נכון. לאונרד כהן לא הפיל אותי במבט ראשון. הוא מעולם לא היה בגיזרת הסקס-אפיל המוסיקלי שלי. איכשהו תמיד חשדתי באנשי מילים עם קול עמוק. זה תמיד היה מין טורן-אוף כזה, ונראה לי יומרני מדיי, חנפני במסווה מתחכם, וממש לא סקסי. אפשר לומר שבנים שניסו להרשים אותי בכישורי הכתיבה הפיוטית שלהם, נפסלו על הסף. ולאונרד כהן, בנוסף לכך, גם היה מדכא מאד. אגב, למען הגילוי הביוגרפי הנאות, במארווין גיי למשל, דווקא כן התאהבתי מייד, והוא באמת הפך לארכיטיפ מכונן של ה-בחור ה-חתיך וה-סקסי האולטימטיבי בעיניי.
אבל אז נפגשנו פעם בצ'לסי הוטל, ופתאום, תוך כדי תרגום, זיהיתי את האקורד הסודי שלו, וקיבלתי בום-בלב. זיהיתי את הנושאים האסורים, המפתים, הקרובים לליבי, נושאים שאנשים נמנעים ונזהרים מלדבר עליהם בד"כ, ובעיקר בעידן הנוכחי, כשהתקינות הפוליטית משבשת את הדעת, ומעקרת כל מבע של תשוקה.
נגיד, יופי. והמרדף אחרי היופי. והעיסוק בגיל ובהזדקנות, ובצעירוּת, ובכעור ובהעדר היופי.
ובעיקר, שאלת השאלות העצובות: מה עושים עם כל הליבידו הזה, כל הרוק-אנד-רול הזה, כמגיעה העת שבמקום לזיין את העולם, הליבידו מתנגש בעולם ומתנפץ עליו, מקבל ממנו כאפות, או מודר ממנו וממסיבות החשק השוות של האמנות והיצירה וההשראה והמוסיקה והסקס?
(וחשוב להדגיש שגם בעניין זה בנות סובלות יותר, לצערי האישי מאוד. הַראו לי את המקבילה של בוב דילן או לאונרד כהן או דוד המלך, בת גילם, שמזדהרת בעיני החברה בזיקנתה בכל פארה, ובאותה מידה. אז גם בעניינים אלה, דברים שלאונרד כהן יכול לומר בתור בן, עדיין הרבה יותר קשה לומר בתור בת).
2. תקשיבו לראיונות שלו ביוטיוב.
"הזקנים אדיבים, אבל הצעירים חתיכים (מדליקים).
האהבה אולי עיוורת, אבל התשוקה ממש לא".
לאונרד כהן לא ויתר על היין, על הנשים היפות, על אהבת הקהל, והיה תלוי בכל אלה למחייתו הנפשית, למרות החרפה, ולמרות המודעות הגמורה והמייסרת לחרפה זאת, שהוא הגדיר להפליא כ"פריבילגיה בדרגה איזוטרית גבוהה מאוד".
אז השיר הבא בעיניי מסכם את כל התורה כולה, של אלה העוסקים בשירים, והוא נכתב על מפגש מיני שובר לב עם ג'ניס ג'ופלין. כמוהו, גם אני הגעתי רחוק בשביל יופי, וכמוה, גם אני העדפתי תמיד בחורים חתיכים. אבל בשבילו יצאתי מהכלל.
הנאום המקוצר, שצולם ע"י הדר אוקנין.