לא יכולה לצאת טוב מהיום הזה.
15 שנה אחרי שעזבתי את הדת, אני עדיין לא יודעת איך לאכול את יום כיפור. תרתי משמע.
כשהייתי בדת, עד גיל 20, טוטאלית כהרגלי, לא הבנתי מי האנשים המכונים חילוניים ומסורתיים, שביום אחד בשנה עוטים על עצמם חולצות לבנות ונעלי בית ויורדים אחר כבוד אל בית הכנסת, זה היה נראה לי צבוע. אם אתם מאמינים באלוהים ובדת, אז מה הטעם של יום אחד בשנה שלאחריו תחזור לסורך? הרי אין צביעות גדולה מזו. בזתי להם. והמשכתי להתפלל לאותו אל שימחל לי על חטאיי ויכפר עליהם בתהליך בזק של 24 שעות וריח רע מהפה.
הדת היהודית מכוונת אותך כל השנה אל אותו יום כיפור ובטח בחודש וחצי שקודמים לו . כל לילה סליחות ואז מראש השנה עד יום כיפור עשרת ימי תשובה והכל כל כך הרה גורל. בראש השנה מחליטים מה יקרה לך וביום כיפור סוגרים סופית את השאלטר. לחץ. לחץ של חיים או מוות. והכל תלוי במה? באם תתפלל? או תצום? או תבקש סליחה? לא ברור. עשיתי כל מה שיכולתי כדי למנוע את רוע הגזרה.
אבל הזמן עבר. לאט לאט, לבשתי מכנסיים, הפסקתי להתפלל מהסידור המקובל, נסעתי בשבת. הכל קרה בתהליך איטי, תוך דיאלוג עם אותו אלוהים. אני מניחה שאני נקראת היום חילונית. לא יודעת. מה שבטוח, אני לא אוהבת את המושג דתל"שית. מושג שחילונים המציאו. הוא כל כך ברור, כל כך מובהק. "דתיה לשעבר". מה אתם יודעים עלי? מה אתם יודעים על מה שעובר עלי? ומה המילה הזאת "לשעבר"? הרי בחיים אין שום דבר לשעבר. אין שום דבר שעובר, הכל כאן, קיים תמיד בעירובביה והופך אותך למי שאתה או למי שאתה רוצה להיות.
אם אני חייבת להצביע על רגע עזיבת הדת אז זה הרגע בו נסעתי בשבת. לא קרה בו כלום. הוא היה רגע סתמי, כמעט עבר לידי. שנים אחר כך העזתי לנסוע בשבת מול בית הוריי. וזה דווקא היה רגע מכונן. לא בגלל שהפרתי הסכם עם אלוהים, אלא בגלל שהפרתי הסכם עם אורח החיים בו חונכתי. הבנתי שבעצם אני לא פוחדת מאלוהים, אני פוחדת מאמא. וכשאמא לא עשתה עניין מזה - ותודה לה על כך - גם אני נרגעתי.
ובכל זאת, 15 שנים אחרי, אני לא יכולה עם היום כיפור הזה. לא מבינה מה לעשות בו.
כשהגעתי לחברה החילונית הבנתי שזה יום שרואים בו סרטים. פתאום אתה מעשיר את כל ההשכלה הקולנועית שלך וצורך 15 סרטים ביום וחצי. אתה יוצא שטוף מוח בדיוק כמו אחרי תפילת נעילה. לא אהבתי את זה. לא מצאתי את עצמי בבית הקולנוע הזה. בכל זאת יש לי סרט משלי.
אולי לראות סרטים, אבל רק עצובים? איך אפשר לראות קומדיה טובה ביום כיפור.
לצום? מה פתאום, מה את מפגרת? את כמו כל הצבועים ששנאת פעם?
לא לצום? לאכול? אבל למה? מה את מפגרת? מה הבעיה לסתום ת'פה לרגע, הרי את עושה את זה כמעט כל יום? אז ניסיתי לאכול. אבל גיליתי שלאוכל ביום כיפור אין טעם, הוא ספוג אצלי ברגשות אשמה מאוד גדולים. לפעמים אני רק שותה מים כדי להוכיח שאני לא בלופ של הדת וגם המים האלה הם לא מי אלוהים חיים. הם קשים לבליעה.
לרכב על אופניים? נו באמת, מה את מפגרת? את אף פעם לא רוכבת על אופניים, מה נהיית לאנס ארמסטרונג?
ללכת לבית כנסת? מה את צבועה? זאת אומרת מפגרת?
אז מצאתי שיטה: אני בורחת לחו"ל. איכשהו שם נעים יותר עם היום הזה. נעים יותר לצום, או לא. נעים יותר לפתוח בדיאלוג עם אלוהים ולומר לו: "אהלן, מה שלומך? אני בסדר. מקווה שגם אתה .תמשיך לשמור עלי בבקשה".
כי בחו"ל זה לא שאין אלוהים, הוא נמצא או לא נמצא בדיוק כמו בארץ הקודש. פשוט בחו"ל אין קודים, אין סביבה, אין עבר, אין עתיד, אין הורים, אין מורים, אין אולפנא. יש את הרגע הזה. וזהו.
השנה אני לא נוסעת. ביום כיפור אהיה בתל אביב, שוב מול הדילמה הזאת. מול אלוהים, מול עצמי של לפני 15 שנים.
השאלה הנצחית אם יש אלוהים או לא, אינה רלבנטית בדת היהודית. אצלנו גם ככה אין אלוהים. יש אלוקים. אלוקי הדת והמצוות והפטרונות וההפחדה, הוא קיים ללא ספק. אז אלוקים אולי צריך את היום הזה, אבל אלוהים האמיתי רק רוצה שאני אהיה מאושרת.
סליחה, כן? זה מה שאני מתכוונת לעשות. לפחות לנסות.