בתקופה זו של השנה של בקשות ,תחינות, חשבון נפש, משאלה, זה בלתי נמנע – הפוסט הזה מתבקש להיוולד לו כבר תקופת מה. ועכשיו, לאחר שלושה חודשים שעזבת את העיר אני נזכרת בתמונות מחיינו ממש כמו בסרט.
בתמונה הראשונה אנחנו צעירים ורעננים, הייתי מאוהבת מעל הראש ולא עסקתי במה לדרוש. הייתי רק במקום של נתינה אינסופית הזורמת אל ומתוך הקשר כשלכל דילמה או סוגיה מצאתי את הגשר.
בתמונה השנייה החלטת שדי לך ומספיק, לכן ממני נפרדת, אך לא לתמיד. כעבור חצי שנה שרת לי סרנדה מתחת לחלון ולא הסכמת לזוז ממקומך עד שהסטתי את הווילון.
בתמונה השלישית סיימנו צבא, הצעת לי נישואין, אך לא חשבתי לעומק איך באמת בונים חיים. די מהר השבתי בחיוך לבבי, כי כל דבר אחר פשוט נראה לי לא טבעי.
בתמונה הרביעית נולד בנינו הבכור, לידתו הגבירה אצלך את הצורך בחופש בלתי פוסק, בנדודים ובדרור. נולדו גם דפוסי התנהגות מורכבים שמן הסתם הגיעו מ"בנק" הילדות שלך בצבירת ימים רבים. לא ידעתי כיצד לעצור את עצמי .. אותך, כי חייתי על המיתוס "שכביסה מלוכלכת משאירים בתוך המשפחה".
אז…המשכנו "לכבס" את הכל בתוך הבית, עוד שנה ועוד שנה, כשבמקביל עברנו עוד 100 פעמים דירה. הכתובות כבר היו שם על הקיר, בעצם על כל הקירות. רק אני מבחינתי לא יכולתי לראות. מסונוורת מאהבה, מאמונה, מנורמות חברתיות מיושר ומתום, חיי באיזושהי צורה קפאו להם דום.
בתמונה החמישית הריון שני, רחוקה ממשפחה ועוד יותר מה"אני," עסוקה בבריחה אל ניהול הבית, הספורט, הכושר, שלא משאירים נשימה לבדוק מה אם האושר. מסתכלת במראה ותוהה, מי זו הדמות שם בתוך הבועה?
בתמונה השישית – אנחנו בארץ חדשה, יפה, עם נוף מהמם, קריירה מרהיבה! אבל בינינו הסדקים הולכים וגדלים. כן, אתה ממשיך להעמיד פנים. מבחינתך עולם כמנהגו נוהג, מבחינתי הכחשה מוחלטת לכאב. אתה זוכר איך ניסו לעזור לנו מלמעלה? נתנו לנו אות כדי שלא נמשיך סתם כך הלאה. איזה יהירים היינו, בורים , כסילים, מה? שני אינטליגנטים שכמונו לא מבינים סימנים?
בתמונה השביעית – הריון שלישי לאחר 5 שנים של המתנה, כי התעורר בי הרצון להוריד עוד נשמה לי, לך, לילדים למשפחה. אני כבר לא בת 28, אלא ממש לקראת אמצע השלושים, והמקום החדש אליו עברנו שוב…מקהה לי את כל החושים. לא מרגישה שייכת, לא לכאן, לא לעכשיו, כל מילה ממני אליך שנאמרת כאילו נאמרת לשווא.
היית עסוק בלהגשים חלום, בכל מחיר, בכל פינה בקור רוח, בלילה וביום. זה מה ששבר אותי באופן חד משמעי, זה מה שעזר לי לקחת אחריות על גורלי. משם כבר מגיעה התמונה השמינית, איתה אני מתחילה להבין כמה הייתי איטית.
במחשבה, ברצון, בעשייה, בכוונה, ביכולת. דגרתי על הביצה ללא הרף כמו איזו תרנגולת. הביצה פקעה לה יום אחד ומתוכה יצא גוזל מאוד נחמד. בדמות חיים עשירים ומלאים בצבעים ממש עמוקים וחמים: אדום, כתום, צהוב בכלל…כל צבעי הקשת, הסתדרו להם בשורה לכל מה שנפשי מבקשת. כך ציירתי ציור בדמעות של כאב ושמחה, לכשהבטתי עליו ראיתי שאתה…אינך בתמונה. כעת סוגרת את האלבום, את הסרט, את חיי ביחד עם חייך, את זה הפרק.
תמר, מאוד התרגשתי לקרוא.
הסתירה הזאת קיימת בין- אינטליגנציה לטעויות.
