משנה: האחיות בטי (89) ואלישבע (86), ניצולות שואה מהולנד, שרפו את התופת כל אחת בנפרד באמצעות שילוב של חוצפה, כישרון משחק, אומץ ומזל.
קבענו ב-18:00 בבית משפחת אורבך. יוצאי הולנד הם דייקנים, ולכן, ב-17:55 כבר הקשתי על הדלת. אלישבע כמובן היתה כבר מוכנה. בטי הגיעה ב-18:01 והתפלאה לראות שהתחלנו. כשהסברתי מדוע הקדמתי, שתי האחיות צחקו בהסכמה. למרות סיפור חייהן הקשה, יהיו כאן, בשיחה, הרבה חיוכים וצחוק. "אנחנו מבורכות", תאמר אלישבע בסוף הראיון, וזאת למרות שהאובדן שחוו וההתמודדות הלא פשוטה עם הסביבה אחרי מלחמת העולם השנייה שרטו בנפשן.
האחיות בטי באוש ואלישבע אורבך שונות מאוד זו מזו. בטי עצמאית ומרדנית, אלישבע סתגלתנית ומתחשבת. הן יצאו מאותו בית, אך שנות השואה האיומות עברו על כל אחת מהן באופן שונה. האחת הסתתרה בשמות בדויים במקומות שונים, נעצרה על-ידי הגסטאפו ושוחררה, והשנייה הגיעה למחנות ונשלחה לארץ ישראל מברגן בלזן. המאורעות שונים בתכלית, אבל התושייה והאומץ שלהן, מצד אחד, והבדידות, מצד שני, כורכים את הסיפורים יחד.
בספר שהוציאו הן מספרות את סיפורן, ומופיעים בו גם מעט מן המכתבים. "הרבה נכתב על השואה, אבל אנשים התחילו לכתוב בגיל מבוגר", אומרת אלישבע. "אנשים לא כותבים מה שבדיוק היה. המכתבים האלה ממש אותנטיים, כי הם נכתבו כשהדברים התרחשו".
"אלו לא רק מילים!"
האחיות לבית פולק נולדו בשנת 1919 (בטי) ו-1922 (אלישבע) באמסטרדם, למשפחה דתית. אחיהן הבכור, יאפ, נולד עשר שנים לפניהן, ואחותם יול גם היא היתה גדולה מהן בכמה שנים. למורת רוחן הן נחשבו ה'קטנות', אבל הקרבה הגילית הולידה גם קרבה נפשית.
משפחת פולק היתה ציונית. אלישבע ובטי מציגות בגאווה תצלום מתחילת שנות ה-20 של המאה הקודמת, בו נראה אביהן לצד חיים וייצמן וזאב ז'בוטינסקי בעת שהגיעו לאמסטרדם בענייני התנועה הציונית. הן עצמן היו בתנועת הנוער 'זיכרון יעקב' מרגע היווסדה, ובקייצים בילו במחנות קיץ. בהמשך היו בהכשרות, במטרה לעלות לארץ ולבנות אותה.
"החינוך בבית היה מאוד טוב", אומרת אלישבע, "אני היום בת 86 ואחותי בת 89, ואנחנו עדיין מדברות על החינוך. שמחתי על כך שנכנסתי למלחמת העולם השנייה עם בסיס כל כך חזק".
אלישבע מספרת שפעם, בהיותה בת שש, שיקרה לאביה והכחישה שעשתה מעשה אסור. הוא נתן את ידו בידה, ולקח אותה לפינת רחוב חשופה מעצים. "הביטי למעלה לא-לוקים, ואחר כך ספרי לי אם עשית זאת", אמר. "לשקר לאבא אפשר, אבל לשקר לא-לוקים זה יותר מדי. הרכנתי את ראשי, ואמרתי: 'אבא, עשיתי זאת'".
"אני כל כך אהבתי את אבא, עד שהלכתי ללמוד הוראת היהדות רק כדי לשמח אותו", מוסיפה בטי.
ההורים נהרגו במחנה סוביבור.
עוד לפני המלחמה היו לבני המשפחה סרטיפיקטים שאישרו להם לעלות ארצה, "אבל חיכינו יותר מדי, כולם חיכו יותר מדי", אומרת אלישבע, ומסבירה: "הבעיה היתה שההולנדים לא ידעו פוגרומים או אנטישמיות. הם לא האמינו, כמו הרבה יהודים גרמנים, למה שקורה".
