רבי דב בֶּער (יידיש: בער) ממזריטש מכונה "המגיד ממזריטש" (ת"ע, 1710 – י"ט בכסלו תקל"ג, 15 בדצמבר 1772) היה תלמידו של הבעל שם טוב ויורשו בהנהגת תנועת החסידות.
חתימת המגיד: "נא' דוב בער במהו' אברהם זלה"ה מ"מ דק"ק מעזירטש גדול ודק"ק קאריץ", במכתב מ-26 בפברואר 1767.
נולד בעיירה לוקאטש שליד העיר רובנו במחוז ווהלין באיחוד הפולני-ליטאי לאביו ר' אברהם. לפי מסורת חסידית, למשפחתו הייתה מגילת יוחסין עד רבי יוחנן הסנדלר. שנת לידתו אינה ידועה בוודאות, ומוערכת על פי מסורות שונות בין השנים ה'תנ"ח - ה'ת"ע (1698–1710). לפי המסורות המקדימות את הולדתו, היה קרוב לגילו של רבו הבעש"ט. לפי מסורת חסידית כבר בימי ילדותו חונן בכשרונות נעלים ונשלח על ידי אביו, רבי אברהם, שהיה מלמד עני, ללמוד תורה בישיבה הגדולה של רבי יעקב יהושע פאלק בעל ה"פני יהושע" בעיר לבוב. לפי מסורת חסידית, בתקופת ילדותו נשרף בית משפחתו על מגילת היוחסין המשפחתית, ודב-בער הקטן שראה את אמו בוכה, ניסה להרגיעה ואמר שהוא יחל מגילה חדשה ממנו שתחשב לא פחות.
נישא לקיילא בת שלום שכנא מטורטשין, ועבר לגור בכפר סמוך לטורטשין בו שימש כמלמד. בתקופה זו הרחיב את ידיעותיו בתורה והחל לעסוק בקבלה. שימש מגיד בטורטשין ואחר כך בקוריץ וברובנו. הצטיין בכוח הדיבור ובכשרון השכנוע. סביב שנת 1740 נולד בנו אברהם שנקרא לימים רבי אברהם המלאך, בת נוספת הייתה לו בשם דאבא.
כשנתגלה הבעל שם טוב, התנגד המגיד בתחילה לתנועת החסידות, אך משהתקרב אליו נהפך לתלמידו החשוב ביותר.
ישנן שלוש מסורות חסידיות על הדרך בה הוא התקרב לבעל שם טוב. אחת מהן מספרת כי לאחר שאשתו הפצירה בו שיסע לבעל שם טוב מאחר שזה האחרון נודע כמחולל ניסים ואולי ירפאו מבעיית הרגליים שהייתה מציקה לו זה שנים רבות. בהגיעו לבעל שם טוב, הבעל שם טוב שאלו פשט בדברי זוהר מוקשים, ולאחר שענה לו, אמר הבעל שם טוב פרוש אחר לפי דרכו האמיתית. הבעל שם טוב אמר את הפירוש שאמר אך ב"יראה ואהבה", והמלאכים שהופיעו בספר הזוהר נגלו לעיניהם, והסביר לו שלימודו היה "בלי נשמה". בעקבות מאורע זה, התקרב אל הבעל שם טוב.
לאחר פטירת הבעש"ט בחג השבועות ה'תק"ך (1760), נבחר המגיד כרצון רבו לממלא מקומו. הוא התיישב בעיירה מזריטש, שהפכה למרכז תנועת החסידות. תחת הנהגתו גדלה התנועה והרחיבה את מסגרתה. לכל מקום שלח מטיפים ומסבירים מבין תלמידיו, שעשו נפשות לחסידות בכל מדינת פולין ואף מחוצה לה.
בהתייחסו לרבי דב בער, התבטא פעם הבעש"ט "יודע אני כי הדב הזה אין לו רגליים (הרב דב בער היה נכה ברגליו), אבל יש לו ידיים רחבות, לקרב בהן את הלבבות, ומסוגל הוא לאחד תחת הנהגתו את כל אלה הנאמנים לחסידות".
