התערוכה החדשה של עומרי קורש Freaks like me בגלריה אורלי דביר מאתגרת את הבניות הגוף השכיחות לשני המינים באמצעות דימויים של ייצוגי גוף שנערכו במדיה דיגיטלית ונעים על רצף בין מיניות נשית מוחצנת למיניות המזוהה כגברית. שם התערוכה, הניתן גם לתרגום כ"חריגים כמותי", מצביע על זהות הנחשבת כחריגה ועל מקומו של האמן כמי שמתאר את עצמו "יושב איפשהו בין נשיות לגבריות".
קורש בחר דמויות רב-גוניות של פרסונות מוכרות, המתאפיינות בדימויי גוף הנחשבים מוחצנים, כמו אורית פוקס, נונה שלאנט, אולגה לדינוב, טופז ארבל ואלינה קירייב, תוך שהוא מציג קריאה מחודשת של דמותם באמצעות ייצוג דיגיטלי.
התבוננות בדימויים מעלה את השאלה האם ההתנתקות מהבניות מסורתיות של נשיות וגבריות בהכרח משחררת. האם היכולת שיש לנו בעידן הנוכחי לעצב את דמותנו במנעד נרחב יותר של ייצוגים במציאות הממשית ובדיגיטל מחזקת את רוח המבע הספונטני והחופשי שבקיום האנושי, או חותרת תחתיו?
במניפסט הסייבורג, הוגת הדעות דונה הראוואי ניסחה גילוי דעת על עולם שבו באמצעות טכנולוגיות המחשב יטושטשו לא רק הגבולות בין מרכיבי הקיום הגופניים והמכניים, החומריים והלא חומריים, אלא שגם נוכל להתעלות מעבר להגדרות הזהות המגדרית המסורתיות ולאתגר את ההבניות הישנות של גבריות ונשיות, על מערך הכוח שהן מקיימות ביניהן. לדבריה, בעולם של טכנולוגיה חדשה, הגדרות מגדריות הופכות לנזילות וגמישות והן כפופות לשינוי מהיר.
אלא שתמונת העולם שעולה מהתערוכה אינה מעידה על היכולת להתעלות מעל כבלים חברתיים. הסיבה לכך אינה טמונה רק בשם התערוכה – השב ומציב את הדמויות שאינן נענות להבניות מסורתיות של ייצוג גוף על משבצת של הזר, החריג והסוטה (freak). אלא בעיקר בגלל שהתחושה שיוצרות התמונות היא של עולם שבו הדימוי הופך לעיקר.
החריגה מהמבנים המוכרים אינה מייצרת חופש לביטוי אנושי אלא כובלת את הדמויות לתוך מערך אסתטי מוקפד, שבו הסובייקט מנהל את מיצובו העצמי כאובייקט למבט המתבונן בו.
בעולם דימויים זה, נראה כי הבחירה במאפיינים טרנסג'נדרים או במיניות מוקצנת שבה ומטילה משטור על הגוף המוצג כנתון לקריטריונים נוקשים של רזון ויופי.
בקשת השחרור שבחופש האפשרי לבחור ולעצב את הזהות המינית אינה נענית. במקום זאת, הדימויים מחזקים את ההיבט הממוכן של גוף. הסובייקט מוצג כמי שכל עניינו בהבניית המבט של האחר המתבונן בו. במקום התעלות מעבר להגדרות הכובלות של ייצוגי גוף ומיניות, הדימויים מציגים דמויות המובנות כקולב למבטים הצופים בהן.
תערוכה מעוררת מחשבה.
הפתיחה ב– 13/07/2017, גלריה דביר, נמל יפו 32.
ערך זהה פורסם ב-יום חמישי, 29 ביוני, 2017 ב-16:03	מתויג עם התגים דימוי גוף במדיה דיגיטלית, ייצוג גוף, עומרי קורש ופורסם ב-איך לעשות מה, תערוכות.	ניתן לעקוב אחרי תגובות לערך זה באמצעות הזנת RSS 2.0.