סדר ליל פסח המסודר בהגדות: "קדש ורחץ כרפס יחץ מגיד רחצה מוציא מצה מרור כורך שלחן עורך צפון ברך הלל נרצה".
ובהלכה הקודמת ביארנו כמה שיעורי "כזית" יש לאכול מן המצה בליל פסח.
כשמגיע בליל הסדר ל"מגיד", יקראו כל בני הבית את ההגדה בתשומת לב ובכוונה. ומנהג מרן רבינו עובדיה יוסף זצ"ל היה, שכל בני הבית (על פי הסדר סביב השלחן) היו קוראים כל אחד קטע אחד בקול רם, וכולם קוראים עמו בלחש. ומידי פעם היה מרן זצ"ל מוסיף איזה ביאור נחמד או מדרש על פי סדר ההגדה.
לא יאריך אדם יותר מדאי ב"מגיד", מפני שיש להקפיד להגיע לאכילת האפיקומן (ב"צפון") לפני חצות הלילה. וגם מפני שכל בני הבית רעבים ומצפים לאכול. ולכן יסדר כל אדם לעצמו את הדברים שלא יאריכו יותר מדאי ב"מגיד", ויאמרו דברי תורה בשעת "שלחן עורך", כשאוכלים.
ומרן רבינו עובדיה יוסף זצ"ל היה נוהג בליל פסח, שלאחר סיום הסדר, היה מכנס סביבו את כל נכדיו הקטנים, והיה מספר במשך שעה ארוכה על נסי יציאת מצרים, עשר המכות וקריעת ים סוף, והיה מספר את הדברים בשפה מושכת, שמתאימה לילדים קטנים ממש, והילדים היו יושבים סביבו ושותים בצמא את דבריו עד שעה מאוחרת. ולאחר מכן היה מרן זצ"ל פונה לחדרו, והיה עוסק בעניני הפסח במשך כל הלילה עד תפלת שחרית בשעה שבע בבוקר. וכך נהג מרן זצ"ל במשך רוב ימי חייו. ולאחר מכן בבוקר החג היה אוזר כגיבור חלציו, וממשיך בתפלת הבוקר בשמחה, ולאחר מכן היה סועד בסעודת החג, ומתייחס בסבלנות למסובים, ובפרט לילדים, ולאחר מכן היה פונה לישון במשך שעה או לכל היותר שעתיים, ושוב היה קם ועוסק בתורה במשך כל היום.
את המצה יש לאכול תוך שיעור "אכילת פרס", ולכתחילה יש להזהר לאכול כזית מן המצה תוך שיעור ארבע דקות לכל היותר. (ואם אינו יכול, יאכל תוך שיעור של כשבע וחצי דקות לכל היותר).
חג שמח, תזכו לשנים רבות נעימות וטובות!