לפי מסורות שונות לאחר פטירתו של הבעש"ט, מונה בנו של הבעש"ט - רבי צבי - למנהיג החסידים, אך לאחר שנה אמר רבי צבי במפתיע שאביו ביקר אצלו והורה לו למסור את שרביט ההנהגה לרבי דב בער. מסורת אחרת מספרת על מינויו של המגיד ממזריטש ל"ממלא מקום" - כלומר ליורש, על ידי מבחן שערך הבעש"ט: כל אחד מתלמידיו נתבקש לומר 'מהי העצה נגד הגאוה'. התשובה של רבי דב בער הייתה: 'אין עצה נגד גאווה. כי כשנמצאים על הר אפילו לא יודעים שאנו על הר, ואפשר רק להתפלל להנצל מהגאווה'. תשובה זו נתקבלה על דעת מורו ומיד הוא מינה את הרב דב בער ליורש, עוד בחייו.
הנהגתו הייתה שונה משל קודמו הבעש"ט כאשר זה האחרון הרבה לנסוע עם תלמידיו לכל סביבותיו על מנת להפיץ חסידות ולחולל ישועות בעוד רבי דב בער ישב בעירו מעזריטש ולא יצא ממנה כמעט למעט בסוף ימיו שעבר לעיר אניפולי. מצד שני שלח את תלמידיו לארצות שונות כדי להפיץ את תורתו, ולהזים את הטענות נגד שיטתו, בייחוד בווילנה שבליטא ובברודי שבגליציה.
חסידים מספרים שלרבו הבעש"ט היו "שישים גיבורים", כלומר - שישים תלמידים מובחרים, "אריות החבורה" שהפיצו את תורתו ברחבי אירופה, אך לתלמידו רבי דב בער היו מאה ועשרים תלמידים, כפול מרבו. הקבלה זו הושוותה לאלישע, תלמידו של אליהו הנביא, שגם השפעתו הייתה כפולה משל מרבו.
בתקופת הנהגתו, הפכה התנועה החסידית לנפוצה ופופולרית, דבר שהתאפשר בעיקר היות שישב במחוז פודוליה, אשר היווה את מרכז יהדות פולין באותה העת. חסידויות מוכרות רבות בימינו נוסדו על ידי תלמידי המגיד. בנו היה רבי אברהם המלאך, ונינו היה רבי ישראל פרידמן מרוז'ין מייסדה של חסידות רוז'ין, שהסתעפה ברבות השנים למספר גדול של חסידויות, ביניהם סדיגורא, שטפנשט, הוסיאטין, בויאן ועוד.
תורתו דיברה על הצורך בדבקות בבורא ועל הצורך לעשות כל מעשה לשם שמיים. בתורתו ירדה באופן יחסי קרנו של לימוד הנגלה, וגם בשל כך העלה עליו את חמתם של המתנגדים.
בבית מדרשו של המגיד עסקו התלמידים גם בהלכה. כשהובאו לפניהם שאלות בהלכה למעשה התפלפלו התלמידים והביאו את מסקנותיהם להכרעת המגיד. בנוסף לכך יצאו מבית מדרשו הידורים ותקנות הלכתיות שחלקם התפשט בכל קהילות ישראל. בחצרו של המגיד היו מהראשונים שהידרו ללוש ולאפות מצות מתחילה ועד סיום תוך 18 רגעים, הידור שהתפשט ברוב קהילות ישראל. תלמידיו גם נמנעו ונזהרו מאכילת מצה שרויה, זהירות שהתקבלה בעיקר בקהילות החסידים. השוחטים במזריטש, בעידוד המגיד, תיקנו שהשחיטה תיעשה ב"סכינים מלוטשים". תקנה שהתפשטה בדורות הבאים בכל קהילות ישראל.
המגיד חיפש תלמיד ראוי לערוך מחדש את ההלכות הנצרכות בחיי היום יום מהשולחן ערוך (אורח חיים ויורה דעה), וליקוט ההלכות מהספרות ההלכתית מהזמן שחלף מעת כתיבת השולחן ערוך של הבית יוסף, ולהוסיף עליהם את טעמי ההלכות שאינם מופיעים בשולחן ערוך מרן. המגיד הטיל את המשימה על תלמידו רבי שניאור זלמן מליאדי שהתחיל במלאכה בשנת תק"ל בעודו יושב בבית מדרשו של המגיד, והספיק להוציא תוך שנתיים, עוד לפני פטירת רבו, קובצי הלכות אחדים מהשולחן ערוך שלו, שולחן ערוך הרב.
