1.מבוא – בפנינו מונחת בקשת הנתבעים 3 ו-4 בתיק זה, מר רוני שבת (להלן: "המבקש 1") ומר סעיד נסרי (להלן: "המבקש 2") (ואשר ייקראו יחדיו: "המבקשים"), לדחייה על הסף של התביעה כנגדם, וכפי שזו הוגשה על ידי התובע, מר צחי ברגר (להלן: "המשיב").
2.כתב התביעה בהליך שלפנינו הוגש ביום 27.5.2015. במסגרת כתב התביעה המקורי, עתר המשיב לחייב את הנתבעות 1 ו-2, שהינן חברה וחברה שותפה (בהתאמה) (להלן: "החברות"), ואשר עוסקות בתחומים שונים (כגון: מכשור רפואי, פרמצבטיקה, תוכנה, אינטרנט, קלינטק וביוטכנולוגיה), בפיצויים בגין פיטורים שלא כדין, עוגמת נפש, פגיעה בכבוד ושם טוב ומוניטין. לגבי המבקשים, המשמשים בין היתר כבעלי תפקיד בחברות הללו, טען המשיב כי יש לחייבם בחיובים הנובעים מהתביעה העיקרית, וזאת נוכח טענתו לחוסר תום-ליבם, הפרת חובותיהם כנושאי משרה וחריגה מסמכותם.
3.ביום 11.8.2015 הגיש המבקש 1 את בקשתו לדחיית התביעה כנגדו על הסף, וביום 28.8.2015 הגיש המבקש 2 גם הוא בקשה דומה. לאחר שהתקבלו תגובות הצדדים שכנגד, נערך דיון בפנינו ביום 30.11.2015.
4.במהלך הדיון הבהיר ב"כ המשיב, כי עילת תביעתו כנגד המבקשים, נוגעת בעיקרה בטענות מכוח עקרון תום הלב, "שמתוכו ניתן ליצור גישה ישירה וזיקה ישירה גם לצדדים שלישיים כולל מנהלים" (עמ' 5 לפרוטוקול הדיון, שורות 17 – 19). כמו כן, הסכים ב"כ המשיב כי טענותיו כנגד המבקשים אינן ממוקדות, בשלב זה, בעילת לשון הרע (עמ' 7 לפרוטוקול, שורה 1).
א.התביעה כנגדם אינה מגלה כל יריבות משפטית.
ב.המבקשים הינם חברי דירקטוריון, ואילו המשיב פוטר בהחלטתו של המנהל הכללי של התאגיד ולא בהחלטת דירקטוריון.