ברירת המחדל שבדין הישראלי, לירושת עזבונו של אדם שנפטר היא "ירושה על פי דין"- היינו בן בן/בת הזוג- יורש/ת מחצית, כאשר המחצית הנותרת מתחלקת בין צאצאי הנפטר- ובאין צאצאים להורי הנפטר או צאצאיהם וכה הלאה במעלה הדורות. למרות האמור לעיל, בן הזוג הנשוי לנפטר זכאי להמשיך ולהשתמש במשך ימי חייו בדירת המגורים המשותפת וברכב המשפחתי, אך הזכות הקניינית בחלקו של הנפטר בהם עוברת על פי דין גם לצאצאים. במידה שרוצה אדם להוריש את רכושו לאחר מותו בהסדר שונה מהסדר הירושה על פי דין- הדרך היחידה לעשות זאת היא עריכתה של צוואה שנערכה ונחתמה בהתאם להוראות הדין. הדין מכיר בארבע צורות של עריכת צוואה- שהנפוצה והמקובלת בהן, בה נתרכז במאמר זה, היא "צוואה בעדים": נערך מסמך בו קובע המצווה את תנאי הצוואה, תוך שהוא מצהיר שזו צוואתו שנערכה בהיותו בדעה צלולה ומרצונו החופשי ללא אונס, כפייה או לחץ- וחותם על כתב הצוואה בפני שני עדים, המאשרים בחתימתם במעמד חתימת הצוואה את דבר ההצהרה והחתימה.
מטבע הדברים דורש הדין, כי במעמד עריכת הצוואה וחתימתה לא יהיה נוכח אדם שיש לו עניין בצוואה במישרין או בעקיפין. נערכה צוואה כזאת באופן שונה- הרי שהיא נעדרת כל תוקף ובטלה. כדי שיהיה לצוואה תוקף- חשוב להבטיח שהמצווה אינו נתון תחת השפעה של מאן דהוא, לחץ או איום כלשהו וכי הצוואה משקפת לחלוטין את רצונו החופשי של המצווה- שהוא בדעה צלולה, מבין את אשר הוא עושה ומצווה בצוואתו. נוכחות של בעל עניין בצוואה או בירושה- מהווה חזקה, שהמצווה היה תחת השפעה בלתי הוגנת כלשהי ואזי אין כל תוקף לצוואה.
מטבע הדברים, נדירים הם המקרים בהם נפטרים בני זוג לבית עולמם בצוותא באותה העת. דרך כלל נפטר אחד מבני הזוג בעת שהשני נותר בחיים. לעתים קרובות מעוניינים בני הזוג להבטיח האחד את השני במקרה שמישהו מהם ייפטר מהעולם- ללא כל תלות ביורשים אחרים, כאשר אך לאחר שילכו שני בני הזוג בסופו של דבר לבית עולמם- יירשו ילדיהם את עיזבונם. הבטחה זאת אינה יכולה להיות מעוגנת במסגרת ירושה על פי דין אלא אם כן הסכימו יורשים אחרים להסתלק מחלקם בעיזבון לטובת בן הזוג שנותר בחיים- ולכן דרוש היה הסדר שיאפשר לממש רצון לגיטימי כזה של בני הזוג.
היוצא מן הכלל: צוואה הדדית של בני זוג.
במשך שנים אושרו הסדרים כאלה באמצעות ההלכה הפסוקה ורק בשנת 2005 הוסדר הדבר בחקיקה (כאשר מדובר אך ורק בבני זוג המוכרים על ידי הדין הישראלי). החוק מכיר כיום מפורשות בצוואה הדדית- שיכולה להיערך במסגרת אותו המסמך, או באמצעות שתי צוואות (אחת לכל בן זוג), הנערכות בעת ובעונה אחת באורח הדדי, המשקפות אינטרס זה, שנדבך מרכזי בו הוא הסתמכות הדדית של בני הזוג על צוואתו של בן הזוג השני. זהו המקרה היחיד שבדין, המאפשר נוכחות של בעל עניין בירושה להיות נוכח בעת עריכת הצוואה וחתימתה, מבלי שעצם נוכחותו פוסלת את הצוואה ואינה פוגעת בתוקפה.
ואם בידועים בציבור מדובר?