ובכן באתי ביום השבת אל הסעודה המלאה הדרת קודש ומצאתי שם המון אנשים נכבדים...לסוף הופיע גם האדם הגדול בהדר דמותו המעוררת יראת כבוד, והוא לבוש מלבושי אטלס לבן. אפילו נעליו וקופסת הטבק שלו היו לבנות (הצבע הלבן נחשב בעיני המקובלים סמל החסד). .משגמרו לאכול פתח הרבי בניגון נאדר ומרומם את הרוח. אחר הניח ידו על מצחו וכעבור שעה קלה החל קורא : צ. מהעיר ה.! מ. מעיר ר.! ש.מ. מעיר נ. וכו' - את כל האורחים החדשים, איש איש בשמו ובשם עיר מגוריו...כל אחד מאיתנו נצטווה לפסוק פסוק מכתבי הקודש. איש איש אמר את פסוקו והרב התחיל לדרוש דרשה שהייתה מיוסדת על כל הפסוקים הללו. אף על פי שהפסוקים לוקחו מספרים שונים בתנ"ך ולא היה שום חיבור וקשר ביניהם, בכל זאת צירפם ואיגדם יחד כאילו היו דבר אחד שלם. ופלא גדול מזה: כל אחד מן האורחים דימה למצוא באותו חלק מן הדרשה המיוסד על הפסוק שלו, דבר הנוגע אל עצמו ואל העניינים הקרובים לליבו..
חיי שלמה מיימון, תרגום י.ל. ברוך; המקור בגרמנית כאן, עמ' 232 דיווחו של מיימון על "כת החסידים החדשים" (die neue Chasidim) מתחיל בעמ' 160..
בשנת תקל"ב חזר המגיד לרובנו, עיר מולדתו. זמן מועט לפני פטירתו, התיישב בעיר אניפולי, בה נפטר בי"ט בכסלו ה'תקל"ג.
רבי אהרן הגדול מקרלין, מייסד חסידות קרלין.
רבי מנחם מנדל מוויטבסק בעל ה"פרי הארץ".
רבי מנחם נחום מצ'רנוביל בעל ה"מאור עיניים" מתלמידי הבעל שם טוב, מייסד חסידות צ'רנוביל.
רבי אלימלך מליז'נסק בעל ה"נועם אלימלך" אחיו של רבי זושא מאניפולי מכונים "האחים הקדושים".
רבי זושא מאניפולי אחיו של רבי אלימלך מליז'נסק מכונים "האחים הקדושים".
רבי שניאור זלמן מלאדי מכונה "אדמו"ר הזקן" בעל ה"תניא", מייסד חסידות חב"ד.
רבי לוי יצחק מברדיצ'ב מכונה "סנגורם של ישראל" בעל ה"קדושת לוי".
רבי זאב וולף מז'יטומיר בעל "אור המאיר".
רבי אברהם מקליסק היה גם תלמידו וממלא מקומו של רבי מנחם מנדל מויטבסק.
רבי שלמה מקרלין, למד גם אצל רבי אהרון הגדול מקרלין.
רבי פנחס הלוי הורוביץ בעל ה"הפלאה" רבה של פרנקפורט דמיין, אחיו של רבי שמואל שמלקא הורוביץ מכונים "תרי צנתרי דדהבא".
רבי יעקב שמשון משיפיטובקה.
רבי שמואל שמלקא הורוביץ רבה של העיר ניקלשבורג אחיו של רבי פנחס הורוביץ מכונים "תרי צנתרי דדהבא".
רבי זאב וולף מצ'רני-אוסטראה.
רבי לייב שרה'ס מתלמידי הבעל שם טוב.
רבי אברהם המלאך בנו של רבי דב בער ממזריטש, המשיך ללמוד עם רבי שניאור זלמן מלאדי.
רבי עוזיאל מייזליש מחבר הספרים: תפארת עוזיאל, מנורה טהורה, תפארת צבי.
רבי שלמה לוצקר מכונה "המגיד מלוצק".
רבי חיים חייקא מאמדור בעל ה"חיים וחסד". היה גם תלמידו של רבי אהרן הגדול מקרלין.
רבי יהודה לייב הכהן מאניפולי בעל "אור הגנוז".
רבי ישראל הופשטיין מקוז'ניץ מכונה "המגיד מקוז'ניץ", המשיך ללמוד אצל רבי אלימלך מליז'נסק.
