טראמפ ונתניהו כנגד עבאס? בעצרת האו"ם נחשפה תמונה מורכבת יותר של צלעות המשולש הקריטי הזה. רצונו של טראמפ לראות בחידוש המו"מ הוא חד משמעי; הפתרון שהוא רואה לנגד עיניו קרוב יותר לזה שעליו מדבר עבאס, ורחוק יותר מעיקשותו של נתניהו לדבוק בסטטוס-קוו.
לכאורה לא היו הפתעות בהקשר המזרח תיכוני במהלך ימי הפתיחה של העצרת הכללית של האו"ם [ספטמבר 2018]. לא בנאומים, לא במסיבות העיתונאים וגם לא בשיחות שנערכו בשוליה. אבל למעשה, יכולה העצרת הזו להצביע על שינוי מפתיע במערכת היחסים בין צלעות המשולש הקריטי: הממשל האמריקאי, ממשלת ישראל והנהגת אש"ף.
לכאורה, מילאו כל השחקנים את התפקידים שיועדו להם במחזה השנתי: הנשיא דונלד טראמפ דיבר על פתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני בתפקידו הבלתי מחייב כמבקר תיאטרון. במסיבת עיתונאים שקיים לאחר פגישתו עם ראש הממשלה בנימין נתניהו [26 בספטמבר] אמר טראמפ שהוא "מחבב" את פתרון שתי המדינות; מאוחר יותר הוא חזר לקביעה מחייבת עוד פחות שלפיה יתמוך בכל פתרון שהצדדים יתמכו בו [27 בספטמבר]. אמנם טראמפ לא חזר בו מהצגת תכנית אמריקאית שתהיה עסקת המאה, אבל הוא איננו מוכן להתחייב באשר למועד הצגתה – אולי חודשיים, או שלושה, אולי ארבעה. מכל מקום ישראל קיבלה, לדבריו, קלף טוב כאשר הוא העביר את השגרירות האמריקאית מתל אביב לירושלים, ובמסגרת אותה עסקה שטרם הוצגה יהיה עליה לגמול לפלסטינים.
הנשיא מחמוד עבאס חזר על טענותיו באשר להפרת ההסכמים בידי ישראל. הוא טען כי ארה"ב הוכיחה כי איננה מתווך הוגן, ואמר כי הפלסטינים לא יוכלו לקבל אותה כצד שלישי יחידי אלא במסגרת רחבה יותר של ועידה בינלאומית עם החברות הקבועות של מועצת הביטחון וגורמים אחרים. הוא חזר והדגיש את התנגדותו לכל סוג של אלימות.
נתניהו חזר והציג את האיום האיראני בלוויית מצגת, כהרגלו, ולא היסס לשתף את האולם הריק למחצה במידע מודיעיני רגיש על קיומו של מחסן איראני נוסף ובו ציוד שקשור בפיתוח הגרעין (היה זה דווקא מקור אמריקאי שצוטט בישראל, ואשר קבע כי המחסן הזה מוכר לאמריקאים וכי אין בו ציוד שכזה...). אל הסכסוך עם הפלסטינים הוא הגיע רק דרך האיום האיראני, כאשר ציין כי ההסכם (הגרוע, לדבריו) בין המעצמות לבין איראן הביא להידוק שיתוף הפעולה בין ישראל לבין כמה מארצות ערב, וכי הוא מקווה להגיע לשלום עם מדינות אלו, כפי שהוא מקווה להגיע לשלום עם הפלסטינים. זהו.
לכאורה כאמור, מה שאירע בעצרת ובשוליה היה צפוי ומובן מאליו. למעשה נחשפה כאן תמונה מורכבת הרבה יותר. בהיבטים רבים מדובר בשניים נגד אחד: טראמפ ונתניהו כנגד עבאס. טראמפ מביע הערכה לנתניהו, הוא מצטט את הנשיא ולדימיר פוטין כמי ש"אוהב אותו" [יולי 2018], הוא רואה איתו עין בעין את האיום האיראני, ובמידה רבה הוא אפילו תלמידו של נתניהו בשנאת המן.
