מכירים את "דילמת האסיר"? שני אסירים יושבים בכלא כחשודים ברצח שאותו, על-פי החשד, ביצעו במשותף. הם יושבים בתאים נפרדים, נחקרים בנפרד ואיש משניהם אינו יכול לדעת מה עושה או אומר חברו. אם שניהם שותקים, שניהם הולכים הביתה מחוסר ראיות. אם אחד מהם שותק וחברו מודה ומסגיר גם את חברו, זה ששתק יוּצָא להורג, בעוד חברו יזכה למעמד של עד מדינה וישוחרר. אם שניהם יודו, אין צורך בעד מדינה ושניהם יוצאו להורג. כל אסיר יודע שאין לו שום אפשרות להשפיע על גורלו, כי כל בחירה שיעשה תשאיר את הסיכוי שלו לחיות על 50%. לעומת זאת, הוא הקובע היחיד לגבי גורל חברו. אם ישתוק - חברו ישוחרר. אם יודה - חברו ימות.
ועכשיו, כמו ששואל חיים הכט: "מה אתם הייתם עושים?" הכל תלוי בשאלה איך הראש שלכם עובד. אפשרות אחת היא שתחשבו: "את עצמי אני ממילא לא יכול להציל. לפחות אציל את החבר שלי". אם גם אתם וגם החבר שלכם תחשבו בצורה כזו, שניכם תשתקו בחקירה, שניכם תלכו הביתה שמחים וטובי לב והמשטרה תאכל אותה. אבל השוטרים סומכים עליכם שתעזרו להם. הם יודעים שיש דבר אחד יותר גרוע מלמות - למות פראייר, כשאתה שותק כדי להציל את החבר שלך והוא, הבן זונה, שולח אותך לגרדום וצוחק עליך כל הדרך הביתה. אם תדבר - עדיין הסיכוי שלך לחיות נשאר על 50%, אבל דבר אחד בטוח במאה אחוז - פראייר כבר לא תצא.
איך הסיפור הדמיוני הזה מתקשר לקהילת בית קמה? באותה דרך שהוא מתקשר לכל קהילה או חברה ומלמד אותנו לקח פשוט. מאמון הדדי כולם מרוויחים ומחשדנות הדדית כולם נדפקים. אחת הדוגמאות הטובות היא הטרמפים לחיילים (סליחה שאני תקוע בימים הרחוקים שבהם הייתי חייל בשירות סדיר ובמילואים. גם אני שמעתי שהיום אסור לחיילים לנסוע בטרמפים). אם בנכם החייל מגיע לחופשה ומספר שנתקע שעות על הכביש ואיש לא עצר לו, מה תהיה המסקנה שלכם? לקחת חיילים זרים כדי שלא יסבלו כמו הבן שלכם, או להגיד: "אם אף אחד לא מרחם על הבן שלי, למה שאני אהיה פראייר וארחם על בניהם של זרים?" ברור, שאם כולם יחשבו בצורה א', כולם ירוויחו ואם כולם יחשבו בצורה ב', כולם יפסידו. אפשר להביא עוד הרבה דוגמאות, כמו האנשים שעומדים בהופעות כדי שלא יסתירו להם ובסוף כולם עומדים ולכולם מסתירים, במקום שכולם יישבו בנוחיות וכולם יראו.
בקהילה כמו שלנו, זה מתבטא בנכונות לשיתוף פעולה למען הכלל, הן באמצעות תרומה אישית של זמן ומאמץ, בלי לצפות לתמורה אישית ומיידית והן בנכונות להקצות כסף לנושאים המשותפים לכלל הקהילה, כמו ספרייה, בריכת שחייה, תרבות, ספורט ופעילויות לילדים, גם אם אני באופן אישי לא מחליף ספרים, לא אוהב לשחות, לא עוסק בשום ספורט, לא צריך את ועדת תרבות ("אני מעדיף לנסוע על חשבוני למופעים מחוץ ליישוב. הם בטח ברמה יותר גבוהה") והילדים שלי גדולים מדי, קטנים מדי, עוד לא נולדו או סתם לא מתחברים לשטויות שמארגנים פה.
כמעט כל אחד מאתנו (ואם לא הוא עצמו, בני משפחתו) נהנה לפחות מחלק מהשירותים הקהילתיים ובשורה התחתונה יגלה שאפילו כלכלית הוא מרוויח מכך, אבל מעבר לחשבון הזה - עצם החיים בקהילה שבנויה על אמון הדדי ולא על חשדנות הדדית והתחשבנות הדדית ("למה שאני אצום בצום גדליהו? מה, כאילו שכשאני אמות הגדליהו הזה יצום?") הם חיים טובים יותר. גם אוירה היא חלק מאיכות החיים.
יש קיבוצים שבהם המגמה היא לסגור כל מה שאינו פרטי. אין חדר אוכל, אין מרכולית ואפילו לא מגרש משחקים. חשבון כלכלי או אגואיזם קצר-ראות? מה אתם אומרים?