ביום שני האחרון, ב-29.1.18, התקיים כינוס נוסף של שדולת הכנסת “נשים למען ביטחון ושלום” – פרויקט שיזמתי מתוך פעולותיי בנשים עושות שלום, ושמובילות הח”כיות קסניה סבטלובה ומיכל רוזין. הפעם הנושא של הכינוס התמקד בנושא שנוגע במיוחד לליבי: הקשרים בין ההיבטים חברתיים-כלכליים להסכם מדיני פוטנציאלי לסיום הסכסוך עם הפלסטינים.
בדומה לאירועים הקודמים של השדולה, אולם שפרינצק היה מלא עד אפס מקום. שח”כיות וח”כים יצטרפו לדיון, נשים מומחיות בתחום העשרו את הידע שלנו, וחברות אחדות פעילות בנשים עושות שלום, יהודיות וערביות, מהצפון ומהדרום, נשאו את דבריהן.
יכולתי לשתף אותכם בממצאי מחקר החשובים שהציגה עו”ד נגה דגן-בוזגלו, ממרכז אדוה, על המחירים החברתיים-כלכליים שאנו משלמים בעקבות הקונפליקט, ואלו שנשים משלמות עוד יותר היות נשים. הרי ראש הממשלה, מר בנימין נתניהו, אמר לי באפריל 2017 שהוא מודע שנשים משלמות מחירים כבדים יותר ממלחמות, ובכל המובנים של המילה.
אך לא אדבר איתכם על מחקרים ומספרים. אספר לכם על אישה, בדומה לעשרות אלפי נשים בישראל, שחיות עם קשיים כלכליים, חלקן מתחת לקו העוני, ולעובדה זו יש השלכות קשות יותר בעת מלחמות ותקופות של פיגועים. אספר לכם על מה שחוויתי במהלך מספר שנים, כשגדלתי כמפרנסת יחידה לשני ילדיי, עם משכורת של מורה בחינוך מיוחד, של 5000 ש”ח נטו. לא קל לדבר על זה, ובתקופה זו, מעטים ידעו על הקשיים איתם התמודדנו.
כפי שמזכירים מספר פרנקו-ישראלים שרואיינו בסדרה ששודרה לאחרונה בטלוויזיה “הצרפוקאים“, יש לישראלים שעלו מצרפת קושי לבקש עזרה. אולי כיוון שצרפת נחשבת כאחת הארצות המפותחות ביותר בעולם מבחינת התמיכה החברתית-כלכלית, ולכן אנו מקבלים עזרה סוציאלית בלי להתחנן אליה? אולי לא לדבר על הקשיים כלכליים אינו רק מאפיין של הקהילה הפרנקו-ישראליית, ואלא מאפיין של רוב האנשים שחווים קשיים בתחום זה? פשוט מתביישים לדבר. מתביישים לבקש עזרה כדי לא להרגיש מוחלשים יותר.
אכן לא קל לספר על תקופה זו. כשראיתי שהמצב הכלכלי מתדרדר, החלטתי ללמוד שוב כדי שנצא ממעגל העוני, ובמהלך שנים של לימודים, המצב הכלכלי היה עוד יותר קשה. בתקופת הישרדות, קשה לנו לחשוב, הראש מתחת למים.
הנה דוגמאות אחדות ממה שחוויתי בזמן מלחמות ותקופות פיגועים, ויש נשים בסביבתי שחיו עוד יותר קשה מאיתנו. כיצד חיים בזמן מלמחות כשהאמצעים הכלכליים מעטים ואין משפחה כדי לסייע?
אני זוכרת שילדיי היו הולכים איתי לעבודה, בבית ספר של החינוך המיוחד. היינו הולכים שלושתנו עם מסכות הגז, כי בבית שלנו לא היה ממ”ד ולא מקלט סביר. ההורים האחרים לרוב לא היו שולחים את ילדיהם לבית הספר בימים הקשים במיוחד, ולנו לא היה פתרון אחר מאשר ללכת ביחד למקום עבודתי. הייתי אומרת לעצמי: “לפחות אם יקרה משהו, נהיה ביחד”. בתי ספר של החינוך המיוחד לרוב תמיד פתוחים, גם בשביתות, כי להורים פשוט אין ברירה.
אני זוכרת שבתקופות הפיגועים היינו נוסעים באוטובוסים שהיו ריקים, בשונה מהרגיל. האנשים פחדו, ובצדק, לנסוע באוטובוסים בגלל פיגועים קודמים. כשאין אמצעים כלכליים, אין אפשרויות גם להגן על עצמנו ולהרגיש בטוחים. אין אפשרות לתת את הבטחון המלא לילדינו, מה שהיה מגיע לכל ילד אם החיים שלנו היו נורמליים. עיתים אנו שוכחים זאת, החיים שלנו לא נורמליים. כאשת חינוך אני לא שוכחת, ולא שוכחת את ההשלכות הקשות שיש למלחמות לפיגועים על הילדים.
אני זוכרת שהייתי עושה כל יום קצת קניות, כדי לא להתעכב, כדי שנחזור מהר הבית, וגם כדי לא לבזבז שום דבר ממה שהיינו קונים. הרגל זה נשאר לי שנים רבות, גם כשהפכתי להיות מרצה ושהמשכורת שלי הייתה כבר סבירה.
שלא נדבר על התקופות בהם הילדים היו חולים. שלא נדבר על השנים ללא יום של חופש. האם אנו חושבים על כל מה שנוכל להרוויח מבחינה חברתית וכלכלית אחרי שנחתום על הסכם מדיני? האם אנו חושבים על המחירים הפסיכולוגיים שילדינו משלמים מהמלחמות? והאם אנו חושבים שדווקא על הילדים מאוכלוסיות מוחלשות, שחווים טראומה מהמלחמות וזקוקים לעזרה, הם אלו שמתקשים לקבל את העזרה הנחוצה בגלל המצב הכלכלי שלהם?
איזה עתיד אנו בונים לילדינו ?
האם אנו רוצים לראות עוד ועוד אימהות קרועות בליבן כי הן לא מצליחות לתת לילדיהן את הבטחון שמגיע להם ?
האם אנו מסוגלים לראות רחוק, להיות בעלי חזון ולדמיין כמה אנו נרוויח כשנחתום על הסכם מדיני עם הפלסטינים?
בחג ט”ו בשבט זה, חובתנו לנטוע תקווה, להצמיח תקווה, לזרוע את זרעי השלום, לדרוש שלום ולעשות שלום.
הצטרפו לנשים עושות שלום !