שלום לכולם! אני חדשה פה, ומקווה שאוכל לקבל עזרה מאנשים בעלי ניסיון או יותר נכון עבר דתי..זה אומנם קצת ארוך מה שאני הולכת לרשום, אבל אני ממש מקווה שתגלו סבלנות ותוכלו לעזור לי. תודה מראש לכל מי שקורא: אז ככה, הפעם הראשונה שהתחלתי לתהות לגבי הדת או בכלל "למרוד" או "לבגוד" בדת היה כשהייתי בת 16 (כיום אני בת 22).בהתחלה זה היה סתם בגלל גיל הטיפש עשרה, אבל עם השנים,אפילו שכיום אני חיה כבחורה דתיה,העולם החילוני התחיל למצוא חן בעיניי יותר ויותר. כמובן, שיש המון סוגים של חילונים כמו שיש המון סוגים של דתיים.אני אישית לא מדברת על העולם החילוני "התל-אביבי", אלא יותר על אלה שמצד אחד שומרים מסורת (לדוג':חגים, כשרות-לא בהגזמה, בעיקר הפרדה של בשר חלב וכמובן ללא פירות ים,בייקון וכאלה) ומצד שני, חיים את החיים שלהם כפי שהם רוצים ומנהלים אותם כפי שהם רוצים בלי מגבלות או חוקים וכללים. הסיבה האמיתית שגורמת לי בזמן האחרון לגבש את ההחלטה שאני צריכה לחזור בשאלה היא שפשוט נמאס לי מהכפייה הדתית.נמאס לי מזה שחושבים שבחורה שהיא בת 22 כבר חייבת להיות נשואה עם כמה ילדם בדרך. אני בכלל, לא יכולה לסבול את העניין שעל כל דבר רע שקורה לי או סתם משהו שאני ממש מאחלת שיקרה אומרים לי לקרוא תהילים. אני לא ח"ו מזלזלת בכוח של תהילים, אבל מה זה קשור לכל דבר שקורה לי בחיים!?! אם אני מסתכלת על העתיד, אני רואה אותי עם משפחה וילדים מנהלת בת מסורתי, אבל לא דתי. הבעיה שלי עם החזרה בשאלה היא להתמודד עם הפחדים שלי..שהם בעיקר: 1. פחד מניתוק מהמשפחה או מחברים-אני צריכה לקבל תשובה בקשר להמשך לימודים גבוהים במוסד שנמצא רחוק מביתי, כך שאם אני אתקבל אני לא אגור בבית (מה שייקל על החזרה בשאלה). הענין הוא, שאני מפחדת שעצם העובדה שאני כבר לא אהייה דתייה יגרום לי לניתוק מהמשפחה שלי. גם אם אני אבקר בשבתות, זה לא יהיה כל שבת וממילא במשך השבוע אני לא אהייה בבית. את ההורים של אני מכבדת, אז אני לא אחלל שבת בבית. אבל, נראה לי שאמא שלי תקח את זה יותר קשה מאבא שלי..היא גם יותר דתיה ממנו. בכלל, אמא שלי זה ספור אחר, כי אנחנו לא מסתדרות בכללי. היא גם מאוד לוחצת עליי כל הזמן להתחתן ונמאס לי כבר לשמוע אותה. אני באמת רוצה להתקבל ללימודים ולגור רחוק מהבית רק כדי שיהיה לי שקט נפשי ממנה. יש בי פחד שמנקר בי שהיא תאמר לי שאני מהווה דוגמא לא טובה לאחים שלי (כי אני הבכורה). וזה בעצם ממש לא פייר, כי אני לא יכולה לחיות בתור משהו שאני לא שלמה איתו כל חיי רק כדי להוות דוגמא לאחיי. חוצמזה אני מפחדת להתרחק מהחברות הקרובות שיש לי. הן רובן דתיות עוד מלימודי האולפנה...והן החברות הכי טובות שלי. ברור לי שאני אכיר עוד אנשים, ויש לי גם חברים שהם חילונים, אבל עדין..אני מפחדת שזה יפגע בקשר שלי איתם. 2. אני גם איפשהו מפחדת לעבור את התהליך הזה לבד. לא יודעת למה, זה מפחיד אותי. אני מפחדת להתמודד עם העולם החילוני ועם כל מה שיש לו להציע. אני מרגישה כאילו אני באה מעמדת נחיתות, כי אני לא באה מאותו מקום כמו שכל חילוני ממוצע בא. אני לא באה עם אותו ניסיון חיים (בכל האספקטים של החיים) וזה ממש מרתיע ומפחיד אותי. אני באמת מיואשת ולא יודעת מה לעשות...אם אני לא מתקבלת לאותו מוסד לימודים, אני נששארת לגור בבית..ואז מה? אני אצטרך להיות "כלואה" בזהות דתית, אפילו שאני לא מרגישה כך? הרי אם אני אשאר בבית אני אהייה חייבת לשמור על אורח חיים דתי בבית הוריי..בכל זאת. עוד שאלה- איך אומרים להורים שאני החלטתי לשנות אורח חיים ושאני כבר לא רוצה להיות דתייה? אני מודה מראש לכל מי שטרח לקרוא ולכל מי שטורח להגיב. זה מאוד חשוב לי, ואני ממש מעריכה את זה. תודה מראש, מישהי שקצת מתוסבכת עם עצמה.
