בשנה האחרונה התפתח אצלנו נוהל כמעט קבוע: בשבתות יוצאים לטייל בטבע, ובימי שישי יוצאים לפיקניק עם גזייה, פינג'אן וקפה שחור או עם תרמוס מלא בתה או בקפה נמס. לזה אנחנו מוסיפים משהו קטן וטעים לאכילה, וגם טריוויה ותשבץ היגיון – שיהיה משהו לעשות מול כל הנופים האלה שהמדינה מספקת לנו, חוץ מלשתות לאכול ולצלם.
נקודות הקפה שלנו הן ברובן באזור הרי ירושלים, לא רחוק ממקום מגורינו. למעשה, זה עוד אחד מהתנאים שצריכים להתקיים עבור הפיקניק שלנו: אם המטרה היא תצפית, ולא טיול, לא נוסעים בשביל זה קילומטרים על גבי קילומטרים. נאמר זאת כך – כשנרצה להשקיף על מכתש רמון, נמצא מקום בסביבה לישון בו (ולא מלון בראשית, גם בגלל המחיר וגם בגלל שהוא לא מתאים לאנשים ספונטניים).
אבל הנה אני סוטה מהנושא, והוא חמש נקודות קפה מתוך הרבות שבדקנו לאורך החודשים האחרונים, ולא אכפת לנו לחלוק עם העולם. מי יודע, אולי זה יתגמל אותנו עם המלצות למקומות נוספים.
ממש לא רחוק ממערת הנטיפים יש מסלול קצר המטפס לראש הר יעלה. אנחנו עולים לשם עם הרכב, למרות שמי שמחפש אתגרים יכול להחנות למטה ולטפס ברגל, עד מגדל התצפית הגבוה של קק"ל. מתחת למגדל, אגב, יש מערה מעניינת (הכניסה אליה היא משביל הגישה), אבל אנחנו פה בשביל הקפה. אז – מול המערה מתחיל סימון שבילים כחול שאיתו יורדים למטה דרך חורש, עד שמגיעים לדרך עפר רחבה. פונים ימינה (סימון שבילים שחור) ומתחילים לחפש את הנקודה שהכי מתאימה לכם. אם יהיה לכם מזל, ממול יעבור עדר כבשים וינעים את האווירה.
על צומת שורש שמעתם? אז בדיוק שם יורדים במחלף לכיוון המושב, נוסעים 3.5 ק"מ עד לשלט חום של פארק רבין, ומחנים. מימין לכם תמצאו סימון שבילים אדום שמוביל לכיוון אחד המשלטים הפחות ידועים של דרך בורמה.
בנקודה מסוימת אפשר לרדת מהדרך הראשית, ולצעוד במסלול שיצרה חבורת צעירים, ממילא הוא יוביל להמשך הדרך הראשית (האדומה). בכל מקרה ממשיכים לטפס למעלה, ואז מגיעים לנקודה שבה אפשר לפנות שמאלה לעבר המשלט או ימינה לשביל לא מסומן אבל ברור מאוד. על השביל הזה אפשר למצוא איזו נקודה שרוצים להתמקם בה (רק לא על הספסל העקום), ולהשקיף על כביש מס' 1, מושבי הסביבה והרי ירושלים.
זוהי הנקודה שהיא הכי פחות טבע טבעי, אם אפשר לומר זאת כך, אבל עדיין יופי של נוף אז למי אכפת. נוסעים לכיוון מושב אבן ספיר, אבל לא נכנסים אליו – אלא ממשיכים למושב עמינדב בכביש נופי מקסים. רגע לפני הפנייה ימינה למושב, פונים שמאלה ליד קנדי. מחנים ליד המחסום, ונכנסים רגלית למקום שנועד להנציח את נשיא ארה"ב שנרצח.
מסביב יש לא מעט שולחנות עץ הצופים אל דרום-מערב הרי ירושלים. אפשר גם לשבת על גדר האבן הקרובה למבנה הקווי המרשים (הפרשנות לבחירתכם: דמוי גזע עץ כרות הבא לסמל את הירצחו של הנשיא, או דמוי הר געש המסמל את כוחו). אגב, אם זה אי פעם יהיה בשאלון הטריוויה שלכם – אז האדריכל הוא דוד רזניק, והמקום נחנך ב-1966.
אם יש לכם 4X4 זה המקום בשבילכם: חוות הגתות היא פסגה ביער עמינדב, שיש בה תצפית על הסביבה אבל גם שביל מעגלי קצר שמחבר בין שרידי מבנים מתקופות שונות למתקנים חקלאיים חצובים בסלע – בראשם גת מרשימה, שהיא נקודת הפיקניק הטובה ביותר במרחב.
אם החלטתם שזה מתאים לכם: ההגעה היא כמעט כמו ליד קנדי, אבל צריך לפנות לעבר לחורבת סעדים, ומשם להמשיך בירידה החדה לכיוון רכס שורק, עם סימון שבילים שחור. שנייה לפני שייגמר לכם הכביש תראו סימון ירוק. עד כאן אפשר לנסוע גם עם רכב פרטי רגיל, ומכאן, בגדול, יש שתי אפשרויות.
הראשונה היא ללכת ברגל את המסלול הירוק, כ-4 ק"מ כולל טיפוס, ואז להתחיל את המסלול המעגלי. השנייה היא לנסוע בדרך העפר המשובשת ולקלל כל הדרך (אני בחרתי את האפשרות השנייה אבל לא בטוח שאחזור עליה בשנית). אגב, חוץ מנקודת הפיקניק ליד הגת הגדולה, יש בתחילת המסלול המעגלי גם שולחנות פיקניק 'רגילים'.
אמנם זה קצת רחוק מירושלים, אבל לא יותר מדי, וחוץ מזה, מתי בפעם האחרונה יצא לכם לשבת על המדוכה עם כוס קפה? מדובר בגבעה שנמצאת בלב פארק שוהם, וניתן להגיע אליה גם עם רכב פרטי. מחנים, ויוצאים לטיפוס קל (בכל זאת גבעה ולא הר).
למעלה יחכו לכם הרבה ספלולים (חורים עגולים בסלע שלידם הציבו פסלי אליל, ובתוכם הקריבו קורבנות קטנים), ומדוכות (עיגולים גדולים יותר בסלע – מתקנים ששימשו כנראה לכתישת גרעינים ועשבי תבלין, באמצעות אבנים או כלי מתכת. הפעולה הזו יועדה בעיקר לזקנים שלא היה להם כוח לעבוד בשדה. הצעירים היו באים להתייעץ איתם במגוון נושאים – מפוליטיקה ועד שידוכים – ומכאן נולד הביטוי 'ישב על המדוכה').
אפשר לשבת על אחד הסלעים ולהשקיף כמעט 360 מעלות, או לנסות לתפוס מקום על הספסל העגול של התצפית המסודרת – אם כי בדרך כלל תמצאו שם בוקרים וסוסים.