אבל, מצד שני, טראמפ לא ויתר על "עסקת המאה" שלו, והוא יודע כי אם יפסיד את הרוב הרפובליקני בקונגרס, יהיה מוגבל הרבה יותר בענייני פנים. אז זירת המשחק העיקרית שלו תהיה תחום היחסים הבינלאומיים. הוא מעריך שיש ביכולתו לפתור את הסכסוך המתמשך שלנו, וביטחון זה בעצמו ובצוות שהקים עדיין מאפיין אותו.
הדברים שאמר טראמפ באוגוסט למלך עבדאללה השני, על כך שאם, בסופו של דבר, תקום מדינה אחת בין הירדן לים, יקראו לראש הממשלה שלה "מוחמד", מגלים כי הנשיא מבין את הבעיה הדמוגרפית שתהיה לישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית, אם לא תתמוך בפתרון שתי המדינות. ממש כפי שהבין זאת קודמו השנוא עליו, הנשיא ברק אובמה.
הדרך שבה רוצה טראמפ להוביל לפתרון היסטורי היא דרך בעייתית מאוד, משום שהוא מעריך כי הפלסטינים יהיו מוכנים לשוב אל שולחן המשא והמתן בראשות אמריקה אם ילחצו אותם כספית. טראמפ איננו לוקח בחשבון את הכבוד הלאומי הפלסטיני (ממש כפי שהוא פועל באיראן), אבל רצונו לראות בחידוש המו"מ הוא חד משמעי. כנראה שגם הפתרון שהוא רואה לנגד עיניו קרוב הרבה יותר לפתרון שעליו מדבר עבאס, ורחוק יותר מעיקשותו של נתניהו לדבוק בסטטוס-קוו.
מראה פניו של נתניהו שקפאו בשעה שטראמפ, שישב לצדו, דיבר בשבח פתרון שתי המדינות, הזכיר את הבעת פניו של נתניהו בשעה שאובמה דיבר למצלמה בנסיבות דומות. אין שום סיכוי שבעולם שדבריו של טראמפ על שתי המדינות היו מתואמים עם נתניהו, וסביר מאוד ששינוי הטון של הנשיא בפגישה המאוחרת יותר נבעה מבקשתו של נתניהו שלא לסבך אותו עם שותפיו הקואליציוניים, אשר מיהרו לבקר את הדברים.
בעניין האיראני מדובר בקירבה אסטרטגית בין ראש הממשלה והנשיא. בהקשר הפלסטיני הקירבה היא טקטית, ומדובר בקרח דק מאוד. ברגע שידובר במהלך מדיני מהותי כלשהו, ייסדק הקרח הזה. עצרת האו"ם הנוכחית עשויה להיות ביטוי לתפנית במשולש. אם יצליח צוות טראמפ לשכנע את עבאס, בעקבות דברי טראמפ על פתרון שתי המדינות, לקבל את התיווך האמריקאי למרות שהממשל האמריקאי לא יבטל את החלטתו בעניין השגרירות בירושלים (אולי על ידי מחויבות אמריקאית עקרונית להכיר בבירה הפלסטינית שתיקרא "אל קודס" במסגרת הסכם שלום, ועם נכונות אמריקאית לבטל את כל הגזירות הכלכליות על הפלסטינים), תתבהר התמונה האמיתית.
במשולש האמריקאי-ישראלי-פלסטיני ישנם שני גורמים הרוצים בשינוי הסטטוס-קוו, וגורם אחד המתנגד לכך בכל תוקף. נתניהו ינסה לדחות ככל האפשר את רגע האמת ואת חשיפת התכנית האמריקאית, משום שהוא אינו יכול להסכים לשום תכנית הכרוכה בחלוקת הארץ. אם יצליח הממשל לשכנע את הפלסטינים לקבל את מעורבותו, ימצא עצמו דווקא נתניהו נדחק לפינה על ידי שתי הצלעות האחרות במשולש.