לפעמים אדם חושב מחשבות מוזרות. עלה בדעתי, למשל, שיש שירים - ודווקא מן הטובים - שמשאירים את עצמם מאחור, שלא מרשים להישאר בגבולם, שדורשים לנטוש אותם וללכת למקום אחר. ויש שירים - לאו דווקא טובים - שעוצרים אותך ואומרים: "אני מקסים, אני מספיק לעצמי, הבט בי".
"אף כי עיני עוד רואות/ את האיש המנמש בהרים/ הולך למקום אפר/ בבגדי קונמרה אפרים/ להטיל פתיונות עם שחר,/ כבר עברו ימים הרבה/ מיום שדמינתי לי ככה/ איש חכם ופשוט זה./ כל היום הישרתי מבט/ אל תקות לבי - מה משמע/ לכתב לבני עמי,/ למציאות עצמה:/ האיש המת שאהבתי,/ החיים שנפשי מתעבת,/ מוג-הלב היושב על כסאו,/ השחצן ואין מכהה בו,/ הנבל היוצא נקי/ אם תשואות שכורים סביביו,/ השנון שבדיחה בפיו/ המכונת לערב-רב,/ האיש הפקח הצועק/ כמקיון לנקר עינים,/ האיש החכם המכה,/ אמנות המכית אפים.// כשנה מאותו היום,/ מבוז לקהל הזה,/ עלה לפני פתאם/ והתחלתי הוזה/ איש מנמש פנים/ בבד קונמרה אפר,/ עולה ומטפס למקום/ שם קצף על סלע שחר,/ ונטית אמת ידו/ השומטת לנחל פתיון;/ איש שלא היה מעודו,/ איש שכלו רק חלום;/ וקראתי: "לפני שאזקן/ עוד אכתב לו לאיש שבנחל/ שיר שאולי הוא קר/ ומלא-תשוקה כמו השחר".
אילו שאלתי את עצמי למה אני אוהב את השיר הזה, יכולתי להשיב, למשל, מפני שהוא נכתב לדמות אדם בודד, ארצי, פשוט ותם, שהוא ניגודם המוחלט של עיוותי החברה האנושית. זה בערך מה שאמר גם ייטס עצמו על השיר בשיחה ברדיו. אבל יש כאן עוד משהו. השיר נקרא "הדייג" והוא מתאר דייג, אבל הוא מסתיים בקריאה לכתוב שיר על דייג. והרי השיר עצמו הוא שיר על אותו דייג. השיר מסתיים, אם כן, בקריאה לכתוב את עצמו.
שיר המסתיים בקריאה לכתוב את עצמו לא יכול להיות שיר מוצלח. לפחות בעיני מי שכתב אותו לא היה מוצלח. אחרת לא היה מתכוון לכתוב אותו עצמו לאחר שכבר נכתב. אם צריך לכתוב אותו שוב, משמע שצריך לכתוב אותו אחרת. איך אחרת? צריך לכתוב אותו באופן שיהיה "קר ומלא-תשוקה". אבל תשוקה, נדמה, לא חסרה בשיר הכתוב, בעיקר התשוקה של הזעם. השיר על הדייג נולד מתוך אהבה אחת (ל"איש המת שאהבתי", כנראה למחזאי האירי ג'ון סינג), אבל קודם כל מתוך הרבה שנאה, בוז ל"קהל הזה" שכולו מורך-לב, שחצנות, עוול, פופוליזם, דיכוי החוכמה, דיכוי האמנות. דמותו של הדייג האפור עולה מתוך השנאה הלוהטת לכל אלה, שהם ניגודה המוחלט. מתוך תשוקת השנאה.
"האם אשוה אותך ליום של קיץ?/ אתה ענג ומאזן ממנו./ רוחות חוטפות פרחים רכים של קיץ,/ ותור הקיץ בא וכבר איננו./ עין השמים פעם בוערה/ וכבר ארשת זהבה מועבת,/ וכל יפה נתק מן היפה,/ שומט עדיו ביד מקרה או טבע;/ אבל קיצך נצחי ולא ידע,/ ויפיך קים ולא יאבד,/ ומות במותך לא יתבר,/ כי שיר נצחי יצמיחך לעד./ כל עוד אדם חי ועינו פקוחה/ חי השיר ומחיה אותך".
(מתוך שייקספיר, "הסונטות" בתרגומי, הקיבוץ המאוחד).
שייקספיר כותב שיר לא על דייג, אלא על איזה "אתה" אהוב. הוא גם לא מודיע בסוף השיר שעוד יכתוב את השיר האמיתי על האהוב; אדרבה, הוא מודיע בסוף השיר ששירו זה, השיר המונח לפנינו, חי ומחיה את האהוב. למה, אם כן, אני טוען שהוא מוחק את השיר? מפני שמיד מן ההתחלה הוא מדבר על אי-האפשרות לכתוב את האהוב. וזאת משום שאין בעולם דימוי שיעשה אתו צדק: יום הקיץ פחות מדי ענוג, הרוחות אלימות מדי, העונה קצרה מדי, העננים הרסניים מדי. אפשר אמנם להגיד שהאהוב הוא שלילתם של כל אלה - ענוג יותר מיום הקיץ, מאריך ימים יותר ממנו וכו' - אבל זה לא מבטל את העובדה המצערת שאין בעולם דימוי חיובי שיעשה צדק עם האהוב. השיר, למרות טענתו שהוא חי ואף נצחי, כופר למעשה ביכולתו למצוא את המלים שיהיו הולמות את האהוב. מבחינה זו, הוא מוחק את עצמו ומפנה מקום לשיר אחר.
שני השירים משאירים את עצמם מאחור משני טעמים שונים. "הדייג" - משום שאינו מוצא את הטון הפרדוקסלי, הצירוף של תשוקה וקור, ליבידו וריחוק, שיהלום את הנושא שלו. הסונטה של שייקספיר - משום שהנושא שלה נעלה על מה שהשפה יכולה לבטא. אבל שניהם נכתבים ונמחקים בבת אחת.
תגידו: מה טעם לכתוב שירים כדי למחוק אותם? מדוע כותב ייטס שיר על דייג ומודיע שיכתוב שיר על דייג? מדוע כותב שייקספיר שיר על האהוב ומדבריו משתמע שאין דרך לכתוב על האהוב? התשובה, לדעתי, היא שכל יצירה גדולה שואפת לפרוץ את גבולה, מושיטה ידיים לקראת משהו גדול ממנה, ומניה וביה מתייחסת אל עצמה כמשהו בלתי-מספיק או חלקי בלבד. היא עושה מה שבתיאוריה של הקולנוע והצילום כיום קוראים "Decadrage", פריצת המסגרת. כשם שאיכר מגדל חיטה רק כדי לקצור אותה, כך השיר - התצלום, היצירה המוסיקלית - בונה מסגרת רק כדי לפרוץ אותה, רק כדי לקרוע חלון למרחב הפתוח שמעבר לה.
"הדייג" של ייטס והסונטה של שייקספיר עושים בדיוק את זה. הם פורצים את מסגרתם כדי להשאיר את עצמם מאחור ולהתכוון - אי-אפשר לעשות יותר מאשר להתכוון - לבלתי-ניתן-לביטוי. אולי למה שרילקה (אם תסלחו לי על ציטטה נוספת ואחרונה) תיאר פעם כאותו מקום בסוף אשר בו מה שהיתה יכולה להיות שפת הדגים האילמים מדוברת בלעדיהם.