רבי יעקב יצחק הורוביץ מכונה "החוזה מלובלין", המשיך ללמוד אצל רבי אלימלך מליז'נסק.
רבי אשר צבי מאוסטראה, מו"ץ בעיר קוריץ, ומחבר ספר מעיין החכמה.
רבי אברהם חיים, אב"ד זלאטשוב, מחבר ספר אורח לחיים. היה גם תלמידם של רבי יחיאל מיכל מזלוטשוב ורבי שמעלקא מניקלשבורג.
רבי ישראל מפולוצק.
המגיד לא כתב ספרים, דבריו נרשמו ונמסרו על ידי תלמידיו. במשך השנים נדפסו שבעה ספרי ליקוט מתורתו, המנויים להלן, חלקם יחד עם תורת רבו הבעש"ט ותורת חבריו תלמידי הבעש"ט. רוב התורות בספרים חופפים אם כי בשינויי נוסח. מהשוואת הנוסח בספרים ובכתבי יד סבורים החוקרים ששבעת הספרים הראשונים נעתקו מאותם מקורות בכתב יד שמקורו ברשימות רבי לוי יצחק מברדיצ'ב.
מגיד דבריו ליעקב - ליקוטי אמרים - נערך בחייו ועל פי בקשתו של המגיד. הודפס לראשונה בקאריץ, שנת ה'תקמ"א על ידי המגיד מלוצק, ובתוספת "לקוטים חדשים" בקאריץ ה'תקמ"ד.
לקוטים יקרים - נוסח הנהגות תלמידי הבעל שם טוב. יצא לאור בלמברג בשנת תקנ"ב על ידי ר' שמואל סגל בודק מק"ק לבוב, מכתב יד שהיה ברשות רבי משולם פייבוש הלר. המדפיס מייחס את הדברים לבעש"ט, המגיד, רבי מנדל מפרמישלאן ורבי יחיאל מיכל מזלוטשוב.
אור תורה - הודפס בקוריץ, שנת ה'תקס"ד. מכתב יד שהיה בידי רבי ישעיה מדינוביץ'.
כתבי קודש - לעמבערג תרכ"ב, מכתב יד שהיה בידי רבי ישראל מקוז'ניץ. הוציא לאור הרב משה הכהן, יחד עם תורות מהבעל שם טוב, רבי לוי יצחק מברדיטשוב ורבי ישראל מקוז'ניץ.
אור האמת - מכתב ידו של ר' צבי חסיד שהעתיק מכתב ידו של רבו רבי לוי יצחק מברדיצ'ב. הוציא לאור ר' משה מרדכי לבטוב נכדו של ר' צבי חסיד. הודפס בהוסיאטין, שנת ה'תרנ"ט.
לקוטי אמרים - מכתבי הרב אליעזר ספרא ששמע ממורו הרב מנחם מנדל מוויטבסק, לעמבערג תרע"א.
שמועה טובה - מכתב יד מיוחס לרבי לוי יצחק מברדיצ'ב, ורשה תרצ"ח.
צוואת הריב"ש - על פי רוב החוקרים, אלו הנהגות שנאמרו בבית המדרש של המגיד ממזריטש ולכל המובא בו יש מקבילות בספרים הנ"ל.
תורת המגיד ממזריטש - ליקוט מהספרים הנזכרים, ומאסף של אמרות המופיעות בספרי אדמו"רי החסידות בשמו, יצא על ידי הרב ישראל יעקב קלפהולץ, תשכ"ט. מהדורה חדשה, הוצאת מישור, בני ברק תשע"א.
בנוסף לכך חיברו תלמידיו ספרים מתורתם ובהם ציטטו את דבריו בתוספת ביאור משלהם, לפעמים בשמו ולפעמים אף בעילום שמו. בין הספרים שהרבו לצטטו: אור המאיר, קדושת לוי, מאור עיניים, אורח לחיים ודרכי ישרים (ז'יטומיר תקס"ה, חיבור מרבי מנחם מנדל מפרמישלאן ומביא הנהגות מהבעש"ט והמגיד ממזריטש).