אמנם החוק מתייחס רק לצוואה הדדית של "בני זוג" כהגדרתם בדין, אך לאורך השנים (עוד בטרם הסודר עניין זה בחוק) הכירו בתי המשפט בארץ בצוואות הדדיות שערכו בני משפחה (לאו דווקא כאלה המהווים בני זוג כאמור), המנהלים משק בית משותף, כדי לאפשר תכנון רכושי-הסכמי במשפחה לאחר המוות. אין כל ספק, כי צוואות כאלה שנערכו טרם הסדרת הצוואות ההדדיות בחוק בשנת 2005- תקפות. שאלת תוקפן של צוואות כאלה לאחר מועד זה מובאות ככלל להכרעת בית המשפט. שאלות חשובה לענייננו היא אם הסדרת נושא הצוואות ההדדיות בחוק לבני זוג בלבד מהווה הסדר שלילי מבחינת מי שאינם "בני זוג" עפ"י הדין. יובהר אפוא, כי הכלל בחוק הוא כי רק "איש ואשה" יכולים להיות מוכרים כבני זוג, למרות שההלכה הפסוקה מכירה בנישואין שנערכו מחוצה לה המוכרים במקום עריכתם (ויש לדבר נפקות לגבי נישואין חד מיניים שנערכו בחו"ל במקרים מסוימים). כן יצוין שהדין הישראלי מכיר בידועים בציבור כבני זוג (על פי מבחנים שקבעה ההלכה הפסוקה). יש להניח, כי בית המשפט המוסמך יישם את הכלל שנקבע בהלכה תוך התאמתו לכל מקרה רלוונטי בעת הצורך, תוך הפעלת כללי הפרשנות התכליתית.
בעוד צוואה היא ככלל מסמך הניתן לביטול או שינוי בכל עת על ידי המצווה- צוואה הדדית יוצאת מכלל זה, בהיותה תוצר של אמון והסכמה בין בני הזוג, שקיבלה ביטוי על הכתב המבטא הסתמכות הדדית (של המצווה בצוואתו של בן הזוג- שכן הסדר זה מהווה מעין חוזה בין בני הזוג). הצדדים רשאים לקבוע בצוואה ההדדית הוראות בדבר אפשרויות הביטול של הצוואה ההדדית על ידי מי מהם: עם זאת אין הם יכולים לשלול לחלוטין את אפשרות ביטול הצוואה ההדדית בעוד שניהם בחיים. בהיעדר הוראות כאלה תחולנה ברירות המחדל הבאות: במקרה שבן הזוג שנותר בחיים מבקש לבטל את צוואתו ההדדית, בעוד שני בני הזוג עודם בחיים, חייב המבקש לבטל את צוואתו ההדדית להודיע בכתב לבן זוגו את דבר הביטול ועם קבלת הודעת הביטול בידי בן הזוג-בטלות הצוואות ההדדיות של שני המצווים. ככל שנפטר אחד מבני הזוג ובן הזוג שנותר בחיים מבקש לבטל את צוואתו בטרם חולק עזבון הנפטר- יסתלק בן הזוג שלא לטובתו מכל מנה או חלק של העיזבון שמגיע לו על פי הצוואה ההדדית לטובת ילדו או אחיו של המוריש. ביקש הנותר בחיים לבטל צוואתו ההדדית לאחר שעזבון המוריש חולק- יחזיר הוא לעיזבון המוריש את כל שירש על פי הצוואה ההדדית. אם השבה כזאת אינה אפשרית או סבירה- יהיה עליו להחזיר לעיזבון את שוויה של המנה או החלק בעיזבון שירש על פי הצוואה ההדדית.
בבסיסן של צוואות הדדיות עומדת ככלל ההנחה הבסיסית של בני הזוג, שלאחר מותם יירשו אותם יקיריהם (ילדיהם של בני הזוג למשל)- כלומר הילדים יירשו את בן הזוג שנפטר ראשון רק לאחר מותו של בן הזוג השני. כן חשוב לזכור, כי לאחר פטירת בן הזוג, ומשחולק עזבונו- בן הזוג שירש את הנפטר מנוע מלשנות את זהות "הדור השני" של יורשי הנפטר (לרבות באמצעות צוואה אחרת)- כי אם יעשה זאת- דינו כמי שמבטל צוואתו ההדדית לאחר חלוקת עיזבון המוריש, כפי שהוסבר לעיל. ההיגיון העומד מאחורי הצוואה ההדדית, הוא לאפשר לבן הזוג שנותר בחיים להמשיך את חייו תוך דאגה לצרכיו, מבלי שחלק משמעותי בכספים וברכוש שצברו בני הזוג במשך השנים "נחתך" לטובתם של יורשים אחרים- יקרים ככל שיהיו. חשוב להבין, כי בכפוף לעקרון השמירה על זהות הדור השני של יורשי בן הזוג שנפטר- בן הזוג שנותר בחיים וירש למעשה את עזבונו של בן הזוג שנפטר- רשאי לעשות בירושתו ככל העולה על רוחו ולאחר מותו יירשו הילדים את מה שנותר מעיזבונו של בן הזוג שנפטר ראשון- ככל שנותר בכלל שייר לעיזבון זה.