"יום טוב שחל להיות ערב שבת לא יבשל בתחלה מיום טוב לשבת אבל מבשל הוא ליום טוב ואם הותיר הותיר לשבת, ועושה תבשיל מעיו"ט וסומך עליו לשבת" (משנה ביצה ט"ו ע"ב).
"מנה"מ אמר שמואל דאמר קרא זכור את יום השבת לקדשו זכרהו מאחר שבא להשכיחו. מאי טעמא אמר רבא כדי שיברור מנה יפה לשבת ומנה יפה ליום טוב. רב אשי אמר כדי שיאמרו אין אופין מיום טוב לשבת ק"ו מיום טוב לחול" (גמ' שם).
הנה יש לעיין בסגנון הגמ' דמתחילה שאלו מנא לן, ומשמע דמה"ת הוא, ושוב שאלו מאי טעמא, ומשאלה זו משמע דהוי תקנת חכמים.
ונראה דקי"ל לחכמים דתקנת חכמים יש כאן דאסמכוהו אקרא וכך היתה קבלה קודם, ומשו"כ שאלו מחד מנ"ל, על איזה פסוק הסמיכו תקנה זו, ומאידך שאלו מאי טעמא, וז"פ.
ובטעם התקנה נחלקו רבא ורב אשי. לרבא טעמה כדי שיכין מנה יפה ליו"ט ומנה יפה לשבת דחששו שמא היו"ט ישכיח את השבת שבאה אחריו, ונמצא דמשום כבוד שבת תיקנו תקנה זו, ולרב אשי טעם התקנה דוקא לחזק את הזהירות במלאכת יו"ט ומשום כבוד יו"ט היא, כדי שיאמרו אם אין יו"ט מכין לשבת ק"ו שאין יו"ט מכין לחול.
ונחלקו הראשונים בביאור סברת רב אשי, באיזו דרך תקנה זו מוכיחה שאין יו"ט מכין לשבת וק"ו לחול. כתב רש"י "כדי שיאמרו אין אופין מיו"ט לשבת אלא א"כ התחיל מבעוד יום דאינו אלא גומר והולך, אבל אתחולי לא ק"ו דמיו"ט לחול לגמרי לא". הרי דמתוך עצם תקנת העירוב שכל ענינו דהוי כאילו גומר והולך את מלאכת החול ילמדו שאין יו"ט מכין לחול.
אך מדברי הרמב"ם למדנו בזה ביאור אחר, וז"ל בפ"ו מהלכות יו"ט ה"א "יו"ט שחל להיות ערב שבת אין אופין ומבשלין ביו"ט מה שהוא אוכל למחר בשבת, ואיסור זה מדברי סופרים כדי שלא יבא לבשל מיו"ט לחול, שקל וחומר הוא לשבת אינו מבשל כל שכן לחול. לפיכך אם עשה תבשיל מערב יו"ט שיהיה סומך עליו ומבשל ואופה ביו"ט לשבת הרי זה מותר". ולמדנו מדבריו דעצם האיסור לבשל מיו"ט לשבת הוא שנלמד ממנו דק"ו שאין יו"ט מכין לחול ולא תקנת עירוב תבשילין, אלא שהתירו איסור זה ע"י היכר דעירוב תבשילין, ודו"ק בזה.
והנה בפסחים מ"ו ע"ב איתא "איתמר האופה מיום טוב לחול רב חסדא אמר לוקה רבה אמר אינו לוקה רב חסדא אמר לוקה לא אמרינן הואיל ומיקלעי ליה אורחים חזי ליה רבה אמר אינו לוקה אמרינן הואיל, אמר ליה רבה לרב חסדא לדידך דאמרת לא אמרינן הואיל היאך אופין מיום טוב לשבת א"ל משום עירובי תבשילין, ומשום ע"ת שרינן איסורא דאורייתא אמר ליה מדאורייתא צרכי שבת נעשין ביום טוב ורבנן הוא דגזרו ביה גזירה שמא יאמרו אופין מיו"ט אף לחול וכיון דאצרכוה רבנן עירובי תבשילין אית ליה היכירא". ומלשון זה משמע כדברי הרמב"ם הנ"ל דעצם הגזירה לאסור בישול ואפייה מיו"ט לשבת היא כדי שיאמרו אם אין אופין מיו"ט לשבת ק"ו הוא שאין אופין מיו"ט לחול, ודו"ק בזה.
