם רק נחכה לרגע שיהיה לנו שכנוע אובייקטיבי-רציונאלי נמשיך לשבת על הגדר, נמשיך להטיל ספקות, נמשיך לחיות בלבטים. הקפיצה היא היכולת לשנות את המציאות גם בלי ידיעה חיצונית. לתת אמון בהרגשה פנימית שאי אפשר לאמת אותה, שאי אפשר להוכיח אותה, מציאות שלא ניתנת להוכחה. "מי יודע" במובנו הטהור והצלול, שעל אף הספק שמא "כאשר אבדתי - אבדתי", מוכן לומר: "ובכן אבוא"!