הקהילה היהודית ההולנדית דווקא שמעה וראתה מה קורה מסביב. 20 אלף יהודי גרמניה שנסו על נפשם הגיעו להולנד, והוריהן של בטי ואלישבע סייעו להן. בטי: "היה עליי להביא אוכל למשפחות של פליטים. הגעתי למשפחות, ראיתי פרופסורים עם תרבות מפוארת שחיים בחוסר כל. אמרתי לעצמי שאם זורקים אנשים עם תרבות כל כך עמוקה, זה הסוף של העולם".
בטי היתה בין היחידים בסביבתה שהאמינה לנאומיו הצרחניים של היטלר, עוד לפני שהחלה המלחמה. "עד היום אני לא מבינה איך אנשים לא ראו את זה. בשנות השלושים ושש-שבע-שמונה הוא אמר: 'היהודים הם העכברים של העולם, צריך להשמיד את כולם'. אני אמרתי 'מי שאומר את זה ככה, הולך לבצע'. אנשים אמרו 'את לא צריכה לדאוג, אלו רק מילים'. אמרתי 'אלו לא רק מילים'. עד היום אני אומרת את זה כשאנשים מתבטאים באופן כזה".
עוד לפני המלחמה נישאה בטי לפיליפ, אותו הכירה בהכשרה. הציונות שבערה בהם אז, באה לידי ביטוי בחתימת טקס נישואיהם בשירת התקווה. השיר הציוני שנוגן בבית-הכנסת הגדול באמסטרדם גרם להתרעמות של המבוגרים. הרב הראשי יצא מהמקום בחמת זעם.
פיליפ שירת כקצין בצבא ההולנדי, ולכן, לפני המלחמה הם לא יכלו לצאת מן המדינה. לאחר שחרורו, כשהגרמנים כבר כבשו את הולנד, חל איסור יציאה. השניים ניסו לחצות את הים ולהגיע לאנגליה פעמיים, פעם נוספת ניסו להימלט דרך היבשה, אך גם זה לא הצליח.
כשהגזירות הגרמניות החלו לנחות בזו אחר זו על ראשיהם של יהודי הולנד, גמלה בלבה של בטי ההחלטה שהיא לא תציית לפקודות בשום אופן: לא תתייצב אם תיקרא, לא תלך עם טלאי צהוב ולא תמסור רכוש. המון תעוזה, אומץ ואפילו חוצפה שסיגלה לעצמה היו לה לעזר בכל שנות המלחמה. היא עצמה אינה בטוחה שהיתה פועלת כך שוב.
פיליפ ובטי עברו ממקום מסתור אחד למשנהו, משתמשים בתעודות ובזהויות בדויות, לפעמים נפרדים, בפעמים אחרות מתחבאים יחד. במשך שנתיים וחצי החליפה בטי את מקום מגוריה ועבודתה עשרים פעם: היא היתה מדריכה של קבוצת יתומים קתוליים, עוזרת בית בביתם של נגנים מפורסמים וגם של בעלי בית סנוביים, היא חלבה פרות, עבדה בחקלאות, סייעה לחולי נפש ועוד אינספור תפקידים, כשכישרון המשחק שלה, שלא פג תוקפו, מסייע בעדה.
בטי קיבלה פתקים מאסירים שביקשו להודיע לחברים ולבני משפחה על מקום הימצאותם. "את הפתקים שמתי בנעליים, וזה היה מאוד מסוכן. אבל החלטתי להוציא אותם. הייתי כבר ליד הדלת. לפתע הגיע המנהל הגרמני, הוא בא כמו אבא טוב, עם היד מושטת, ואמר: 'עכשיו יש לך עוד זמן לתת לי את כל הפתקים שלקחת מהאסירים פה'. רציתי ללכת, אבל כבר למדתי שצריך קור רוח, ואמרתי לו: 'מה, אתה חושב שאני אעשה דבר כזה טיפשי, לקחת פתקים כשאני יכולה להיות חופשייה?'"