ומ"מ מבואר שם בסוגיא דנחלקו רבה ורב חסדא בטעם שאין בזה איסור תורה. לרבה משום הואיל ולרב חסדא משום שצרכי שבת מה"ת נעשין ביו"ט, וכיון שאין כאן אלא איסור דרבנן, התירו ע"י עירוב תבשילין.
והנה נחלקו הראשונים אם צריך עירוב תבשילין בשביל הדלקת הנר, ויסוד הספק במה שנראה כסתירה בין שתי סוגיות במסכת ביצה. מחד אמרו (בדף י"ז ע"א) "מי שלא הניח עירוב תבשילין הרי זה לא יאפה ולא יבשל ולא יטמין וכו'". ולא אמרו שלא ידליק את הנר, ומשמע מזה דלהדלקת הנר לא צריך ע"ת. ומאידך אמרו שם (כ"א ע"ב) "א"ר הונא מי שלא הניח ע"ת אופין לו פת אחת, ומבשלין לו קדרה אחת, ומדליקין לו את הנר". הרי דגם להדלקת הנר צריך ע"ת, וכך דייקו התוס' שם (כ"ב ע"א) דמכאן מוכח דע"ת בא להתיר גם הדלקת הנר, ולפי"ז צריך לומר כשמניח ע"ת ולאדלוקי שרגא, עי"ש.
ונחלקו הראשונים בזה.
לדעת התוס' (שם), הרא"ש (פ"ב סימן ט"ז) והר"ן (י"א ע"א מהרי"ף) צריך ע"ת בשביל הדלקת הנר, אך הר"ן הביא שם י"א דלא תיקנו ע"ת אלא בשביל הכנת המאכלים ולהדלקת הנר ל"צ ע"ת וכך דעת המאירי, וכך הביא האור זרוע (הל' יו"ט סימן שמ"ז) בשם הריצב"א. ומה שהזכירו (בדף כ"א) גם הדלקת הנר אין זה אלא משום שזה סדר סעודה עי"ש. (ושיטה זו מתיישבת ביותר לשיטת רבא דתקנת ע"ת כדי שיניח מנה יפה גם לשבת. הרי דעיקר ענין ע"ת בדברי מאכל).
ובשו"ע סימן תקכ"ז סי"ט כתב המחבר "מי שלא עירב מותר להדליק נר שבת, ויש אוסרים". ומלשון זה משמע עיקר דעת הב"י להתיר, שהרי כלל ידוע בדבריו דכאשר הביא שיטה קמא בסתם ושיטה בתראה בי"א עיקר דעתו כשיטה ראשונה. אך בסעיף כ' שם כתב לגבי מי שלא עירב י"א שמותר לאפות בצמצום פת אחד ולבשל קדרה אחת ולהדליק נר אחד". ומזה משמע דס"ל כאוסרים, ולכאורה סתר דבריו. ונראה דנקט בס"כ לישנא דגמ' אך עיקר דעתו לקולא, אך במשנ"ב שם ס"ק נ"ה כתב דכיון דהרבה אחרונים החמירו בזה יש להחמיר עי"ש.
