רמת השרון. אחת לפנות בוקר.
הפניקס נענה בגרגור הכנוע שלו ללחיצה על כפתור ההתנעה האדום. זאת לאחר שחברי דניאל "מיצו" פטרי שכנע אותי בדקה התשעים להצטרך למסע השנתי למצדה. האמת שאני לא משתגע כלל לרכב "עטוף" במאות רוכבים הדוהרים כולם על אותו כביש ובאותו כיוון, אבל דניאל הבטיח לשמור עלי כל הדרך וזאת לאור העובדה שניסיון הרכיבה שלי מועט יחסית ובנוסף את כביש ערד סדום עשיתי בפעם האחרונה לפני עשרים וחמש שנה כשירדתי עם האקס המיתולוגית לאילת.
תחנת "הסיירים" בחולון שש דקות לאחר מכן.
הגעתי מוקדם יחסית לתחנת הדלק. המראה של עשרות אופנועים החונים בשלווה בצורה מסודרת זה לצד זה היה מרגש. לא בכל יום אתה עומד להיות חלק מקבוצה כה גדולה, כה מיוחדת וכה רב גונית לרכיבה משותפת, מה עוד שבפעם האחרונה עשיתי זאת באירוע כה עצוב שאני רק זוכר אדים ודמעות לאורך כל מהלך הנסיעה. נו טוב, היה גם ישבן חטוב אחד השייך לזוגתו של קולגה למקצוע שנרשם באחד מתאי המוח המנוונים שלי כשעקף אותי בדרך למעברות.
תחנת ה"סיירים" ממוקמת מתחת לנתיב הנחיתה של מסלול 31 בנמל התעופה בן גוריון. העניין הוא זה שכשמטוס מגיע לנחיתה הוא עושה זאת בסרק ובשקט יחסי – בדיוק ההפך מכל אופנוע שירד מכביש ארבע ונכנס לתחנת המוצא. ממש כמו אמירת "שלום אני כאן" נתן כל רוכב נביחה עצבנית וכפולה שפשוט החרישה אוזניים, ואז ממש כמו שכלבים מרחרחים זה את ישבנו של זה התחילה הנהירה לרחרח את פי הטבעת, סליחה האגזוז של המכונות השונות שהחלו למלא במהירות כל חלקה פנויה.
שילוב כה מדהים לא ראיתי מעולם: החל מקטנועים שלא זכו למבט נוסף מעבר לקשר עין מהיר לעבר הרוכב כאילו אומרים לו: "כל הכבוד על האומץ לבוא עם מנוע כה קטן לנסיעה כה תובענית", דרך אופנועים צמאי מהירות שכל כולם אומרים בחוסר סבלנות שהכביש הריק ממתין ולמה לכל הרוחות כבר לא דוהרים עליו במהירות תלת ספרתית. ואז הגיעו "הפיצוציות הממונעות": מכונות מזעזעות שכל כולן רושם והדר המעוטרות בטעם כה רע עד שאתה מעיף מבט ומבין את האמרה שבעל החיים בדרך כלל דומה לבעליו: כמויות אדירות של כרום המסתירות כל זכר למבנה המקורי של המכונה, תאורות כחולות ואדומות שיעשו שמות בעיני הרוכבים גם במראות הצד וגם במישרין בגישה לעקיפה כשאתה מסתנוור משלל אלומות הקורעות את העלטה וההורסות את ראיית הלילה שלך וכמובן איך אפשר בלי המוזיקה שצריך להגבירה עשרת מונים כדי למשוך את הסקרנים. תמיד שווה להביא סוללה ניידת נוספת כדי להזין את צריכת החשמל המטורפת של שלל האביזרים שכל קשר בינם לבין נהיגה מקרי בהחלט. אבל זה רושם ושיבושם לציבור הזה.
ואז הגיעו הקבוצות המאורגנות: מחזה מדהים של אופנועים תאומים גם בצורה וגם באבזור,רוכבים שמספיק מבט אחד בציוד המשופשף ובעיניים הנוצצות להבין שייקח לך שנים להגיע לרמת הרכיבה שלהם אם בכלל, ואותם רוכבים כולל בני משפחה מרוחקים התמקמו להם בניחותא לכוס קפה חם לפני הסחיטה המטורפת של המצערת.
יוצאים לדרך. שתיים ושלושים נקודה אפס נקודה אפס.
