נחלקו הרמב''ם והראב''ד (מילה א, ב), מתי מי שלא מל עובר בכרת (מוות בקיצור ימים, או היכרתות מחיי העולם הבא). דעת הרמב''ם, שרק בסוף חייו של האדם נענש בכרת, אבל במהלך חייו כל יום ויום יש רק איסור עשה. הראב''ד חלק על דבריו וטען, שבכל יום ויום החוטא עובר בהתראת איסור כרת, ובמידה והוא ימול בהמשך החיים - יימחק למפרע איסור הכרת.
בעקבות העיסוק בענייני מילה בפרשת השבוע, נעסוק השבוע בדיני מילה, ובפרט בשאלות, מה דינו של אדם שנימול לא בזמן המתאים (בלילה או לפני היום השמיני), מתי יש לברך את ברכות המילה ומה דינו של אנדרוגינוס.
הגמרא במסכת מגילה (כ ע''א) כותבת, שכל המצוות שזמנן ביום, לכתחילה יש לבצע אותן מהנץ החמה, ובדיעבד אדם שביצע אותן לאחר עלות השחר - יצא. כפי שעולה מפסוקי התורה בפרשה (יז, יב), גם את מצוות המילה יש לבצע ביום.
ב. הרמ''א (שם) חלק על השולחן ערוך וסבר, שההגהות מיימוניות והרא''ש אינם חולקים, אלא מדברים על מקרים שונים, ואין להשוות בין מילה לפני שמונה לבין מילה בלילה. משום כך פסק, שבמידה ואדם מל בלילה אין הברית כשרה ויש להטיף שוב דם ברית (וכדעת ההגהות), אך במידה והוא מל ביום תוך שמונה הברית כשרה בדיעבד (כדעת הרא''ש).
ג. הש''ך (ס''ק ב) כתב שמוכח מהגמרא במנחות (עב ע''א) שמילה בלילה אינה כשרה אפילו בדיעבד. הגמרא כותבת בשם רבי עקיבא, שבמידה ואדם קצר ביום את מנחת העומר, המנחה פסולה אפילו בדיעבד, מכיוון שזמנה בלילה. אומר הש''ך, הוא הדין למצוות מילה, מכיוון שמצוותה ביום השמיני וביום, כל מילה שלא בזמנה מצריכה הטפת דם ברית מחדש (ועיין אג''מ יו''ד ב, קיט).
ד. גישה נוספת, היא גישתם של השאגת אריה (פתחי תשובה רסב, ד) והרב עובדיה (יביע אומר יו''ד ו, כג). הם פסקו, שאמנם מילה ביום לפני היום השמיני ובלילה איננה כשרה אפילו בדיעבד וכדעת הש''ך, אך למעשה אין לשוב ולהטיף דם ברית. בטעם הדבר נימקו, שלאחר שכבר מלו את התינוק, אין יותר טעם להטיף ממנו דם ברית, התינוק מהול.
אם כן כפי שראינו, את התינוק יש למול ביום השמיני, ומצווה כמה שיותר מוקדם מדין זריזים מקדימים למצוות (יומא כח ע''ב). כמו כן הגמרא במסכת קידושין (כט ע''א) כותבת, שלכתחילה על האב למסור את בנו למילה, ורק אם הוא לא עושה זאת, בית דין (= הציבור) חייב למולו. מה עושים כאשר יש התנגשות בין הדינים, למשל שהאב יכול למול את בנו, אבל רק ביום התשיעי?
ב. האבני נזר (יו''ד שיח) חלק על התשב''ץ וסבר, שעדיף למול את התינוק, ולא לחכות לאב שיתרצה למול את בנו. ראייה לדבריו הביא מהגמרא ביבמות (לט ע''א) הכותבת, שבמידה ויש אישה שממתינה לחליצה, לא מחכים שהאח הגדול של הנפטר יבוא ממדינת הים לחלוץ לה, אלא נותנים לקטן לחלוץ, למרות שמצווה מן המובחר שהאח הגדול יחלוץ. כן גם במקרה שלנו, למרות שיש מצווה מן המובחר שהאב ימול את בנו, לא מחכים לו כדי לקיים מצווה מן המובחר.
בציצית, המצווה היא שהן יהיו מונחות על גופו של המניח, לכן אי אפשר למנות שליח שיקיים את המצווה במקום המשלח. לפי שיטתם, אין בעיה לאב למנות מוהל שימול את בנו, מכיוון שלא מדובר במצווה שמתקיימת על גופו של המשלח (וכך פסק הרמ''א).