יש לך שאלות קשות שעליהן יכולה לתת תשובה רק את.
קודם כל, כדאי לחזור בשאלה רק בתנאי אחד- אם את בכלל לא מאמינה באלוקים ולא מתכוונת לקיים מצוות, זאת אומרת את סולדת מכל זה, נמאס. אז כן, אם לא, אז לא כדאי. לצערי בארץ בניגוד לרוב קהילות בחו"ל אין דרך האמצע בין דתיים לחילונים, כאן בן אדם שהוא לא מקיים את כל המצוות מיד מעורר שאלות בתוך הציבור הדתי, לא בציבור כולו, אבל בחלקים ניכרים ממנו כן, ולהפך מי שקצת דתי יש המון אנשים חילונים שפשוט לא יתחברו איתו, כאן לא ממש מקבלים את בן אדם כפי שהוא, זה הכל. יש עוד מספר דברים שנראים לי- העולם החילוני למרות שהוא נראה כקל כזה, ומקבל את כולם, נכון הוא מקבל את כולם, אבל בעיקרון הוא טיפה יותר קר ומנוכר מן העולם הדתי, בעולם הדתי יש לנו בית הכנסת ואיזו שהיא קהילה סביבו, אי פעם מישהו יזמין בן אדם בודד לשבת, נוצרים קשרים, ידידות, בעולם החילוני אין דבר כזה, הקשרים נוצרים בדיסקוטקים, בבילוי, יש המון קשרים מקריים ומדי פעם כאלה שפשוט חס וחלילה. כל מיני טיפוסים לא הכי סימפטיים יש סיכוי יותר טוב לפגוש בדיסקוטקים מאשר בבית הכנסת, אם לא תצאי לדיסקוטקים בעיקרון תשארי עם החברים מן הלימודים בלבד, אם תצאי, אני לא בטוח שפסיכולוגית אנחנו בשלים לכל הדבר הזה. ודרך אגב זה לא כזה "מסורתי". אני עשיתי דרך בכיוון אחר, חזרתי בתשובה, וכתוצאה מן השינוי הזה כל החברים "הליברליים" והפתוחים שלי כמעט ברחו ממני, נו לא נכון להגיד ברחו, אבל יש רק מספר מצומצם מאוד של האנשים שהקשר איתם נשמר, כל היתר אינם, טוב האמת הגעתי למסקנה שכנראה רק החברים האמיתיים יש סיכוי שישארו לאחר שינוי שכזה. בקיצור שוב, אם זה רק כדי שלא יציקו לך לגבי החתונה- לא כדאי, אחרי שיחלו הלימודים ותהי פחות בבית גם כך יציקו לך פחות, אם ממש נמאס מן המצוות, יש דרך טובה לקחת מהן חופשה מסוימת- כשתיהי בלימודים ולאחר החופשה הזאת שוב תחשבי מה עדיף מבחינת הפנימיות להשאר בתוך העולם הדתי, או ללכת לעולם החילוני. בלימודים זה כמובן יהיה יותר חופשי אם המקום יהיה חילוני ברובו וגם אם לא יהיו חברים הישנים שמכירים אותך, במשפחה לא ידעו כלום, אם כי מאוד יכול להיות שהם מרגישים משהו. בכל אופן, לארגן שבירת כלים ולצאת לעולם החילוני תמיד אפשר, זאת לא בעיה מי יודע מה, נכון הרבה קשרים ינותקו, אבל חוץ מזה כלום, בתוך המשפחה שלך אינני יודע, מאוד יכול להיות שתצליחי לשמור על הקשר בכל זאת, אני למשל לא רק חזרתי בתשובה, אלא גם חלק ניכר מקרובי המשפחה שלי חזרו בתשובה יחד איתי,, אז הקשר נשמר, אבל אני היתי היוזם. בכל אופן הכי טוב זה אפילו אם יגרשו אותך מן הבית, נקוה שזה לא יקרה שתמיד להורים שלך תהיה אפשרות למצוא אותך, כי אני מאמין שלמרות שהאימא שלך מאוד דתית וזה, היא בכל זאת האימא שלך ותרצה לשמור על הקשר. אבל שוב, אם זה סתם בגלל שמציקים לך, או את רוצה פסק זמן מן המצוות, אולי תדברי עם האימא שלך שתתן לך לסיים את התואר ולא תציק לך עם העניין של החתונה.