בשנת 1999 הכנתי כתבה על הקיבוץ הדתי. סיירתי בכמה מקיבוצי התנועה, ראיינתי חברי מזכירות וחברים צעירים כדי ללמוד על תהליכי השינוי, על דור ההמשך – כמה ממשיכים לשמור על המסורת, כמה עוזבים, עם או בלי הסרת הכיפה - על המצב הכלכלי ועוד.
שאלה פוליטית שהעסיקה אותי היתה יחסי הגומלין של התנועה עם ההתנחלויות ובעיקר עם גוש אמונים. השאלה הזו עלתה על רקע מה שנראה כהיחלשותו של הזרם היוני במפד"ל, שהקיבוץ הדתי היה מרכיב מרכזי בו. זה קשור גם לאבדן הדומיננטיות של התנועה בתנועת הנוער בני עקיבא. האולם הגדול ששימש תנועת נוער זו בקומת המרתף של בית הקיבוץ הדתי בתל-אביב, נראה אז עזוב ומוזנח.
את ההסבר - אולי לא היחיד - לשתיקת הקול היוני נתן לי אחד מראשי התנועה דאז: לרבים מאתנו, אמר, יש בני משפחה בהתנחלויות, חלקם מדור המייסדים. אנחנו מעדיפים לשמור על "שלום בית" ולכן לא מוציאים את הוויכוחים הפוליטיים החוצה.
נראה כי השתיקה הזו חלחלה גם לתחום הדיון הדתי, שהרי בנושא ההתנחלויות, בעיקר אלה שקמו ממניעי אמונה בזכותנו על כל הארץ - לא משיקולי "שבע דקות מכפר סבא" - הדת והפוליטיקה היו שלובות זו בזו: קדושת הארץ היא שהיוותה את חומר הבעירה להקמת התנחלויות בכל מקום. היא עשתה את הפוליטיקה של ההתנחלות. ההקצנה הדתית וההקצנה הפוליטית שילבו ידיים.
בשנים ההן, את מקום הזרם היוני במפד"ל תפסה מפלגת מימד ("מדינה יהודית, מדינה דמוקרטית") בראשות הרב יהודה עמיטל. היא דגלה במתינות מדינית, שללה קשר בין הלכה לפוליטיקה וקראה למתן שוויון זכויות מלא למיעוטים. המפלגה הזאת עברה גלגולים רבים, פשטה ולבשה צורה, לאורך כעשרים שנות קיומה (1988-2009): היא חברה למפלגת העבודה, התפצלה, קבוצה ממנה חברה לתנועה הירוקה, עד שלבסוף התאדתה ונעלמה.
המפד"ל עצמה ועיקר הקיבוץ הדתי בתוכה, אף היא עברה כמה גלגולים עד שחברה ל"בית היהודי" – מפלגה דתית לאומנית יותר מאשר לאומית - שאיחדה תחת כנפיה את המגזר הדתי הלא חרדי.
לכאורה מדובר בעוד סיפור מסיפורי הפוליטיקה הישראלית, שבה מפלגות ותנועות קמו ונפלו. זה הרי קרה גם למפ"ם ואחדות העבודה, שתי מפלגות שבמרכזן תנועות קיבוציות. גם הן, בתורן, התמזגו ונבלעו בתוך מפלגות אחרות.
אלא שסיפור היעלמותה והיאלמותה של הדתיות המתונה יותר מטריד, בעיקר בימים אלה של הקצנה דתית ופוליטית גוברת; בימים שהוויכוח בין המחנות - דתי וחילוני, שמאל וימין, ליברלים וגזענים - הולך ונאטם, כשהצדדים מתבצרים בחפירותיהם.
אני נוטה להניח שככל שמדובר בהקצנה הדתית, הסיכוי להבקעה, יוכל לבוא מתוך המחנה הדתי; מבין אנשים חובשי כיפה, בעלי מעמד הלכתי, שיאמרו לסמוטריץ' וחבריו ש"זאת לא היהדות שלנו" ושזאת לא יהדות בכלל.
קולות כאלה, הקוראים תגר מתוך המגרש הביתי, נוטים לבקוע לאחר אירועים טראומתיים, כשקווים אדומים נחצים, כשיש תחושה של "על-פי התהום".
ובכן, האירועים הולכים ונערמים: הגיבוי האוטומטי של בנט ואחרים להרג הפלסטיני בחברון, תוך קריאת תגר על עמדתם של הרמטכ"ל ושר הביטחון בנושא; הקריאה המזעזעת להפרדה בין יהודים לערבים, ההקצנה בהפרדה המגדרית וביחס לזרמים אחרים ביהדות, הדתיזציה של הצבא, הם רצף של נקודות אדומות על קו שאי אפשר לטעות בכיוונו אל עבר אופק קודר.
אולי זו נאיביות, או טעות בקריאת המפה שהפכה את פניה, אבל נראה שתנועת הקיבוץ הדתי, ביחד עם בעלי ברית מתונים החרדים מפני המתחולל, יכולה למתוח מפרש אל מול הרוח הרעה בניסיון לשנות את מסלולה של הספינה בטרם תיתקל בקרחון ותתרסק.
לא בלי קשר אפשר לומר את הדברים על "האחות הגדולה" - מרחוב לאונרדו, שנראית כאילו כל האירועים הללו - מהאמירות של סמוטריץ' ועד ההתקפות על הרמטכ"ל ושר הביטחון - עוברים לידה.
ומה שעוד מטריד הוא שזה בכלל חוקי. לא מדובר בעבירות מס, אלא ב"תכנון מס" והמהדרים אומרים: "תכנון מס אגרסיבי". עובדה זאת מעוררת הרבה תהיות על האמירה אודות "קדושתו של שלטון החוק", שהיא כה פופולרית - בעיקר על רקע היחלשות האמון במערכת הפוליטית. כאילו החוק איננו מעשי ידי אדם, אלא אמת שירדה משמיים.
ובכן, חוק, בהרבה מקרים, הוא גם תוצר של לחצים פוליטיים, אינטרסים, שתדלנות וכוח של בעלי שררה. אלה, לאחר קבלתו, עושים לו אובייקטיביזציה כדי שנקבל אותו כמובן מאליו.
במקרים רבים נהגתי להרים גבה כשדיברו אתי בפאתוס על קדושתו של שלטון החוק. כשהבנתי שגם סיפור מקלטי המס הוא חוקי - הרמתי שתי גבות..