והנה מבואר דהיתר עירוב תבשילין מבוסס על אחד מב' דרכים, א' הואיל, ב' צרכי שבת נעשים ביו"ט, ובמג"א סי' תקכ"ז ס"ק א' כתב לעיקר דההיתר הוא משום הואיל ומה"ט אסר לבשל סמוך לחשיכה עי"ש. ולפי"ז צ"ע במה שנוהגין להדליק את הנר מיו"ט לשבת דכיון דאין צרכי שבת נעשין ביו"ט לכאורה יש בזה איסור דאורייתא, דלא שייך בהדלקת הנר הואיל דאף אם מיקלע ליה אורחים אין לו שימוש מהנר ובשלמא בזמניהם שהיו משתמשים באור הנר להאיר להם את החשיכה אתי שפיר דנהנה ממנו תיכף בהדלקתו אף ביו"ט וכן כתב בתוס' רבינו פרץ בפסחים שם דמה"ט מותר להדליק נר שבת ביו"ט סמוך לחשיכה כיון שנהנה ממנו תיכף והוי צורך היום (וכעי"ז כתבו התוס' בביצה כ"ב ע"א לענין הדלקת הנר מיו"ט לחבירו עי"ש) אך בזמנינו שאינו נהנה מן הנר כלל שהרי ביתו מואר באור החשמל וכל הדלקתו לשם מצות הדלה"נ בשבת במה הותרה המלאכה.
וצריך לומר לכאורה דסמכינן על השיטות דצרכי שבת נעשין ביו"ט מה"ת וכשיטת הרמב"ם בריש פ"ו מהיו"ט (ועיין בתוס' ביצה ב' ע"ב דמשמע מדבריהם דלית לן הואיל וע"כ דס"ל דצרכי שבת נעשין ביו"ט, וכך צריך לומר לפי שיטת המהרש"ל בביצה ב' ע"ב דבזמנינו שאין האורחים שכיחים א"א לומר הואיל). ועיין בביאור הלכה ריש סי' תקכ"ז דבשעה"ד יש לסמוך על הראשונים דס"ל צרכי שבת נעשין ביו"ט לענין סמוך לחשיכה.
ואפשר עוד דסמכינן על השיטות דנר של בטילה מותר להדליקה ביו"ט ואף דבשו"ע סי' תקי"ד סעיף ה' מבואר דאסור (ועיין בזה בתוס' ביצה כ"ג ע"א) מ"מ כבר כתב המג"א שם בס"ק י"ב בשם הרש"ל דהעולם נוהגין בזה היתר ויש להם על מה לסמוך עי"ש.
ואפשר עוד דאף לפני שבת יש כבוד יו"ט בנרות הדולקים על שולחנו ואף שכונתו לנר שבת ומברך עליהן מ"מ יש בזה אף כבוד יו"ט תיכף משעת הדלקה והוי צורך היום קצת, והרי אף בזמניהם היתה עיקר כונתו לשם נר שבת אלא דכיון דנהנה קצת אף ביו"ט מותר וכמו"כ בזמנינו משום כבוד יו"ט. (אך לכאורה נראה טפי דעיקר ענין כבוד שבת ויו"ט שבהדלקת הנר אינו אלא בשעת סעודה, וצ"ע).
ואפשר עוד דכיון דהוא מחוייב להדליק נר שבת לפני השבת אין זה מדליק מיו"ט לשבת אלא הוא מדליק לקיים מצותו בשעה זו שלפני השבת ודו"ק ועדיין צ"ע. ועיין בשלה"ק מס' פסחים דף ג' מש"כ כעי"ז.
נשאלתי פעמים רבות במי שאינו מתכוין כלל לעשות מלאכה מיו"ט לשבת כגון שמתארח לסעודות שבת אצל אחרים האם מצוה להניח ע"ת והאם יכול לברך.
והנה אם הוא מדליק נר שבת בביתו פשוט שצריך להניח ע"ת שהרי כבר נתבאר לעיל אות ב' שנהגו להחמיר בזה, אך מסתבר שלא יברך דהלא ספק ברכות לקולא, ובפרט שעיקר דעת השו"ע שאין צריך ע"ת בשביל הדלקת הנר.
אלא שיש לעיין שמא מצוה להניח ע"ת אף שאינו מתכוין לעשות מלאכה כלל, ואף אם ת"ל שאין בזה מצוה שמא יכול לברך כיון דמ"מ ע"י עירוב מותר לעשות מלאכה לכשירצה.
והנה במאמר מרדכי (סימן תקכ"ז ס"ק י"ח) כתב דאם אין בדעתו לבשל, לאפות או להדליק את הנר אין כל מצוה להניח ע"ת ואינו יכול לברך וכן משמע משו"ת שואל ומשיב מהדו"ת ח"ג סוס"י י'.