את אלישבע תפסה המלחמה כשהיא עובדת בחקלאות באחד המשקים. היא נהגה לרכוב על אופניה ארבעה קילומטרים לכל כיוון כדי לעבוד בגן הירק, הכל כדי להועיל בארץ ישראל. ואולם, בשלב מסוים החרימו הגרמנים את אופניה. בתחילה עשתה את הדרך הזאת ברגל, אך אחר כך דאגו הוריה שמא תיחטף על-ידי הגרמנים, והיא נאלצה להפסיק את עבודתה.
השנה היתה 42'. שערי המוסדות להשכלה גבוהה היו סגורים ומסוגרים בפני היהודים. אלישבע בחרה, בלית ברירה, בלימודי אחיות בבית-החולים היהודי באמסטרדם. ייתכן שהבחירה האקראית במקצוע הסיעוד, כך תאמר מאוחר יותר בשיחתנו, היא שהצילה את חייה.
את הביקור הראשון של הגסטאפו בבית הוריה, העבירה אלישבע בארון בגדים גדול. אלומת האור עברה עליה מבלי לאתר אותה. באוגוסט 43' רוקנו הגרמנים את בית-החולים היהודי מיושביו – על האחיות, הרופאים, החולים וצוות המשק.
אלישבע, ששמעה את הצעקות, עלתה מהר לעליית הגג, שם גילתה את אדריכל בית-החולים ושלושת ילדיו שנקלעו למקום במקרה. החמישה הסתתרו יחד, ובבוקר ברחה אלישבע דרך הגגות.
חייה ניצלו, אך היא נותרה בחוסר כל: את הוריה לקחו, וכך גם את שני אחיה ובני זוגם. גם רכוש לא היה לה. בלית ברירה, כשרק מדי האחות לגופה, הלכה אלישבע אל בית משפחתו של חברהּ, ארנסט כהן.
היא חיפשה עבודה כדי שלא להיות למעמסה בשעה קשה זו. במקביל התאמצו היא וארנסט להשיג ניירות מזויפים וכסף כדי לרדת למחתרת. הם המתינו לקבל מן המחתרת את הכתובת בה היו אמורים להסתתר, אולם לרוע מזלם הם איחרו את המועד. הגרמנים הגיעו לבית משפחת כהן והקריאו את שמותיהם של כל הנוכחים, פרט לאלישבע. "אני לא הייתי קיימת כי הייתי אמורה להיות בבית-החולים היהודי. המשפחה אמרה לי: 'את שוב יכולה לברוח דרך הגגות', אבל בחרתי ללכת איתם. ארנסט היה האהבה הראשונה שלי". כך הגיעה אלישבע עם משפחת כהן למחנה המעבר וסטרבורק בצפון מזרח הולנד.
הימים במחנה המעבר לא היו קלים. אלישבע אומנם פגשה שם את אחיה ואחותה הגדולים, אבל התנאים היו קשים, ובעיקר החשש להישלח הלאה, בקרונות הבקר, אל המוות. בזמן השהות במחנה, עבדה אלישבע כאחות, וכתבה לאחותה מכתבים בהם סיפרה על תנאי הסניטציה הקשים שבמסגרתם היא עובדת.
בשלב מסוים נודע ליוצאי הולנד בישראל כי יהודייה הולנדית שהוריה חיו בארץ הוציאו לה סרטיפיקט, והם העלו אותה באופן חוקי. אלישבע: "ארגון עולי הולנד התחיל לאסוף רשימות של אנשים שהיו להם קרובים בפלשתינה, וביקש שמות של כאלה שנמצאים בהולנד. בז'נווה חיים פזנר ואשתו הוציאו סרטיפיקטים מזויפים, על נייר רשמי של הצלב האדום. אשתו של פזנר אמרה לבעלה: 'אבל צריך מספרים על המסמכים', אז הוא אמר לה: 'לא חשוב, נתחיל ממספר מסוים ומשם נמשיך'. הם שלחו את הסרטיפיקטים הללו להולנד, ומי שהיו יכולים להכניס אותו לרשימה הזאת – הוכנס. היו כמה אלפי איש כאלה, וזה הציל אותנו, שלא נשלחנו לאושוויץ, אלא לברגן בלזן".
התחושה במחנה היתה שמי שיגיע לברגן בלזן 'זכה', וייתכן שיחליפו אותו בעד גרמנים שנתקעו בארצות אויב. "איש לא שיער שגם בברגן בלזן ימותו אלפים ממחלות ומרעב".
