בתחילת השבוע הובאה למנוחות השרה לשעבר יהודית נאות, ובכל כלי התקשורת הוזכר מאבקה האמיץ במחלת הסרטן. אבל באיזה מובן היתה נאות "אמיצה"? נכון, היא התעקשה לעבוד כרגיל, שמרה על אופטימיות, סיפרה בפתיחות על מחלתה, התראיינה בטלוויזיה באמצעות לחישות ופתקאות, המשיכה לטפח את עצמה ולקחה אחריות על מחלתה. אבל נניח שהיא לא היתה עושה את כל אלה, האם אז היא כבר לא היתה נחשבת אמיצה? האם קיים בכלל חולה סרטן  או כל מחלה קשה אחרת  שאינו אמיץ?
גבורתה של נאות ז"ל, בראש ובראשונה, היא בכך שבחרה בחיים. מי שהיה קרוב לחולי סרטן יודע, כי טיפולים כימותרפיים והקרנות לא רק הורסים את איכות חייהם של החולים, אלא לעתים גם שואבים מהם את הכוח והרצון לחיות. מי שבכל זאת נאחז בחיים, בין אם המשיך בעבודתו ובין אם הסתגר בביתו ונכנס למרה שחורה, הוא גיבור אמיתי.
חבל שאותה תקשורת, שקבעה כי יהודית נאות נאבקה באומץ, תומכת לעתים בוויתור על החיים, מעריכה את מי שהתאבד כדי להקל על משפחתו, ומאמצת את המושג המעוות "מוות בכבוד". אין במילים אלה שום כוונה לשפוט את אותם אומללים שכוחם לא עמד להם להיאבק. ועדיין, חובה לציין כי "המוות בכבוד" האמיתי הוא של אלה שלא רצו בו וניסו לנצח אותו, כמו השרה לשעבר נאות.
איש הליכוד עוזי כהן מוכיח שוב ושוב כי הוא אחד האנשים היותר נבונים בפוליטיקה הישראלית. לא רק שהוא סירב להיעלב מהחיקוי האכזרי שלו בתוכנית הטלוויזיה 'ארץ נהדרת', לא רק שהוא ידע לשדרג את הקריירה שלו על גבי אותה תוכנית סאטירית, אלא לאחרונה הוא גם החל לחקות את החקיין, להשתמש במטבע הלשון "אתה חמוד אתה" ובביטויים אחרים של בן דמותו הטלוויזיוני. נשמע מוזר, אבל היוצרות התהפכו, ועוזי כהן עושה סאטירה על 'ארץ נהדרת'.
אבו מאזן: קודם כל, אנחנו דורשים מכם להפסיק את הפעולה בעזה.
עוזי כהן: אנ'עוז'כהן סגנ'אש'ריית'רעננה!
אבו מאזן: ואחר כך אנחנו רוצים את כל השטחים.
עוזי כהן: אתה, אתה מחמוד אתה.
אבו מאזן: בקיצור, מה אתה מוכן לתת תמורת שלום?
עוזי כהן: לתת? חכה רגע... (מתקשר למישהו וחוזר לאבו מאזן) אתה רוצה להיות מנהל אגף בעיריית רעננה?
לא יותר מדי פעמים ניתן למצוא בעיתונים החילונים כותבת מוכשרת המגדירה עצמה "דוסית ימנית וערכית". לכן, בעיקרון, יש לברך על תופעות כמו 'המופע של אורית', מדורה האישי של אורית נבון במגזין הבידור 'רייטינג'. עם כל הכבוד להתנתקות בעד ונגד, הציבור הדתי-לאומי ראוי לנציגים גם בעיתונות של תרבות הפנאי. ואם אתם חושבים שאחרי הגזר המפרגן הזה יגיע גם המקל הכואב, אתם צודקים בהחלט.
בשבוע שעבר, תחת הכותרת "יש לך כיפה, תשתמש בה", מתייחסת אורית נבון לסדרת הדוקו-סופ "הישיבה", המשודרת בערוץ 10. נבון, המעידה על עצמה כמי שמעולם לא 'שמרה נגיעה', מתרעמת על מערכת היחסים נטולת הקרבה הפיזית בין שניים מגיבורי הסדרה, איתן ומרים. את מרים מתארת הכותבת כפנאטית, ואת איתן כפחדן, החושש להתלבט ומעדיף לקפוץ כעיוור לתוך נישואים מהירים, "כי כמה אפשר לחכות".