וכך נקטו שני גדולי הדור הגר"מ פיינשטיין והגרש"ז אוירבך (עין שש"כ פל"א הערה פ"ג) דבכה"ג כיון שאין מצוה לא יברך.
ולענ"ד נראה דאף דאכן מסתבר דבכה"ג אינו מצווה להניח ע"ת דלא מצינו שתיקנו חיוב ע"ת אלא להתיר את המלאכות, מ"מ אם ירצה לעשות ע"ת יכול לברך כיון דעכ"פ מהני העירוב אם ימלך בדעתו וירצה לעשות מלאכה, ושמחתי בראותי שכ"כ הגר"מ שטרנבוך יבלח"ט במועדים וזמנים ח"ז סימן קכ"ב עי"ש.
הנה יש לעיין ביסוד דין הואיל, דכיון שהתכוין לאפות לחול איך יחשב אוכל נפש. ונראה ברור דס"ל לרבה דגדר אוכל נפש אינו נקבע ע"י כונת האדם אלא ע"י המציאות, וכיון דאפשר שיבואו אורחים הוי בכלל אוכל נפש.
ובימי בחרותי אמרתי דרבה אזיל בזה לשיטתו דס"ל בכל מקום דגדרי מלאכות שבת ויום טוב אינן נקבעים ע"י כונת העושה אלא ע"י מציאות הדברים. עיין במנחות ס"ד ע"א במה דנחלקו רבה ורבא בתינוק שנפל לים ופרש מצודה להעלות דגים והעלה דגים ותינוק, רבא אמר חייב ורבה אמר פטור ומבואר בגמ' דלרבה פטור דזיל בתר מעשיו ולרבא חייב דס"ל דזיל בתר מחשבתו (ועי"ש בלישנא קמא דאף לרבה פטור דמיירי בשמע שטבע תינוק ודעתו נמי אתינוק אך נראה דאפילו ללשון זה עיקר כונתו על הדגים כמבואר בלשון הגמ' "בפרש מצודה להעלות דגים" ועיין בתוס' רי"ד בפסחים כ"ו בענין המכוין לב' דברים א' היתר וא' איסור דאזלינן בתר עיקר מחשבתו עי"ש ואכ"מ להאריך בזה).
ועיין עוד במועד קטן ב' ע"ב דנחלקו רבה ור' יוסף במשקה מים לזרעים אם חייב משום חורש או משום זורע, דלרבה חייב משום חורש דמה דרכו של חורש לרפויי ארעא אף זה מרפי ארעא ולרבא הוי כזורע דדרכו של זורע לאצמוחי אילנא ואף המשקה מים לזרעים כונתו לאצמוחי אילנא. ועי"ש בתוס' שביארו דלרבה אזלינן בתר מעשה ולגבי המעשה דומה משקה מים לחורש דבשניהם מרפי ארעא ולרבא אזלינן בתר מחשבתו וכונתו, ובמהות הענינים הוי משקה מים כזורע שמצמיח אילנא עי"ש, הרי דבכל הנהו אזיל רבה בתר מעשה לקבוע שם המלאכה ומהותה במלאכות שבת ויו"ט.
אך באמת יש לחלק בין דין לדין, דאפשר דשאני גדר אוכל נפש מהגדרת המלאכות וזיקת התולדה לאב. וכן מוכח מפסקי הרמב"ם שהרי בפ"ח ה"ב משבת פסק דמשקה מים חייב משום זורע כר' יוסף, הרי דאזלינן בתר מחשבה, ובפ"ב משגגות הלכה ט"ו פסק כרבה דפטור במי שפרש מצודה להעלות דגים והעלה דגים ותינוק וע"כ דאף דאזלינן בתר מחשבה להגדיר את המעשה ולשייך את המשקה מים לזורע, אזלינן בתר מעשה לפטור בפקו"נ. ועיין בתוס' במנחות שם שהקשו בשיטת רבא דמחייב בדגים "ולפטור משום הואיל" הרי דלאו הא בהא תליא דא"כ לית ליה לרבא סברא דהואיל וע"כ דס"ל דלא תליא זה בזה וכשיטת הרמב"ם, אך מ"מ אפשר דסוגיא דהואיל תלוי' במחלוקת במנחות דכשם שבהיתר פיקוח נפש אזלינן בתר מעשה ולא בתר מחשבה כך גם לגבי היתר אוכל נפש, ושאני ממשקה מים לזרעים דשם עסקינן בהגדרת עצם המעשה והשתייכותו למלאכה מן המלאכות, והרי חזינן דגם לגבי הואיל פסק הרמב"ם כרבה בפ"א מהלכות יו"ט הט"ו עי"ש.
