במסכת נדרים מסופר על תנאים ואמוראים שאכלו דייסה באצבעותיהם ואמרו שככל שהדייסה נאכלת באמצעות יותר אצבעות - כך היא טעימה יותר!! זהו משל המרמז שככל שאדם מרבה להתפרנס בעשר אצבעותיו כך אשריו וטוב לו.
אליהו הנביא מציל ספינה בתנאי שנער יראה לר' יהושע בן לוי את אבני הכדכוד שיהיו בזמן הגאולה; זהו לימוד זכות על הנערים שאינם לומדים בישיבה אלא נדמים לגויים לגמרי ועמלים עימם בשוק. ה"מערה" של המלאכות היא "אבני" הכדכוד של הגאולה.
חוני סובב עצמו במעגל והוריד גשמים מרובים שגרמו להצפה וליציאת האנשים מירושלים להר הבית, הצפה כזו לא תיתכן, והספור הוא משל. חוני מודיע שלדעתו כולם צריכים לעזוב את "ירושלים" וה"אבן" שמסמלים את הבאת הגאולה דרך עמל התורה; ולצאת אל ה"מעגל" וה"הר" שמסמלים את הבאת הגאולה דרך עמל המלאכות.
באגדות חז"ל קיימת שפה פנימית שמבוססת על התנ"ך; והאגדות משוחחות בה זו עם זו. מטרת השפה ללמד זכות על הדמויות השונות שקיימות בעם ישראל, ולהביא לשלום ביניהן.
בירושלמי מסופר שחוני המעגל הוא נכדו של חוני המעגל ושהוא נרדם במערה למשך שבעים שנה, ובינתיים חרב המקדש ונבנה בשנית וחוני נכנס לתוכו. הדבר לא יתכן מפני שהמקדש חרב 350 שנה לפני כן. הספור הוא משל על חוני שעוזב את בית המדרש וחוזר אליו ב"גלגול" בתור נכדו.
בבבלי מסופר שחוני פגש באיש שנטע חרוב שיניב פירות רק לאחר שבעים שנה. אין עץ כזה בעולם וזהו משל על איש שנוטע עץ שיצמח עליו "כסף" כדי שנכדו יוכל ליהנות ממנו. המשך הספור בבבלי מביא לסוף טרגי של חוני, כדי להביא לשלום בין עמלי המלאכות לעמלי התורה.
המקומות "טבריה" ו"בקעת ארבל" מסמלים באגדות חז"ל גאולה דרך עמל התורה, ואלו "בית שאן" מסמלת גאולה דרך עמל המלאכות; והתבאר שמעשים הקשורים ל"כתיבת ספר תורה" מרמזים על הדרכים השונות להבאת הגאולה; ולפי משמעות זו ניתן להבין אגדות נוספות שבהן מופיעים מושגים אלו.
במעשים רבים מובא שר' שמעון בן אלעזר היה צעיר מר' מאיר ושהיה תלמידו ומשרתו. אולם הצורך של ר' מאיר ושל ר' יהודה בן בבא להתייחס למעשה שסיפר ר' שמעון בן אלעזר על ה"מכוער" שפגש ב"שפת הים" - מראה שהוא לא היה צעיר מהם. הרמב"ם והר"ש מקינון הכריעו שר' שמעון בן אלעזר היה בדורות שקודם לר' מאיר, והמעשים שהוא מופיע בהם כתלמידו של ר' מאיר - הם עצמם משל.
ר' יהושע בן לוי דורש שהאבק שהעלה יעקב במאבקו עם ה"איש" הגיע עד כסא הכבוד. כוונתו לגלות שבהצלחות המסחר ובהצלחות המלחמה של אנשים מישראל (שיש המחשיבים מעשים אלו ל"אבק") קיימת גם כן רוחניות המפרסמת את שם ה' בעולם. יש מחלקת בחז"ל לגבי מציאות של "אבק" שאינו רצוי.
נדר העִשּׂוּר שיעקב אבינו נדר פירושו שמשפחתו תהיה משפחת כוהנים כמו שם ועבר. אך יעקב גילה שגם מי שמעדיף שלא לחיות ככהן אלא לעסוק בצד הממוני של החיים נחשב לצדיק המביא את הגאולה; ו"פכים קטנים" ו"צדיקים שממונם חביב עליהם מגופם" הם כינויים לאנשים אלו.
כאשר יעקב היה בדרכו לארץ ישראל נאבק עמו איש. המדרש מפרש את המאבק כמלחמה פנימית בתוך עם ישראל בין הצד המלאכי-רוחני לבין הצד האנושי-גשמי. כאשר הצד הגשמי יתייחס אל עצמו כחלק מת ובטל, הצד הרוחני יחייה אותו, ואז יעלה השחר ושניהם יזכו לגאולה.
חסיד שנעשה לו נס וראה כיצד שער המזרח של בית המקדש ושני פשפשיו נבנים בים מאבן אחת של מרגלית. כוונת האגדה לומר שבפשפש אחד של השער נמצא מי שלומד תורה בביהמ"ד שנמשל ל"שונית", ובפשפש השני נמצא מי שעמל במלאכות שנמשלו ל"ים".
רוחניות דברי התורה של החכם גורמת לעמלי המלאכות להצליח במלאכותיהם ולהשיג את העושר הדרוש להקמת המקדש; החכם יכול להתוודות עבור האפיקורס ולומר שמעשיו בתקופה שלא האמין נחשבים ל"גל של עצמות" ואז תשוב הרוחניות מכסא הכבוד לשכון במעשיו למפרע.
מגדל בבל הוא חזון של ממלכה חילונית שמטרתה רווחת האדם. ממלכות כאלו עתידות להתפרק ונחשבות לגל של עצמות. ממלכה חילונית ישראלית מתקיימת בזכות דבורי תורה של חכמי ישראל, ולולי זאת היתה מתפרקת לגל עצמות.
יעקב מעדיף לייצב את האבן ולהעמידה בקו ישר שמחבר בין העולם העליון לעולם התחתון, דבר זה מסמל את העיסוק בתורה שמחברת בין העולמות. אומות העולם קשורות אל האבן דרך השורש גל"ל שמסמל את העגול ואת עולם הטבע. כאשר יש הכרח יעקב ויוסף מקשרים בין העיגול לאבן בעצמם.
חמישה מלאכים עזרו לר' חנינא בן דוסא להעלות אבן לירושלים. בקרבות שונים שמוזכרים בתנ"ך מופיעים המספר "חמש" "אבן" ו"ירושלים". ר' חנינא עמל ב"אבן" שהיא התורה והוא מעלה אותה לירושלים של מעלה.