הנשלחים מווסטרבורק לברגן בלזן הועלו על רכבת 'אנושית' ולא על רכבת בקר, סימן טוב לבאות. אבל כשהגיעו למחנה העבודה, התחושה היתה של תבוסה. גרמנים צורחים בכל מקום, ותנאי מחיה קשים ביותר. "יהודים מתו באלפים. עברו חודשים ואנחנו עבדנו שם ועבדנו, והיה קשה". גם שם היתה אלישבע אחות, אבל התרופות היחידות שהיו ברשותה היו מילה חמה וליטוף כדי להמתיק את הרגעים האחרונים של החולים. ואת זה היא עשתה מכל הלב.
"בבלזן היה מִפקד פעמיים ביום. היינו עומדים חמישה-חמישה, לפעמים שעות. בוקר בהיר אחד הקריאו 250 שמות, רובם מבוגרים, מעט משפחות עם ילדים ושבע צעירות, אני ביניהן. לא אחי ואשתו, ולא אחותי ובעלה, ולא החבר שלי, ולא המשפחה שלנו. אמרו לנו: 'יש לכם חצי שעה, קחו את הדברים שלכם, אתם מועברים למקום אחר'. הועברנו לצריף מיוחד. אמרו לנו: 'אתם נוסעים לפלשתינה'".
"לא, לא האמנתי. כשראיתי את הזקנים שנמצאים ברשימה, לא האמנתי. אבל אנחנו הועברנו לצריף שבו לא הצטרכנו לעבוד, וגם היחס השתנה".
הקשר בין הצריף לשאר המחנה התקיים דרך פתקים שהוצמדו לדוודים הגדולים של ארוחת הצהריים. אלישבע כתבה לקרוביה שהיא לא רוצה לנסוע ולהשאיר אותם מאחור. "הם שלחו: 'אם את יכולה לנסוע ולעשות משהו בשבילנו, אז את מוכרחה. כל כך מעט יוצאים'. אז הבנתי שיש לי תפקיד".
אלישבע ושאר האנשים ברשימה היו אמורים להיות מוחלפים בנשות ובילדי הטמפלרים שגרו בישראל. הטמפלרים הגברים עזבו את משפחותיהם בתחילת המלחמה, וחלקם התגייסו לצבא הגרמני. האנגלים עצרו את יתר בני המשפחה, ושמו אותם במחנה בעתלית. לחצם של הטמפלרים הביא ל'חילופי השבויים' ולהבאתם של אלישבע ולמעלה מ-250 אסירי מחנות אחרים לישראל. הבריטים הערימו קשיים רבים, אך לבסוף בוצעה ההחלפה. את כל זה גילתה אלישבע שנים רבות מאוחר יותר.
שעון הזמן הצביע על קיץ 44'. אחרי מספר ימים בצריף הודיעו ל'נבחרים' שעליהם להתייצב למחרת בשבע בבוקר ליד הגדר, כי הם נוסעים לפלשתינה. "בלילה היתה הפצצה איומה ופסי הרכבת נהרסו. בבוקר, כשעמדנו ליד הגדר, בא המפקד ואמר: 'תיכנסו לצריפים בחזרה, הנסיעה נדחתה'. כעבור מספר ימים חזרנו למחנה הכללי, אבל שיכנו אותנו בצריף אחד. התחלנו שוב לעבוד, וכולם לעגו לנו. אני דווקא שמחתי".
לילה אחד, חודש אחרי, העירו את דרי הצריף באמצע הלילה, הניחו שולחן ארוך במרכזו, והודיעו לאנשים להתארגן. "אמרו לנו שאסור לקחת שום חתיכת נייר ושום תמונות, רק בגדים. אבל לפני כן העבירו לי רשימות של שמות וכתובות של אנשים עם מידע איפה הם נמצאים ולאן לשלוח אותם, ואמרו לי: 'אם את יוצאת, את מוכרחה לשלוח את זה החוצה'". אלישבע לא התכוונה לוותר על השליחות. היו לה תרמיל ותיק צד. בתיק היא שמה מספריים של אמה ששימשו לה למלאכת יד, כמה תמונות ואת הרשימות.