ומה מאוד שמחתי כשראיתי שוב באור זרוע הלכות שבת סימן נ"ד שתלה זב"ז וכתב דהלכה כר' יוסף במשקה מים משום דרבא במנחות קאי כוותיה דאזלינן בתר מחשבה וכתב שכך פסק אף הרמב"ם בפ"ח משבת עי"ש, ושמחתי למצוא בדבריו בית אב לדרכי.
אך באמת מבואר דלדעת הרמב"ם והתוס' לאו בחדא מחתא נאמרו ותימה על האור זרוע שהסתמך על דברי הרמב"ם ולא העיר שדבריו נסתרים בעצם מפסקי הרמב"ם בסוגיא זו.
והנה כתבו התוס' (בפסחים שם) דבכל מלאכות שבת נימא דיפטור משום הואיל דאי מקלע ליה חולה שיש בו סכנה חזיא ליה להצילו, ותי' דחולה שיב"ס לא שכיח ובגוונא דלא שכיח לא אמרינן הואיל. אך החזון איש בסימן קכ"ד לסוגיין תמה דמה שייך הואיל וחזי לחולה שיב"ס דבשלמא בהיתר אוכ"נ דהוי גדר הותרה שפיר י"ל דאף כשאין בפנינו צורך מוחלט בו מ"מ כיון דאי מיקלע ליה אורחים חזי ליה דאף זה הוי בכלל אוכ"נ להתיר מלאכות יו"ט וכמו שכתבנו לעיל בביאור שיטת רבה, אבל בפקו"נ הלא פשוט הדבר דרק כשיש בפנינו צורך ידוע בפקו"נ נדחים בפניו איסורי תורה, ואף דספק פקו"נ ג"כ דוחה שבת ברור דזה רק כשיש בפנינו ספק פקו"נ כגון שנפל הגל על אדם וספק אם הוא ישראל או עכו"ם וכדו' ולא כשלא נולד ספק בפנינו. (ולכאורה נראה דאף אם דין פקו"נ הוי הותרה וכמ"ש הרא"ש ביומא פ"ח בשם המהר"ם מרוטנבורג וכן הוא שיטת הרמב"ם להבנת הרמ"א בתשובותיו סי' ע"ו והארכתי בזה במק"א מ"מ אין כאן דין פקו"נ אלא כשיש בפנינו צורך ידוע בפקו"נ ואכ"מ להאריך בזה) וא"כ מה שייך לפוטרו משום הואיל וחזיא לחולה שיב"ס ע"ש. וכבר קדמו בהערה זו במהר"ם חלאווה שכתב דאין צורך בתירוץ התוס' בזה בפשוט דפקו"נ הוי איסור עד שיתחדש היתר ע"י פקו"נ עי"ש בדבריו.