2. האור זרוע (סי' קז) והש''ך (שפב, א) לעומת זאת פסקו, שיש חובה על האב למול את בנו, ורק כאשר הוא לא יודע מותר לו לתת למישהו אחר למול. ייתכן שהסברא בשיטתם מופיעה בסברא נוספת שהעלה קצות החושן (שפב, א), שיש לחלק בין מצוות בהן יש למשלח חלק במצווה גם אם היא תעשה על ידי שליח, למצוות בהן לבסוף לא יהיה לו חלק.
למשל, אין בעיה למנות שליח שיקבע מזוזה, מכיוון שלמרות שמצוות התקיעה נעשית על ידי השליח, בסופו של דבר המשלח יגור בבית עם המזוזה, ולכן הוא שותף במצווה. במצוות מילה לעומת זאת, אם המוהל שליח של האב ימול את הבן, לאב לא יהיה כלל חלק במצוות המילה, ולכן אסור לו למנות שליח (ועיין אור שמח שלוחין ושותפין א, א, תבואות שור כח, יד).
אומר האבני נזר, ייתכן שלדעת האור זרוע והש''ך, גם אם האב מסרב למול את בנו ביום השמיני, עדיין עדיף לחכות שהוא ימול את בנו בתשיעי, שהרי כפי שראינו לשיטתם יש חובה גמורה שהאב ימול את בנו וחובה זו דוחה מילה בזמנה במקרה בו האב יכול למול בעצמו (ועיין שם בהמשך דבריו).
א. הרשב''ם (תוספות פסחים קלז ע''ב ד''ה אבי) טען, שיש לברך את הברכות קודם המילה, והביא שתי ראיות לדבריו: קודם כל, כפי שכותבת הגמרא בפסחים (ז ע''ב) את כל הברכות יש לברך עובר לעשייתן, דהיינו קודם עשיית המצווה. ראיה נוספת מלשון הברכה: 'להכניסו בבריתו של אברהם אבינו', הלשון להכניסו משמע שעוד לא הכניסו בעבר, אלא שעומדים להכניס.
ג. גישה שלישית הממצעת בין הדעות, היא דעתו של הרא''ש (כלל כו, א) שפסק, שיש לברך בין המילה לפריעה. באופן זה מצד אחד יוצאים ידי שיטתו של הרשב''ם, שיש לברך לאחר המילה, ומצד שני יוצאים ידי חובת רבינו תם שיש לברך לפני המילה, מכיוון שמילה בלי פריעה אינה נחשבת מילה.
להלכה פסק השולחן ערוך (יו''ד רסה, א) כפשרת הרא''ש, שיש לברך בין המילה לפריעה. הט''ז (ס''ק א) הוסיף, שבמקרה בו האב מל את בנו, אין לברך בין המילה לפריעה ויש לברך את כל הברכות לפני, מכיוון שברכה בין המילה לפריעה תגרום להשתהות במילה ולצער התינוק, כמו כן הברכה תסיח את דעת האב מהמילה.
א. התוספות (ד''ה הלכה) ורש''י (שם) פסקו להלכה כדעת שמואל בגמרא ביבמות, שמכריע כסברתו של ר' יוסי במשנה בבכורים, דהיינו, שעל אף פי שיש באנדרוגינוס חלקים כנקבה ומצוות שהוא חייב בהן בהתאם, המאפיין העיקרי בו הוא של זכר, וממילא בהתאם לכך יש לברך את כל ברכות המילה כאשר מלים אותו (ועיין בית יוסף רסה).
ב. הרי''ף (כה ע''ב בדה''ר) והרמב''ם (מילה ג, ו) חלקו, ופסקו כדעת רב שסובר שהלכה כדעת ר' יוסי במשנה במסכת יבמות, מכיוון שכאשר רב ושמואל נחלקים בדבר איסור (בשר וחלב, תפילה וכדומה), הלכה כדעת רב, משום כך כאשר מלים אנדרוגינוס אין מברכים על מילתו, וכך פסק השולחן ערוך (יו''ד רסה, ג).
 הטור (יו''ד רסה) הביא את דברי רב שר שלום שפסק לברך קודם המילה כ'דעה נוספת'. הבית יוסף תמה על דבריו, שהרי מדובר בשיטתו של רבינו תם ולא בדעה נוספת. הב''ח (ס''ק ד) יישב, שבעוד שרבינו תם פסק כך רק מכח המנהג, ומקומות שנהגו לברך אחרי המילה יכולים להמשיך כמנהגם, רב שר שלום פסק כך מעיקר הדין, שתמיד יש לברך לפני המילה, וגם במקומות שנהגו אחרת יש לשנות מהמנהג.
נקודה שבועית פרשת השבוע "לך ..
עלון "אברהם יגל" לפרשת "לך-ל..
התבוננות 'והגית בו' - פרשת ל..