היא הביטה בשומר הבודק את התיקים, וראתה שהוא מסמן בגיר את מה שנבדק, ומשליך לצד השני. היא חיפשה היטב, מצאה גיר, וסימנה את תיקה. עתה ניגשה לשומר שהכירה היטב. היא הראתה לו פנים שוחקות, והחלה לשוחח איתו בגרמנית שוטפת. בינתיים העבירה את התיק המסומן מאחורי הגב, וזרקה אותו לצד השני. את התרמיל הניחה על השולחן, ופתחה אותו לרווחה, לבדיקה. כך הצליחה להבריח את הרשימות.
תחנת הרכבת היתה מרוחקת כעשרה קילומטרים מן המחנה. האסירים המשתחררים הלכו ברגל, והחולים הוסעו לשם במשאית. כולם קיבלו לחם וחתיכת נקניק לדרך. מעדן מלכים אחרי המרק המימי שאליו הורגלו. כשהועלו לרכבת, הם לא האמינו למראה עיניהם. רכבת נוסעים אמיתית, עם מושבים וחלונות, ואף חייל גרמני לא נמצא בקרונות. עם זאת, רגש האשמה לא עזב את אלישבע, על שהיא נבחרה ובני משפחתה לא, ועל שלא הספיקה להיפרד מהם כי עזבה באישון לילה.
הנסיעה ברכבת ארכה 12 ימים. כשהגיעו לאוסטריה, הורדו והגיעו לבניין שהיה מקלט לחסרי בית. "עלינו את כל הקומות, וכשהגענו למעלה ראינו את הצלב האדום. אז ידענו: יש משהו במה שאמרו לנו".
אלישבע החלה בכתיבת המכתבים לכתובות שנמסרו לה במחנה. בדרך לא דרך הגיעו כולם ליעדם, רק שלא היה בכוחם להציל איש. כשעלתה בחזרה לבניין, הגיעו מכוניות משא ובהן יהודים מהונגריה – נשים גברים וילדים, בדרכם לאושויץ.
"היו שם צעקות נוראיות. במהלך הלילה הגיעו עוד ועוד טרנספורטים. זו היתה תחושה קשה. הם למטה, ואנחנו למעלה. אנחנו לחיים, והם למוות. לעולם לא אשכח את זה. זרקנו קצת לחם שהיה לנו, אבל לא יכולנו לעשות כלום".
המסע המשיך ברכבת דרך הונגריה, יוגוסלביה ובולגריה. הגענו לטורקיה, סוריה ולבנון, עד ראש-הנקרה. ככה נכנסו לישראל, לעתלית".
איך הרגשתם אז?
"נורא. לא היתה שמחה בכלל. היינו מדוכאים, לא דיברנו זה עם זה. ידענו מה עזבנו, ולא ידענו מה יהיה. זאת לא היתה שמחה. את כל כך לבד. מה את צריכה לעשות עם החיים שלך?"
"פחדתי, אך אסור להראות פחד"
בתחילת 43' נאלצו בטי ופיליפ לרדת למחתרת. הם קיבלו ניירות מזויפים והחלו לחיות בנפרד, כשאינם רשאים להראות שהם מכירים זה את זו בנוכחות זרים. פיליפ, בעל המראה היהודי, התגורר במקום ממנו לא יצא ולא בא. בטי יצאה ובאה והחליפה תפקידים. לא פעם נתקלה באנשי גסטאפו, אליהם השתדלה לפנות באופן ישיר כדי שלא יחשדו בה. פעם צעקה עליהם שאסור להפריע לבעלת הבית כשהיא מעבירה שיעור פרטי, ובהזדמנות אחרת, בתחנת הרכבת, ביקשה את עזרתם במציאת כתובת מזויפת בעיר.
בקיץ 44' התאחדו שוב בטי ופיליפ. בתחילה ממש התגוררו יחד בלול תרנגולות ישן, ובהמשך התגוררו במחבואים לא רחוקים זה מזה, וטיילו יחדיו ביער "בכל הזדמנות שרק היתה". באותו זמן קיבלה גם את הגלויה של אלישבע, שהודיעה בדרך מוצפנת כי היא בדרך לארץ.
בסתיו של אותה שנה יצר פיליפ קשר עם המחתרת האנטי-גרמנית, והצטרף לפעילות. ניסיונו כמפקד בצבא הציב אותו כמפקד חוליה בבילטהובן. החוליה היתה אמורה להפציץ רכבת נושאת פצצות מסוג V1 ו-V2. בעת שהונח חומר הנפץ, הופתעו הגברים על-ידי חוליית סיור גרמנית, כנראה כתוצאה מבגידה.