אך סברא זו נסתרת לכאורה מדברי הגמ' לקמן שהקשו בהא דחורש תלם אחד וכו' "אחרישה לא ליחייב הואיל וחזיא לכיסוי דם צפור" ופירשו התוס' בשם הריב"א דבכה"ג מותר משום עדל"ת. ולכאורה פשוט דהיתר עדל"ת מתחדש ע"י עשה שבפנינו כהיתר פקו"נ הדוחה כל מצוות התורה. והחזו"א לא העלים עינו מזה וכתב לתמוה על פירוש הריב"א והעיר דלשיטת הראשונים דגם במלאכות חרישה וכדו' אמרינן מתוך שהותרה לצורך הותרה שלא לצורך מה"ת ניחא דיש לפרש קושית הגמ' מדין מתוך ולא מדין עדל"ת (ובאמת מוכח מקושית התוס' בסוגיין ובשבת צ"ה ע"א ברודה חלות דבש למה לוקה למ"ד הואיל דס"ל דאף במלאכת קוצר אמרינן מתוך וכו' מה"ת שלא כדבריהם בביצה ג' ע"א דלא אמרינן כן אלא במלאכות מלישה ואילך ועכ"פ לא בקצירה עי"ש). אך התוס' וכל הראשונים הרי לא פירשו כן בסוגיין אלא פירשו דקושית הגמ' מחרישה הוא משום עדל"ת, וגם במהר"ם חלאווה לקמן בסוגיא נראה שהקשה כן דמה שייך הואיל בעדל"ת (כך נראה כונתו אף שאין לשונו ברור כ"כ עי"ש בדבריו) ומתוך כך נטה לפירוש הרשב"ם דקושית הגמ' הוא דאם יכסה דם צפור פטור משום דהוי משאצל"ג אך שוב הקשה דהרי התכוין לחרוש לשם חרישה לחיפוי הזרעים בקרקע וא"כ אף אם יהיה כאן שוב דם צפור ויכסהו לא יפטור (ובאמת קושיה זו עצומה היא), ושוב פירש קושית הגמ' דהוי משום עדל"ת אך לא תירץ כלום על קושיתו הראשונה וצ"ע בזה.
ומלבד קושי' זו הקשו הראשונים קושיות רבות על כל אחד משני הפירושים בקושית הגמ' "אחרישה לא ליחייב" וסוף דבר לא נתבררו אצלי פירושי הראשונים בסוגיא זו, ועדיין צע"ג בשרשי הדברים.
הן נצטוינו בידיעת התורה כמ"ש "ושננתם, שיהיו דברי תורה מחודדים בפיך, שאם ישאלך אדם אל תגמגם ותאמר לו" (קידושין ל' ע"א), והוזהרנו משכחת התורה וכמ"ש (אבות פ"ג מ"ח) "כל השוכח דבר אחד ממשנתו מעלה עליו הכתוב כאילו התחייב בנפשו". ועוד אמרו (מנחות צ"ט ע"ב) "כל השוכח דבר אחר מתלמודו עובר בלאו שנאמר 'השמר לך פן תשכח את הדברים אשר ראו עיניך'". ועי"ש שיש אומרים שבפסוק הזה יש שני לאוין ויש אומרים שיש שלושה לאוין על כל השוכח תלמודו.
ורבים השואלים, ובפרט בני תורה צעירים, בני ציון היקרים המסולאים מפז, מבקשים ומחפשים סגולות מסגולות שונות לזכרון, שאלה בפיהם מה יעשה אדם ויזכור תלמודו.
ובאמת מצינו בדברי חז"ל עצות וסגולות שונות, וכהא דתענית (ז' ע"א) "תורה נמשלה למים, מה מים מניחין מקום גבוה ויורדים למקום נמוך, אף ד"ת אינם מתקיימין אלא במי שדעתו שפלה".
ועיין בדברי החסיד רבינו יונה (אבות ) "שלעולם לא תשכון התורה אלא בגוף שהוא מתוקן במדות טובות". וכך ביאר את המשנה אם אין דרך ארץ אין תורה.
הרי לן שתיקון המידות ובפרט מידת הענוה סגולה היא לקיום התורה.
ובתמורה ט"ז ע"א מבואר שעתניאל בן קנז שפך שיח לפני הקב"ה והתפלל "והיתה ידך עמדי שלא תשתכח תלמודי", הרי לן שראוי לו לאדם להתפלל שלא ישכח תלמודו.