חזרה בתשובה, או בשאלה זה עניין רק של אמונה, אם בן אדם מאמין בריבונו של עולם ובתורה, אז הוא דתי, אם בן אדם לא מאמין, אז הוא חילוני, לא כדאי לרמות אף אחד, כדאי קודם כל להיות כנים עם עצמינו. אני שונא כשהחברה שלנו מקטלגת את האנשים לדתיים וחילונים, זה פשוט לא נכון, כי בין דתי לחלוטין לבין חילוני לחלוטין יש פער ענק ורוב בני אדם הם כך באמצע. טוב אפשר לנסות כל מיני דברים, מקסימום חזרה בשאלה זה לא סוף העולם, בן אדם שעושה צעד שכזה מעמיד את כל הקשרים הישנים שלו במבחן מאוד רציני, אבל מקסימום אם תביני שהעולם החילוני זה לא ממש זה, אני מאמין שלפחות בתוך משפחה שלך יבינו אותך ויקבלו בשמחה.
היי! קודם כל,תודה שטרחת להגיב לי. העניין הוא שאני לא חושבת שרק מי שלא מאמין בכלל באלוקים ולא מתכוון לשמור על מצוות חוזר בשאלה. יש לי המון חברים שחזרו בשאלה, והם מאמינים באלוקים ומקיימים דברים בסיסיים (דוג':כשרות,צומות,חגים). אני באה ממקום שלגמרי רק "לשחרר קצת את הרצועה" (עד כמה שזה עצוב שאני מתארת את זה ככה), ולא לגמרי לנתק את עצמי מהדת ומאלוקים. תמיד יהיה בי צד מאמין..אני לא באה ממקום של אנטיות. דרך אגב,יצא לי ללמוד במקום חילוני במשך שנה שלמה. אני מדברת על סביבה ש90% מהסטודנטים חילונים, ובכיתה בכלל היינו במיעוט של 7 תלמידם מתוך כיתה של 200, כשכל ה-7 ברמות שונות של דת. אני לא אומר לך שלגמרי הרגשתי בנוח, כי חבריי מאותו ספסל לימודים הם מאוד חילונים, פשוט כי ככה הם גדלו. אבל, יצאתי משם עם חברים לחיים שאני מאוד אוהבת ומאוד מעריכים ומכבדים אותי. איתם בכלל לא הרגשתי שאני נמצאת בחברה מנוכרת, ונראה לי קצת קיצוני לומר ולהכליל על חברה שלמה (החילונים) שהיא חברה מנוכרת וקרה יותר מהעולם הדתי. תתפלא, גם בעולם הדתי לא חסר אנשים מנוכרים, ועם כל הכבוד לקהילה הדתית, כיום אני מרגישה אני לא חלק בה. זה אולי יישמע לך מוזר, אבל אני אף פעם לא הייתי יותר מידי דתייה..אני לא הולכת לבית כנסת (חוץ מחגים אולי) למשל. וערכים בסיסיים כמו להזמין אנשים שאין להם אפה להתארח, לאו דווקא קשור לדת. הענין של החתונה זאת רק דוגמא לדברים שמציקים או מפריעים לי בדת, וזאת לא הסיבה העיקרית..ממש לא. כמו שאמרת, עם אמא שלי אני אוכל להתמודד בכך שאני פשוט אתרחק וכבר לא אגור בבית.