"וָרָב" — כְּמָה שֶׁנֶּאֱמַר: "רְבָבָה כְּצֶמַח הַשָּׂדֶה נְתַתִּיךָ, וַתִּרְבִּי וַתִּגְדְּלִי וַתָּבאִי בַּעֲדִי עֲדָיִים, שָׁדַיִם נָכנוּ וּשְׂעָרֵךְ צִמֵּחַ, וְאַתְּ עֵרם וְעֶרְיָה." "וָאֶעֱבר עָלַיִךְ וָאֶרְאֵךְ מִתְבּוסֶסֶת בְּדָמָיִךְ, וָאמַר לָך בְּדָמַיִךְ חֲיִי, וָאמַר לָך בְּדָמַיִךְ חֲיִי."
"וְהָיָה לָכֶם לְמִשְׁמֶרֶת, עַד אַרְבָּעָה עָשָׂר יוֹם לַחֹדֶשׁ הַזֶּה, וְשָׁחֲטוּ אֹתוֹ כֹּל קְהַל עֲדַת יִשְׂרָאֵל בֵּין הָעַרְבָּיִם" (שמות יב:ו) — מִפְּנֵי מָה הִקְדִּים הַכָּתוּב לְקִיחָתוֹ שֶׁלַּפֶּסַח לִשְׁחִיטָתוֹ אַרְבָּעָה יָמִים?
הָיָה רַבִּי מַתְיָה בֶּן חָרָשׁ אוֹמֵר: הֲרֵי הוּא אוֹמֵר: (יְחֶזְקֵאל טז,ח) "וָאֶעֱבֹר עָלַיִךְ, וָאֶרְאֵךְ, וְהִנֵּה עִתֵּךְ עֵת דֹּדִים," הִגִּיעַ שְׁבוּעָתוֹ שֶׁנִּשְׁבַּע הקב"ה לְאַבְרָהָם שֶׁיִּגְאַל אֶת בָּנָיו, וְלֹא הָיָה בְּיָדָם מִצְווֹת שֶׁיִּתְעַסְּקוּ בָּהֶם כְּדֵי שֶׁיִּגָאֲלוּ, שֶׁנֶּאֱמַר: (יְחֶזְקֵאל טז,ז) "רְבָבָה כְּצֶמַח הַשָּׂדֶה נְתַתִּיךְ, וַתִּרְבִּי וַתִּגְדְּלִי וַתָּבֹאִי בַּעֲדִי עֲדָיִים, שָׁדַיִם נָכֹנוּ וּשְׂעָרֵךְ צִמֵּחַ, וְאַתְּ עֵרֹם וְעֶרְיָה," עֵרֹם מִכָּל מִצְווֹת. נָתַן לָהֶם הקב"ה שְׁתֵּי מִצְווֹת, דַּם פֶּסַח וְדַם מִילָה, שֶׁיִּתְעַסְּקוּ בָם כְּדֵי שֶׁיִּגָאֲלוּ, שֶׁנֶּאֱמַר: (יְחֶזְקֵאל טז,ו) "וָאֶעֱבֹר עָלַיִךְ, וָאֶרְאֵךְ מִתְבּוֹסֶסֶת בְּדָמָיִךְ, וָאֹמַר לָךְ: בְּדָמַיִךְ חֲיִי! וָאֹמַר לָךְ: בְּדָמַיִךְ חֲיִי!" וְאוֹמֵר (זְכַרְיָה ט,יא) "גַּם אַתְּ, בְּדַם בְּרִיתֵךְ שִׁלַּחְתִּי אֲסִירַיִךְ מִבּוֹר אֵין מַיִם בּוֹ."
לְכָךְ הִקְדִּים הַכָּתוּב לְקִיחָתוֹ שֶׁלַּפֶּסַח לִשְׁחִיטָתוֹ אַרְבָּעָה יָמִים, שֶׁאֵין נוֹטְלִין שָׁכָר אֶלָּא עַל יְדֵי מַעֲשֶׂה.
הדרשה היא באמת יפה, אבל זה בהחלט מוזר אם מסתכלים על סדר הכתובים שם בפרק טז של יחזקאל: קודם פסוק ח, אז פסוק ז, ובסוף פסוק ו. אבל ייתכן שזה מגמתי. הרי "אמר רב יהודה: ברם זכור אותו האיש לטוב, וחנניה בן חזקיה שמו; אלמלא הוא נגנז ספר יחזקאל, שהיו דבריו סותרין דברי תורה! מה עשה? העלו לו ג' מאות גרבי שמן וישב בעלייה ודרשו" (חגיגה יג.). אם קוראים פרק טז של יחזקאל כפשוטו, מדובר בתינוקת שיושבת בדמי לידתה ואדם שעוזר לה רק כשהיא מתבגרת. כמובן, זה לא המשל הכי נעים. לכן, רבי מתיה בן חרש מקיים "סרסהו ודרשהו": מתחילים עם בחורה שהגיעה כבר ל"עת דודים," ואם כן הדם יש לו משמעות אחרת במשל, וכן בנמשל.
יש בזה מסר חשוב בשבילנו, כרבנים, מורים ומחנכים. לפעמים, אנחנו מציגים טקסטים שהם "בעייתיים" למי שחי בעידן המודרני. לדאוג ולגלות אכפתיות לרגשות של קהל היעד שלנו — הכיתה, הקהילה, הציבור — זה מוסרי והוגן. אנחנו חייבים לעשות כמו רבי מתיא בן חרש וחנניה בן חזקיה, לשבת בעלייה עם ג' מאות גרבי שמן ולדרוש — לא חס וחלילה כדי להגיע לעיוות של דברי התורה, אלא לעיבוד, שכן "דִּבְרֵי חֲכָמִים בְּנַחַת נִשְׁמָעִים."