עניינו של ההליך שבכותרת בתובענה לפיצויים מכוח החוק לפיצויים לנפגעי תאונות דרכים, התשל"ה-1975 (להלן החוק) בגין תאונת דרכים בה נפגע משיב 1 ביום 31.1.10.
מזירת התאונה פונה המשיב במסוק לבית חולים רמב"ם שם אובחנו למשיב בין היתר חבלת ראש קשה עם דימום תוך גולגולתי ושבר ללא תזוזה בחוליה צווארית c7. בתום אשפוז בן 19 ימים הועבר המשיב לשיקום בן 4 חודשים בבית החולים לווינשטיין.
10% בגין מונופלגיה לפי סעיף 21(4) לתקנות.
לאחר הגדלה במחצית לפי תקנה 15 הועמד שיעור נכותו הצמיתה של המשיב על 100%.
כעת מונחת לפניי בקשת הנתבעת בהליך למתן היתר להבאת ראיות לסתור את קביעת הנכות במל"ל.
לטענת המבקשת בהחלטת המל"ל נפלו פגמים מהותיים שכן זו ניתנה ללא שחברי הוועדה נתנו את דעתם לעברו הרפואי של המשיב הכולל: תיעוד רפואי משנים 1977 ועד 1985 על אודות קשיי למידה וריכוז, קשיים בהשתלבות חברתית, הדזקקות לטיפול פסיכולוגי ולטיפול תרופתי ברטלין.
לשיטת המבקשת לנתונים אלה יכולה להיות השפעה ניכרת על קביעת נכותו של המשיב בגין הפרעות פסיכונוירוטיות ועל קביעת הקשר הסיבתי בינה לבין התאונה.
עוד נטען כי בוועדה הרפואית במל"ל לא ישב מומחה בתחום הפסיכיאטרי או הנוירופסיכיאטרי אשר לו נתונה המומחיות לקבוע נכות בתחום. כמו כן נטען כי סעיף הנכות בגין הפרעות פסיכונוירוטיות מתייחס ל"מקרים קשים הגובלים ודומים למצבים פסיכוטיים והמלווים בחוסר התאמה סוציאלית". זאת בעוד שממצאי בדיקתו בביה"ח לווינשטיין מעידים על נכונות ליצור קשרים חברתיים וניתן ללמוד על מידת שיקומו והתאמתו הסוציאלית מעצם כך שביקש לחדש רישיון נשק ובבקשתו אף שיתף בכוונת לנסוע לחו"ל.
בנוסף נטען כי שיעור הנכות שנקבע בגין חולשה קלה ברגל שמאל אינו מתיישב עם ממצאי הוועדה הרפואית אשר קבעה כי לא נמצא כל ממצא חולני בברך שמאל. עוד נטען כי לפני הועדה לא עמדו מסמכים משנים 2004-2009 בהם דיווח המשיב על כאבים בברך שמאל, התנפחויות, התבלטויות ורידים ודליות בשתי הרגליים וניתוח ווסקולרי בשתי הרגליים.
בתשובתו טען המשיב כי עניינו אינו נמנה על המקרים יוצאי הדופן שבהם יחרוג בית המשפט מקביעתו המחייבת של המל"ל. לטענת המבקש שיעור נכותו משקף מהימנה את חומרת הפגיעה על שהוסבה לו בתאונת הדרכים על כל השלכותיה.
עוד טען המשיב כי התיעוד הרפואי אליו מפנה המבקשת הסתיים כשהיה המבקש בן 13 שנים בלבד ואינו מקים ממצא הגורע כהוא זה מממצאי הוועדה הרפואית. המשיב צירף לתשובתו שורת מכתבי המלצה ותעודות המעידות לשיטתו כי השתלב בהצלחה בכל מסגרות החיים עובר לתאונה.
עוד טען המשיב כי לא ניתן להיבנות מהשערתו של בודק יחיד בשנות ה- 70 על קיום דיספונקציה מוחית, שניתנה למשיב כשהיה בן 5 שנים בלבד, בעוד ששורת הממצאים האובייקטיבים ובהם גם בדיקת E.E.G שבוצעה בשנת 1985 ונמצאה תקינה, מפריכה זאת.
בנוסף טען המשיב כי ממצאי הוועדה מיום 26.4.11 קבעו כי למשיב נותרה חולשה בשרירים הרחיקניים של רגל שמאל וקביעה זו עולה בקנה אחד עם טיב הפגיעה בתאונת הדרכים אשר כללה בתחילה אבחנה לשיתוק בגפיים. כמו כן נטען כי מרבית המסמכים שצורפו ע"י המבקשת נגעו לתלונות ברגל ימין וככל שקיים תיעוד על כאבים שגרתיים וורידים בולטים ברגל שמאל- אין לקשור קשר בינם לבין הממצא של חולשה ברגל שמאל על רקע פגיעת הראש הקשה שספג המבקש.