פיליפ, בטי וכל האנשים שהתגוררו באותו בית נלקחו למעצר באוטרכט. פיליפ עונה קשות, וגם בטי נחקרה. בחקירתה צעק החוקר על בטי ושאל מאיפה תעודת הזהות (המזויפת) שלה. היא צעקה עליו בחזרה ואמרה שהשיגה אותה בדיוק מהיכן שהוא השיג את שלו.
"היה לנו מזל שהשומרים ההולנדים היו בצד שלנו, ושניים מהשומרים הגרמנים לא היו שם. אז היה אפשר להעביר בשורות מפיליפ אליי וממני אליו", משחזרת בטי. "ידעתי מתי הוא הלך לSS ומה בדיוק הוא אמר שם. הם ידעו על הקשר שלי עם פיליפ, והיה להם מאוד חשוב לדעת כמה זמן אנחנו מכירים. הוא אמר 'בערך שנה', וזה גם מה שאני אמרתי בחקירה. היינו נשואים אז ארבע שנים. הפרט הזה הציל את החיים שלי".
בטי שוחררה מהכלא, כשעל הניירות המזויפים שלה חותמת של הגרמנים שהיא זכאית ומשוחררת. אם עד עתה היה עליה להסתתר, הרי שעתה היא הפכה לחוקית.
לפני שחרורה היא קיבלה פתקים מאסירים שונים שביקשו להודיע לחברים ולבני משפחה על מקום הימצאותם. "את הפתקים שמתי בנעליים, וזה היה מאוד מסוכן. אבל החלטתי להוציא אותם. ברגע האחרון, לפני השחרור, הייתי צריכה ללכת למנהל הגרמני של הכלא. הוא אמר לי שאני צריכה להיזהר מטרוריסטים ושעליי להיות ילדה טובה. אמרתי לו: 'כן, כן, אתה צודק', והייתי כבר ליד הדלת. לפתע הוא בא כמו אבא טוב, עם היד מושטת, ואמר: 'עכשיו יש לך עוד זמן לתת לי את כל הפתקים שלקחת מהאסירים פה'. רציתי ללכת, אבל כבר למדתי שצריך קור רוח, ואמרתי לו: 'מה, אתה חושב שאני אעשה כזה דבר טיפשי, לקחת פתקים כשאני יכולה להיות חופשייה?'". בטי מציגה את הסיטואציה, ואלישבע צוחקת: "את מבינה איזה טיפוס היא? אין הרבה כאלה".
אבל גם החופש של בטי לא היה חופש משמח. חופש לאן? בשביל מה? לאן ללכת? "הייתי כל כך אומללה. עמדתי ליד הדלת הגדולה של הכלא, ולא ידעתי מה לעשות בקור של נובמבר. אני לא יודעת כמה זמן עמדתי שם, עד שבא אליי חייל גרמני שעמד שם ושמר. הוא הכיר אותי, כי הם לקחו אותי כמה פעמים לחקירות בSS. הוא שאל אותי: 'את חופשייה'? אמרתי: 'כן'. הוא אמר: 'איך זה נחמד בשבילך'. ואז כבר לא יכולתי. כל הזמן הייתי חזקה, אבל המשפט הזה גרם לי לפרוץ בבכי. אמרתי: 'זה לא טוב, אני לא רוצה להיות חופשייה, אני לא יודעת מה לעשות'. ואז האיש הזה דיבר אליי ואמר: 'את עוד צעירה, את מוכרחה לעזוב את המקום הזה, אז מוכרחה לא לבוא למקום הזה יותר'. מעולם לא שכחתי את זה".
איך נודע לך מה היה גורלו של פיליפ?
"רציתי לדעת מה קרה לו, וידעתי שבחקירות הם שברו לו את המשקפיים. לקחתי את הזוג הרזרבי, והלכתי איתם לבית-הסוהר. השומר שאל אותי: 'מה את עושה כאן?'. אמרתי לו: 'אלה המשקפיים של פיליפ, נא לתת לו'. אז הוא אמר: 'פיליפ לא פה, כבר לקחו אותו'. שאלתי: ''איפה? לאן'? הוא אמר שהוא לא יודע שום דבר".