אך נראה דהסגולה העיקרית היא כאשר ענה מרן החפץ חיים לשואליו מבקשי ה' שביקשו סגולה לזכרון "כי אם בתורת ה' חפצו". וביאור כונתו, דלעולם אין האדם שוכח את מה שיקר מאד ללבו. וכי ראיתם מעודכם אדם ששכח את שמות ילדיו, או אף את שמות נכדיו. הלא מרוב אהבה שאוהבם ומרוב חיבה שהוא מחבב אותם, אינו מסיח דעתו מהם ולעולם לא ישכחם.
כך מי שכל רצונו ומאוייו "כי אם בתורת ה' חפצו" ובה הוא שש ושמח אין לך סגולה גדולה מזו.
וזה כונת הכתוב (תהלים קי"ט ט"ז) "בחקותיך אשתעשע לא אשכח דבריך" ועי"ש בלשונו הזהב של הרד"ק "כאשר אני מתבונן בהם אני משתעשע בהם, ולפידך לא אשכחם, כי הם לי לששון ולשמחת לבב".
וכך מסופר על הגאון האדיר ר' דוד מקרלין לעת זקנתו שישב בבית והגה בתורה, נכנס אליו המשולח הידוע מנובהרדוק שאסף כספים לישיבה. וכשנכנס לחדרו של הגאון עמד דום והתבונן בו ולא פצה פיו מיראת הכבוד. לאחר זמן מה שם הגאון לב לנוכחותו ושאלו למבוקשו. הלה הציג את עצמו ואמר שהוא אוסף כספים לישיבת נובהרדוק, הגר"ד הכניס ידו לכיס ונתן לו כמה פרוטות. הנובהרדוקר נשאר על עומדו מתפעם למראה גדול הדור השקוע בתלמודו. לאחר מספר דקות שוב הביט עליו הגר"ד ושאל מי הוא ומה רצונו. כולו נבוך השיב המשולח שהוא בא לאסוף כספים לישיבה. הגר"ד שוב הכניס ידו לכיסו ונתן לו כסף. במבוכה גדולה אמר לו הלה, הרב כבר נתן לי לפני דקות מספר. פרץ הגאון בבכי ואמר לעת זקנתי הנני סובל ממחלת השכחה ושוכח אני מה שעשיתי לפני חמש דקות, אך ב"ה דברי תורה לא שכחתי מאומה.
כאשר עבר המשולח מנובהרדוק בהמשך מסעו דרך ראדין סיפר לחפץ חיים עובדה זו, וכעבור חדשים מספר והגר"ד פרידמן מקרלין הלך לבית עולמו הזמין הח"ח את המשולח מנובהרדוק לספר את הסיפור הזה בהספד גדול שנערך בראדין לכבוד גאון אדיר זה.
"בחקותיך אשתעשע לא אשכח דבריך"
"ויהי כאשר קרב אל המחנה וירא את העגל ומחלת ויחר אף משה וישלך מידו את הלחת וישבר אתם תחת ההר" (שמות ל"ב י"ט).
הרבה קולמוסים נשתברו בביאור שבירת הלוחות ע"י משה רבינו ושגב עניינה. אמרו חז"ל (שבת פ"ז ע"א) שהסכים הקב"ה על דעתו של משה עד שאמר לו הקב"ה יישר כח ששברת. הרי שמשה השיג ברוח קדשו דעת עליון ומילא רצונו.
ובאמת מחשבת פיגול היא זו דפשוט וברור שהתורה יועדה לישראל עוד לפני בריאת העולם, והלא אנו אומרים בתפילותינו "אתה בחרתנו מכל העמים", וכמו שאמרו "בראשית ברא, בשביל תורה שנקראת ראשית דרכו ובשביל ישראל שנקראו ראשית תבואתה" (בראשית א' א'). ולא חיזר הקב"ה אצל שאר האומות אלא בידעו שהם לא יקבלוה ולמנוע מהם פתחון פה לעתיד לבא לטעון שאף הם היו מקבלין אותה לו ניתן בידם, אך ברור כשמש שהתורה וישראל כרוכים ירדו מן השמים. וכך אמרו (זוה"ק ויקרא ע"ג ע"ב) "קוב"ה ואורייתא וישראל חד".