עד כאן זוהי ביקורת לגיטימית, שאיני יכול אפילו לסתור אותה, מכיוון שאת ערוץ 10 אני לא קולט, והיחצ"נים שוב לא שלחו לי קלטות (אוף!). אבל נבון לא הסתפקה בכך, אלא החליטה לפתח תובנות פסיכואנליטיות מעמיקות על ציבור שלם: "איך פעם חשבתי שהם יותר טובים ממני, כל הנזירים שמתחתנים בגיל 19! איך הייתי בטוחה תמיד שהם מאמינים יותר, דתיים יותר, יקבלו את הסוויטה הכי שווה בגן עדן". עכשיו, כמובן, היא חשה טובה מהם, כל כך טובה - עד שהיא מרשה לעצמה לדרוך בפומבי על חבריה המקפידים ולזכות אותם בכינויים וולגריים (הראויים כנראה לרייטינג אך בוודאי לא לעיתון זה), כמו ילדה קטנה שהוריה יצאו אך לרגע מהחדר.
אני מכיר מקרוב את התחושה המבאסת: 'יש לי מדור שבועי, ואני חייב לנסח משהו חד, חריף ואכזרי, כדי שהעורך לא יתחיל לחשוב שאני חלק מהחנוניאדה של הדתיים'. ובכל זאת, אני רוצה להאמין כי אורית נבון קיבלה לידיה את גיליון רייטינג, קראה שוב את המדור 'המופע של אורית' ופתאום נבהלה מעצמה.
א. מי אמר שאין נסים בעולם: המקרר בביתנו בחר להתקלקל בדיוק בערב הכי קר בשנה. לאוכל שלום.
ב. במבט לאחור, עזאם עזאם הוא גאון. הראיון הבלעדי שהעניק לערוץ 10 סידר לו מנוחה ושקט מהתקשורת הישראלית, ורק בשביל זה היה שווה לדאבל-עזאם לחתום על הסכם הבלעדיות, אפילו בחינם.
ג. אני מת על השירים החדשים של אבי גרייניק, אבל השיר "אל האור" נמצא כבר במרחק שתי אצבעות מטחינת-יתר רדיופונית.
ד. כעת מתברר שמכל הצגות הילדים לחנוכה, 'פיטר פן' היתה הכישלון הכלכלי היחיד. הנה עצה למפיקים: בפעם הבאה שאתם חושבים ללהק את עופר שכטר לתפקיד ראשי, אנא זכרו שלא הילדים משלמים על הכרטיסים.
ה. "עוד לא מצאתי את האשה הנכונה" (מרדכי ואנונו ברגע של אנדרסטייטמנט קומי).
"בוקר טוב, יקירתי... אהה-אהה".
"מה, את מנסה לחקות אותי?"
"לא, גם אני חטפתי התקפת שיעול".
"איזה קור, נכון?"
"זה הילד. הוא התעורר".
"עכשיו את מבינה... אהה-אהה! עכשיו את מבינה מי הדביק אותנו?"
"תפסיק להאשים את האהה-אהה-אהה".
"את שומעת? מסכן, הוא בטח סובל מאוד".
"מה זה? השיעול שלו השתנה!"
"באמת? אני לא חושב?"
"וואלה את צודקת, השיעול השתנה. אולי ניקח אותו לרופא?"
"אתה תיקח אותו לרופא, ואני אשאר כאן במיטה החמה".
"טוב, אז אולי נחכה עוד יום..."
"זה שיעול, או שהוא מסתכל עכשיו על התמונה של התרנגול?"
"הייתי אומר שזאת התמונה".
"אני הולכת להביא אותו".
"בוקר טוב לך, פשוש".
"הוא ענה לך בוקר טוב בשיעולית".
"מה את מניחה אותו לידי? היי, אם אתה חושב שאתה עומד להשתעל עליי... אהה-אהה"
"יופי, בסוף אתה השתעלת עליו".
"מצטער, התפלק לי. אז מי משנינו לוקח אותו היום לגן?"
"זה בדיוק מה שחשבתי".