בטי הלכה לSS למרות הפצרותיו של השומר. המפקד במקום נתן לה להבין שהוא כבר לא בחיים. "לא הבנתי איך ומה קרה לו. רק אחרי המלחמה ידעתי בדיוק מתי הוציאו אותו להורג ואיפה הוא נקבר".
בטי היתה חופשייה ואפילו 'חוקית', אבל אומללה. החברים במחתרת לא האמינו שהיא חזרה ללא פגע, וחשדו בה שהיא סוכנת. חשדם התגבר עוד יותר בשל התעוזה שהפגינה והליכתה שוב אל גוב האריות, כדי לברר היכן פיליפ. איש לא היה מוכן לשוחח איתה. הקשרים התנתקו, והיא נותרה בלי משפחה, בעל אהוב או חברים.
היא נסעה לגיסתה, אחות של פיליפ שהתגוררה בזהות בדויה במערב הולנד. הרעב של החורף האחרון במלחמה היה איום. אנשים מתו מקור, לא היה דלק, חשמל או מזון בסיסי. "אני, עם כל הניירות המסודרים, החלטתי לנסוע באופניים עם גלגלי עץ, כדי להביא אוכל.
"האישה שאצלה גרנו היתה עובדת סוציאלית של מפעל של צמר. היה לה המון צמר טוב, ואני מכרתי אותו לאיכרים ותמורתו קיבלתי לחם וביצים. עשיתי את זה... אני לא יודעת כמה פעמים, היו לי המון הרפתקאות שאי אפשר אפילו לכתוב. פעם הגעתי באופניים לאוטרכט, בשעה שבה גם להולנדים היה אסור להסתובב. המקום החזיק המון זיכרונות קשים עבורי, ולא רציתי להישאר שם ללילה. פתאום פגשו אותי שני שומרים גרמנים, אחד עם רובה ענק כזה, וצעקו עליי: 'לאן את הולכת? אסור להסתובב כאן בשעה כזאת!'. אמרתי שאני רוצה לעבור, ואם הם לא מסכימים הם יכולים לירות בי על המקום. אחרי התייעצות קצרה, הם החליטו ללוות אותי עד סוף העיירה, כי זה לא בטוח לבחורה ללכת את הדרך הזאת לבד. אני לא חושבת שאי פעם הלכתי כל כך בטוחה", היא אומרת ושוב צוחקת.
את לא מכירה את המילה פחד.
"בטח שאני מכירה. אבל אף פעם אסור להראות פחד".
את השבועות האחרונים למלחמה עשתה בטי אצל משפחת נבארו היהודייה בעיר ארמספורט. היא ציפתה כמו כולם לשחרור, אבל כשהגיעה, לא היה בלבה מקום לשמחה. "פיליפ ציפה כל כך לרגע הזה. שנינו דיברנו רבות על הניצחון המיוחל, ארמספורט הריעה וחגגה, אך בלבי לא היה מקום לשמחה".
עם הגיעה לארץ החלה אלישבע ללמוד בבית-הספר לאחיות שבהדסה בהר הצופים. ולמרות שהיתה הפליטה היחידה במחזור, לא הקלו עליה במיוחד. "היה אוגוסט, והלימודים היו אמורים להתחיל בעוד חודש. הביאו אותי בפני ועדת קבלה גדולה, שהבנות פחדו ממנה מאוד. אבל אני? לפחד מהם? הרי על הפחד מהגרמנים הצלחתי להתגבר. הם שאלו אותי איך אלמד אם אני לא יודעת עברית. הסתכלתי על כולם בשאננות, ואמרתי להם: 'יש עוד חודש. בחודש הזה אהיה בקיבוץ, שם אלמד עברית'. הם צחקו, אבל אני הלכתי לקבוצת יבנה, ושם התחילה האהבה שלי לקיבוץ הזה".
למרות הקשיים, חוסר ההבנה של הצברים ללבה, פערי השפה והמנטליות, סיימה אלישבע את הלימודים בציונים גבוהים. כעבור שלוש שנים וחצי, והיא כבר אחות, שוב ניצלה ממוות. והפעם בדידותה היא זאת ששיחקה לטובתה.