תלמידו הרב פנחס הורוביץ, חיבר את הספר "פנים יפות" בו ציטט רבות מתורת רבו המגיד, אך בספר הנדפס לא מופיעים הדברים בשם רבו. לפי מסורת חסידית המוציא לאור הראשון השמיטו את ייחוס הדברים לרבו המגיד החסידי. בשנת תשע"א (2011) נדפס לראשונה ספר נוסף מכתב ידו של הרב הורוביץ בשם "פנים יפות תנינא" ובו הוא מצטט במפורש תורות רבות ששמע מרבו.
המגיד התפלל בסידור נוסח האריז"ל בכתב יד שהיה בידו, לפי המסורת הוא ביקש מתלמידיו ובמיוחד מתלמידו רבי ישראל הופשטיין המכונה המגיד מקוז'ניץ, להגיה ולתקן אותו. הסידור עבר בירושה לבנו רבי אברהם המלאך, ואחריו עבר מדור לדור, בן אחר בן אצל אדמור"י בית רוז'ין, עד לאדמו"ר רבי נחום דובער פרידמאן, ובימינו נמצא בידיים פרטיות.
בשנת תשע"ה נחשף הסידור לפני חוקרים חסידיים, וממחקר ראשוני מתגלה כי בסידור אכן מצויים מאות תיקונים בכתב יד בין השורות ועל הגליונות. כתב יד של ההגהות הוא של המגיד מקוזניץ. יש הגהות נוספות שלטענת הרב יצחק ישעיה וייס הן מרבי שניאור זלמן מליאדי.
(על רבו הבעש"ט): "הלואי היו מנשקים את התורה באותה אהבה, שהיה מורי מנשק את הילדים בהוליכו אותם אל החדר כשהיה "באהעלפער" (מסייע למלמד בחדר)"
כל מנעול יש לו מפתח המכוון לו ופותחו. אבל יש גנבים חזקים היודעים לפתוח בלי מפתח: הם שוברים את המנעול. כך ניתן לפענח כל סוד של העולם על ידי ההשתקעות המיוחדת המכוונת לו. אבל הקדוש ברוך הוא אוהב את הגנב השובר את המנעול. הרי זה האדם השובר את ליבו למען השם.
את ההתנגדות לחסידות מבית מדרשו של דב בער, ניתן לחלק להתנגדות הרבנית - שעיקרה תלמידי הגאון מווילנה וכן קבוצת מתנגדים מהעיר ברודי, ולעומתם התנגדותם של המשכילים, בדורו ובדורות מאוחרים יותר. הראשונים ראו בתנועה כופרים או ממשיכי תנועת השבתאות, ואילו השניים ראו בתנועה זו ניצול ההמונים הנפתים בידי קבוצת מאחזי עיניים.
אבי ההיסטוריוגרפיה היהודית המודרנית צבי גרץ רשם פרק שלם על "בער ממזריטש - שקריו והטעיותיו". בלעגו לשם בעש"ט שמשמעותו בגרמנית 'מכוער', הוא עובר לדבר על כת ה"בערים". "באמצעות שכלו החריף הצליח לשעבד את מוחות נתיניו. הוא השתמש בשיטות של אחיזת עניים ונעזר בחבורת מרגלים שבאמצעותם 'ניבא את העתיד' או 'גילה את מקומם של חפצים נסתרים'. כשמתו מטופלים שלו, היה זה בגלל חטאם, ולא עקב כך שלא מצא להם תרופות, בניגוד למורו מהרי הקרפטים...". דיבורו האלילי וחטאו הגדול הוא ב-"הצגת ה'צדיק' לא רק כמשה רבנו בשעתו אלא כנציג האל עלי אדמות, שאליו יש להתפלל..." את דרכו הפיץ על ידי יעקב יוסף מרשקוב, אלימלך מלזנסק ונחום מצ'רנוביל "...אשר ניצלו את תמימותם של עניי האזור. הם לעגו ללימוד התלמוד והשפילו את הרבנים, תוך כדי הפיכת הרחצה היומית ואפילו עישון טבק לעיקרי הדת."