התמזל מזלי ודניאל היה המלאך המוביל שלי. איני יודע אם הייתי ממשיך את הנסיעה ללא המראה המבורך של צמד המאותתים שלו שנדלקו כל פעם שהוא החליט להאיץ וליהנות מהנסיעה ולא לגרור גרמני שמרן על מכונה שמרנית עוד יותר מאחוריו משל המדובר על משקולת מעיקה. התחושה הזו שיש לך מוביל ממש כמו מפקד בקרב תלווה אותי שנים רבות בעתיד כי בזכות העובדה שהתעקשתי להיצמד לישבן של הקרנף הזה, ה KTM הענק של מיצו- אותה התעקשות העניקה לי גם רוח במפרשים וגם חרדות לא מעטות כשאתה מצד אחד מחדד את יכולות הרכיבה הבינוניות שלך ומצד שני גובל בטעויות שאין עליהן מחילה.
התחנות בדרך היו מוגזמות ומתישות. יותר מידי. בשלב מסוים ממש כאילו קראנו זה את מחשבותיו של השני התחלו אני ודניאל לדלג על תחנות מיותרות והאצנו עד שהמחט הגיעה לנקודה שהיצרן אמר לה לעצור. התחושה הזו של צמד מכונות ה"טסות" ממש כמו מבנה מכונס של מטוסי קרב היא חוויה מדהימה בתחושתה. ואז החליט ה"מוביל" לתת לי את הבכורה ואני כמו ילד סחטתי את המצערת כשהמחזה המדהים של העין המעוינת של הקרנף יחד עם שני פנסי הערפל שלו לא זזים מילימטר מאותה נקודה במראה, מה שאומר שהרוכב המיומן מאחורי נצמד אלי בצורה כזו כאילו הוא חלק מהזנב של המכונה שלי, תחושה מדהימה שבמקביל להזנה המטורפת של הדלק למנוע מזינה את הגוף שלך בכמויות לא נתפסות של אדרנלין כי אתה יודע שהמאסטר מתואם עימך ולך תעשה עכשיו שטויות.
ואז הגענו לסדום ערד.
ומעל להכל רוחו של הרוכב מספר אחד שהחליט להעניק את שמו הפרטי לכולנו וכיסה אותנו באהבה בשמיכה שהביאה אותך לרכב בהנאה מושלמת למעט פנגסאחד שנדמה לי שזעק את שמי בן ארבע האותיות כשהאות השנייה כבר לא נשמעה כי הוא נעלם מאחורי העיקול הקרוב. היה גם שועל אומלל שמצא את מותו ונח לו על משכבו באמצע הכביש ( מחליקים אם פוגעים בו?) והמחזה, הו המחזה של נחש אורות אין סופי : אדום מקדימה ולבן מאחורה שהעניק לי את התובנה שאני חלק מקהילה מאוד מיוחדת ונדירה שייקח לי שנים להיות מקובל בה גם במישור האישי וגם במישור המקצועי.
מצדה. הייתי רושם את השעה אבל הייתי ממוטט מעייפות אז תסלחו לי.
את הזריחה שלא הייתה לא אזכור, את מבול האנשים שבירכו אותי לשלום ולצערי קרוע מעייפות לא הצלחתי לזכור למעט דני אחד עם כובע מטופש שבא לתת חיבוק. מה שכן אזכור זו את הכמות הבלתי נתפסת של האופנועים שהגיעו ואנחת הרווחה למראה הגרר הריק למחצה.
מה שאזכור כל חיי זו הנסיעה הזו בכביש סדום ערד בפעם הראשונה על שני גלגלים. ההבנה שהכביש הזה מעניק לך בכל הקשור ליכולות שלך היא מדהימה, ואם נחבר את כל התנאים ששררו באותו לילה ללא ירח – קיבלתי שיעור מדהים על הפער בין מה שהפניקס שלי רצה לעשות, וכמה שאני הרסתי לו. ממש כמו סקס רע שאתה נשבע שבפעם הבאה היא תגנח כמו שצריך, אבל זה ייקח זמן, הרבה זמן, הרבה גידי פרדר, הרבה סבלנות של פנגס וחבריו – והרבה הרבה שעות סיזיפיות של למידה.
תודה מצדה שהראת לי כמה אני חסר ניסיון וכמה עוד ארוכה הדרך תרתי משמע. אשמח לחתום על עשרה אחוזים מהיכולת הזו.
ולך דניאל תודה שהובלת אותי. הקרבת את חווית הנסיעה עבורי ועל כך אני מודה לך מעומק ליבי.
ו… מה לכל הרוחות היה הדבר הזה על שני גלגלים עם הקוף. לא הנהג. הקוף שהביט בי כשבאתי לעקוף אותו.