כאילו ה"אני" שלהן טובע לו בכל הכותרות האחרות וככל שהן נמצאות בסביבה הדורשת יותר תחכום ומתרחקות מן הפשטות שבחיים כך המשברים יותר קשים כשם קורים.
דמעות חונקות את גרוני כי זה פותח עוד ועוד רבדים וזה מרגש אותי לראות את עצמי עומדת מול עוד ועוד אמיתות וחולקת אותן עם אחרות.
,וכעת אין מנוס …מדברים גם על זה ובאמת הגיע הזמן..
אני מזמינה בזאת את כל הקוראות לשאול אותי את כל השאלות שליבן חפץ , לעלות את חששותיהן, לבטיהן , ייסוריהן, כאבן, תשוקתם, שאיפתם ועוד..ומבטיחה להשתדל ולהתייחס לכל אחת ואחת באופן אישי.
כל הכבוד על האומץ…על ההבנה על השיתוף…תיארת את הסיפור של רובינו…ניתן להזדהות בכל מצב…כתבת ותיארת ממש יפה מאחלת לך המון המון הצלחה….
תודה על השיתוף, תודה על כתיבה אישית ונוגעת.
גם אני עברתי משבר רציני לאחר הלידה, ואני חושבת שהכתובת הייתה אצלי על הקיר מכיוון אחר. חוויית ההריון והלידה שלי הייתה משברית וקשה מאוד מכל מני סיבות, והייתה תחושה שקבוצת השווים שלי במקום אחר. כלומר- לא היו לי חברות אמהות רבות, ואלה שהיו- נראו כה מאושרות, מהלכות על עננים ממש לאורך כל שלבי ההריון והלידה-לפני, תוך כדי ואחרי, מה שגרם לתחושת בושה אצלי עוד לפני הכניסה למעגל הזה.
תמר-את אמיצה ומדהימה ! אני שולחת לך חיבוק ענק ומחזקת את ידייך.
תראי לאן החוויה שלך לקחה אותך..
למקום כל כך חיובי, מאיר , ועבור אחרים רבים.
הקשבה עצמית המשלבת גוף ונפש.
וזה מאוד קשור לאינטואיציות, ואנו כנשים בעלות אינטואיציות כה חזקות כי כך זה הועבר בגנים שלנו, כל שעלינו לעשות זה לסמוך עליהן.
הסתכלתי באתר שלך ורשמתי את פרטי הקשר…אצור קשר בקרוב ואציע לך דבר מה..לבינתיים מאחלת הצלחה רבה לימים טובים רבים.
בשמחה רבה תמר, מזמן רציתי לשוחח איתך… נראה לי שנמצא בינינו מכנים משותפים רבים מאוד.
תודה על הפוסט המרגש והנוגע, כתבת ממש יפה וחשוף ואמיץ!
מדהים אותי כל פעם לגלות כמה פנים יכולות להיות לסיפור של דיכאון אחרי לידה וכמה הרצון הכנה להבין מה קרה שם משחק תפקיד חשוב.
יש לעודד אימהות לצאת ולספר את סיפורן לכלל הקהילה הנשית. את סיפור הכאב ואת סיפור הצמיחה ,כי דרך פעולה זו יכולות יתר הנשים הנמצאות בזמן המשבר להבין ולקבל לגיטימציה למה שהן חוות ועוברות ומשם לפסוע הלאה ולהתקדם.
Tamar, I think all of us has an " album" of our past, that starts making sense once we have the perspective of distance. Your words were very resonant for me, and probably for many many others who feel they are alone with the pain of pictures that took too long to make sense..Thanks!!
את כותבת מקסים, קולע, מאד אותנטי ועל כן מרגש כל כך… נוגע.
ומנקודה זו אותה את מציינת , משתדלת לתת את ההשראה והניסיון,את מה שאני יודעת היום ולא ידעתי אז.
כי כולנו נקבל את מה שניתן. זה עיקרון יחסי הגומלין שהוא כלל בחיים.
ולא פחות חשוב בגבולות שלנו .
שלום לכולם, בימים אלו אני מסיימת לכתוב עבודה סמינריונית בנושא דיכאון לאחר לידה. חסרים לי ראיונות עם נשים שחוו דיכאון לאחר לידה מכיוון שעדיין נשים רבות מתביישות בכך. חברות רבות ששאלתי אותן אם הן מכירות מישהי שחוותה זאת אמרו לי שלא נעים להן לשאול את חברתם על כך. בבקשה תראו בבקשתי שליחות על-מנת להעלות את המודעות לנושא. אם מישהי מוכנה להתראיין או מכירה מישהי אחרת שחוותה ותהיה מוכנה לכך בבקשה תיצרו איתי קשר במייל. gilittal@walla.co.il , תודה על שיתוף הפעולה.