גרץ ממשיך ומתאר את "אליהו מווילנא - איש מוכשר למדי שכינויו בפי אנשי עירו 'הגאון', ושלא כמו הרבנים בפולין שהיו רודפי בצע וקנו את משרתם בשוחד, הוא הכיר היטב את התלמוד אך היה עסוק בדרך הפלפול ..."אשר 'מחלקת חוט שערה לשתיים' בשיטת רבי שלמה לוריא. למרות זאת, ובהיותו מבקש האמת, יצא (אליהו מווילנא) במתקפה נגד כת הבערים." ומכיוון שהיה צנוע ומעולם לא לקח על עצמו משרה ציבורית, לאנשי הכת לא יכלו להיות טענות נגדו והם לא יכלו לו. "...רוח נכונה וטובה זו אחזה ביהודי ליטא...." בהמשך הוא מתאר את החרמות נגד החסידים, ש'הצליחו' במקומות רבים. כמו כן הוא מתאר את העונשים ושריפת ספרי החסידות, ואת התנהגותם "המשוגעת" של ממשיכי דרכו.
על תלמידי משה מנדלסון הוא כותב: "בחבל אוסטריה-פולין (גליציה) תלמידי מנדלסון ידעו כבר להשתמש באמצעים מתוחכמים יותר למניעת שיטת טמטום השכל של ההמונים הנהוגה בידי אנשי הכת.". לאור מתקפה זו, ועל סמך סגנון הכתיבה של הספר האוטוביוגרפי חיי שלמה מימון הסיקו חוקרים כאדם טלר כי תיאור חצרו של דב בער בידי שני אלו אינו בהכרח היסטורי.
כותבים ציונים ריככו את התייחסותם לחצר מזריטש, ולשם דוגמה בשנות ה-50 של המאה ה-20, כתבה הסופרת תקווה שריג מקיבוץ בית השיטה ספר ילדים שכולו ערגה לחצר זו. אופן הצגת חצר מזריטש נלמדת בחינוך הממלכתי, כמעט מילה במילה על פי תיאור של גרץ, אך תוך הוצאת כל תיאורי ההתנגדות.
אבינועם ביר, "המסע ביעד - טבעה של החוויה המיסטית בהגות המגיד ממזריץ", דעת 81 (2016), עמ' 278–299.
אברהם כהנא, ‏ר' דוב המגיד ממיזריטש (בתוך ספר החסידות, ורשה, תרפ"ב), באתר "דעת"
דוד אסף, 'תורות המגיד ר' דב-בער ממזריץ' בזיכרונות שלמה מימון', ציון, עא (תשס"ו), עמ' 99–101.
סיפורי המגיד ממזרטיש בתוך 'זושא - מגלים את הסיפור החסידי'.
^ לפי מקורות היסטוריים, בעיה זו של רבי דב בער ברגליו נמשכה עד סוף ימיו ומתואר שהלך בעזרת קביים.
^ כתר שם טוב חלק ב' דף כ"ג.
^ אדמור"י חסידות צ'רנוביל ותולדותיה (טולנא, נדבורנא ועוד) נוהגים לספר זאת בקידוש שעורכים בי"ט כסליו לזכרו. לפי ד"ר מור אלטשולר ההיסטוריונית עדה רפפורט-אלברט הזימה מסורת זו מכיוון ש"לא הייתה עדה או חצר לרשתה" (ר' ד"ר אלטשולר: 'ירושת' הבעש"ט ודב בער ממזריטש).
^ רשימה מלאה נמצאת אצל גריס ספרות ההנהגות ה'תש"ן, עמ' 152. ראו כאן מאמר נוסף מכתב יד. קיים כתב יד "ירושלים 3282 8", שהיה ברשות רבי שמואל מאמדור, מקביל של ליקוטים יקרים.
^ (פרק החסידות, פסקה המתחילה: In den österreichisch-polnischen Provinzen). גרץ ממשיך ומתאר את פנייתם לבתי המשפט ולמערכות הפוליטיות בארצות שונות אשר מנעו בחוק את לימוד הקבלה או את הפצת הדעות החסידיות. אך הוא מסיים את דבריו בכך שכל יהודי המזרח כאחד התנגדו לרפורמה של הקיסר יוזף ה-II ללמד גרמנית בכל בתי הספר. קמה התנגדות גדולה לשיטת מנדלסון במזרח ובפרט אצל החסידים. כל האמצעים לדכא את תנועת החסידות במזרח לא צלחו, "...מכיוון שהצד השני היה אף הוא משועבד לתלמוד... עד תום המאה ה-18 כבר היו בידיהם 100,000 נפשות, וכיום הם נוכחים בכל המקומות בהם נרדפו, ועדיין מטיפים את דעתם בקול גדול".
אוחזר מתוך "https://he.wikipedia.org/w/index.php?title=דב_בער_ממזריטש&oldid=25177772"