ככה היא גם פחות תציק לי בעניין.. מה שכן, אני אנסה ליישם את העיצה שלך לגבי כך שאני אחכה לתקופת הלימודים ואבחן אם אני מעדיפה להשאר דתיה או לחזור בשאלה, כשאין מי שמגביל אותי ואני רחוקה מהבית. בנתיים, ממילא אני לא אוכל לחלל שבת בבית הוריי.גם אם הם לא ידעו מזה, אני לא רוצה כי כן יש לי כבוד אליהם ולמה שהם מנסים להעביר או ללמד. פשוט, כמו שאתה הרגשת שמשהו חסר לך בחיים ולכן פנית לדת (אני מניחה שזה מה שקרה, כי בדר"כ זה מה שקורה..), אני מרגישה שמיציתי את רוב עולם הדת ולכן אני צריכה איזה שינוי שמצד אחד אני אשמור על המסורת אבל מצד שני אעשה את העולה על רוחי. דרך אגב-לגבי דיסקוטקים- זה לא קוסם לי ולא ממש מעניין אותי, נראה לי גם שעברתי את הגיל..לי זה תמיד מרגיש כבילוי של בני עשרה. אני יותר בקטע של פאבים וברים (שלזה אני ממילא יוצאת גם בתור דתיה). תודה על שהשקעת במתן תשובה ושיתפת אותי בתובנות שלך. שיהיה לך בהצלחה.
החלטות עקרוניות לוקחים בלי קשר לקשיים. את זהותך רק את תקבעי. ובכל מערכת יש כבלים.
כלומר אדם שמאמין בבורא אך לא בכתוב , אם אדם לא מסוגל להיות שומר מצוות למה שיישאר דתי.
אם זה מעניין..
תראי אני עברתי את זה, זה לא המושג שלהחליט יאללה חוזרים בשאלה, פשוט רוצים לברר בעצמי ולרצות בדרך חיים שלי ולהיות שלימה עם מה שאת עושה. תכל'ס זה לא שאת מפסיקה להאמין פשוט את רוצה דרך חיים ללא כפייה. לכן זה טוב להתרחק מהבית וללכת למקום בו יוכלו לענות לך על כל השאלות. משפחה יש רק אחת אבל כדי להיות קרובים צריך להתרחק.
זה הזכיר לי קצת את החשש מיציאה מהארון להומואים ולסביות. לדעתי זה דומה אם ההורים אוהבים אותך, הם יקבלו אותך איך שאת, אם לא, אז כנראה שפחות, זו דעתי בכל אופן.
אצל כל אדם מגיע לשלב בו עליו להחליט להתנתק מהתלות בהוריו. שמו התבגרות.
המאפיין החשוב לחינוך נכון הוא הבאת החניך, או הצאצא, למצב של עצמאות, של רצון להשתחרר מהתלות במדריך, או בהורה. ההחלטה "לחזור בשאלה" ( או בתשובה ) אינה צריכה להיות תלויה בהחלטה של האדם לצאת לחיים עצמאיים כל אדם המכבד את עצמו מגיע לשלב בו הוא מתנתק, נפשית, רגשית, וכלכלית, מחבל הטבור שקשר אותו להוריו מולידיו. כאשר האדם מגיע לשלב הזה, הבחירה בדרך חים דתית או חופשית הנה משנית. מה שחשוב זו ההחלטה לעשות מה שטוב בעיניו, בלי להתחשב יתר על המידה במה שחושבים על כך אחרים, כולל הורים. הצרה במשפחות אורתודוקסיות היא הנתיה לנתק את הקשרים עם הילד שיצא לחיי חופש. בהתחלה זה כואב, אבל עם הזמן מתגברים. הורים חכמים מחדשים את הקשרים עם הבת, או הבן, לאחר מספר שנים של ניתוק.
היי שלום לך..