"זה היה במלחמת העצמאות. הר הצופים היה נצור, והיינו נוסעים בשיירה לבית-החולים, נמצאים שם שלושה שבועות, ויורדים לשבוע חופש. אני הייתי אמורה לעלות ביום שני, אבל הצוות של יום ראשון לא עלה כי היו מוקשים. כשהגענו למקום המפגש, אמרו לנו שהעלייה נדחתה ביום, כי קודם ייסעו אלה של יום ראשון. היו איתי שלוש חברות. כולם שמחו, כי הרוויחו עוד יום בבית. אני הייתי עצובה כי השארתי בית ריק, בלי אוכל, כי עמדתי לעזוב לשלושה שבועות. התחננתי בפני הנהג, והוא הבטיח שאם יוכל, יכניס אותי למטה-למטה, על הרצפה של המשוריין".
השיירה עלתה והגיעה בשלום. למחרת בשעה תשע חיכה הצוות שהיה אמור להיות מוחלף לרכב שיגיע, אך המכוניות לא הגיעו. רעש מכונות הירייה הזעיק את כולם לחלונות. האש והעשן לא הותירו מקום לטעות. 78 אנשי צוות, עובדי האוניברסיטה, חולים ומבקרים נהרגו בהתקפה של הערבים, בהם מנהל בית-החולים ושלוש חברותיה של אלישבע. "זו היתה טראומה מאוד מאוד קשה", היא אומרת בעצב.
אחרי המלחמה הטביעה את עצמה בטי בעבודה, כדי לשכוח ולהתגבר. היא הצליחה מאוד ועסקה בפרסומים ממשלתיים, ערכה כתבי עת וקיימה קשרי עבודה בינלאומיים ענֵפים בהולנד. השקפותיה על יהדות השתנו, ועלייה לארץ לא באה בחשבון בלי פיליפ. היא הצליחה להינשא רק זמן רב אחרי המלחמה, למישהו שהיה 'שָם', והיה חבר במחתרת האנטי-נאצית. דולף ובטי עלו לישראל בשנת 81'. אלישבע נישאה לניצול ברגן בלזן, חנן אורבך, שהתברר שמיטתו היתה צמודה לזו של ארנסט כהן, חברהּ שלא שרד. גם אלישבע וחנן רחוקים מקיום אורח חיים דתי. אלישבע כועסת על א-לוקים וקשה לה להבין ולסלוח.
את יודעת למה דווקא את נבחרת להיות ברשימה המוחלפת?
"זאת שאלה שאני שואלת כל השנים, ואיש לא יודע. הרשימה נעשתה בברלין. אולי ידעו שאני אחות ורצו שתהיה אחות שתטפל באנשים. אינני יודעת, יש לי הרגשה של 'אן- דן- דינו'".
מה הבחירה הזאת עשתה לך?
"היא נתנה לי תחושה של מחויבות. אם ניצלתי בצורה כזאת, עליי לנסות להוכיח שזה היה כדאי. כל השנים עבדתי מאוד קשה, מעבר לכוחותיי, כדי 'להצדיק' את הבחירה הזאת. יש לי הרגשה שהחזרתי משהו, אבל אני עדיין חושבת שאני צריכה לדבר בבתי-ספר, כדי להעביר את הסיפור לדור הבא".
שתיכן מדברות במוסדות חינוך. בטי בהולנד ואלישבע בישראל. אתן מבינות ניצולים שמעדיפים לשתוק?
בטי: "בטח, גם אנחנו לא רצינו לדבר על הרבה דברים. סוף סוף בשנים האחרונות אנחנו מדברות יותר. הרבה שנים שתקנו, כי אנשים לא הבינו מה עברנו. וגם אם אנשים הקשיבו מעט, הם היו אומרים: 'כן, אבל גם לנו היה מאוד קשה. אמריקאים אמרו לי: 'את יודעת, גם לנו היה קשה, במלחמה לא היה אפשר לעשות עוגה! אם שומעים דבר כזה, אז שותקים. אין בסיס לספר יותר".
לאלישבע שני בנים ושבעה נכדים. בטי גידלה את ילדיו של דולף, בעלה השני, והיא מקיימת קשר רצוף וחם עם ילדיה ונכדיה של אלישבע. שתיהן התנדבו במוסדות רבים.
האחיות פרסמו לאחרונה ספר משותף, ובו הן מספרות את סיפורן שהובא כאן בקיצור רב. לבני הדור השני הן לא סיפרו כלום, אך הנכדים הם שעוררו אותן לספר ולתעד. לספר הן קראו: 'השקט שנשבר'.