הערה: את הפוסט הזה כתבתי במאי כשכל הבירבורים על הצונמי וההכנות למהלומה המדינית ובשטח היו בעיצומן. למרות שלא הכל התרחש כפי שחזיתי עדיין הרוח שנושבת שם רלוונטית.
למרות שהפלשתינים מתעקשים על מהלך חד צדדי בספטמבר, מדובר למעשה במסך עשן שמסתיר תכנית מרחיקת לכת ומסוכנת הרבה יותר. ההונאה הזו חמורה יותר ממלחמת יום כיפור שתפסה אותנו עם המכנסיים למטה. הפעם ניאלץ למצוא לפאשלה של המודיעין כינויים הרבה יותר יצירתיים מאשר "המחדל". גם הפעם הדרג המדיני ייצא נקי ומי שיצטרך לשאת באחריות זה המודיעין של צהל והשב"כ. ראש השב"כ יטען בוועדת החקירה שהוא רק נכנס לתפקיד ולמעשה לדיסקין כבר היו את כל הסימנים המתריעים והוא בחר להעלים עין. המוסד היה עסוק בלברר מה רוצים הסורים ולא קלט שגם תכנית הגרעין האיראנית היא חלק ממארג ההטעיה ששאב את כל המשאבים שלו. ראש אמ"ן יטען שכבר שנים הוא דורש אמצעים יותר מתוחכמים, ששמונה מאתיים מאבד את כל המוחות לסטארטאפים, ושהוא נשאר רק עם המתורגמניות של חצב. אבל למעשה אף אחד לא יכול לצאת נקי מהסיפור הזה כי הכתובת כבר על הקיר וגם אני יכול לקרוא אותה בלי משקפיים.
בזמן כתיבת שורות אלו המהלך השטני הזה של הפלשתינים כבר יצא לדרך. המשטר העויין והדמוקרטי החדש שקורם עור וגידים במצרים כבר משתף איתם פעולה וכמו ב 1973, תנועת המלקחיים הזו שכבר מרגישים אותה בשטח תזעזע אותנו להרבה שנים. כרגיל אצל הערבים, גם הפעם חוסר ההתחשבות שלהם בבעיות ובאתגרים האמיתיים שעומדים בפני מדינת ישראל, המבודדת יותר ויותר בעולם המערבי, רק מעודד אותם לנקוט פעולה יותר נחרצת וחסרת רחמים. ושוב אנחנו בעימות שנראה חסר סיכוי, במקום המוכר של מעטים מול רבים ועוינים ושרק נס יוכל לחלץ אותנו ממנו, גם אם לא בשלום.
זה התחיל בהסכם הפיוס בין החמאס לפתח. למרות העלאת הכוננות בכל הגזרות וגיוס המילואים, ולמרות ההנחה ההגיונית היחידה המתבקשת מהפיוס, שמעכשיו הפלשתינים יתחילו בירי תלול מסלול גם מהגדה המערבית, הסתבר שמדובר בהונאה נבזית ושהחמס הפסיק באופן חד צדדי את הירי מרצועת עזה.
הנאום של נתניהו בקונגרס סיפק להנהגה הפלשתינית המאוחדת את כל מה שהיא הייתה צריכה כדי להבין שהכל מתקדם לפי התכנית ושהישראלים לא עלו עליהם. הנייה ועבאס סיכמו את השיחה באותו לילה מעודדים ומחוזקים. "ממשיכים כרגיל" דיווחו שניהם לפיאד.
וזה המשיך בפתיחת מעבר רפיח למצריים שהציג את המצור היעיל על עזה ככלי ריק מתוכן וכמסחטת כספים אדירה שממימדיה יתבררו רק כשוועדת החקירה תגיע לפרק הפיננסי של המסקנות. פתיחת המעבר תוזמנה בקפידה כדי לחבל בתכניות ההגנה הדיפלומטיות של ישראל מפני המשט השני. זה המשט שהיה אמור לספק לנו תחמושת תעמולתית חשובה כאשר הממשלה הסכימה באופן חריג, וכמובן לפנים משורת הדין הבינלאומי, לאשר מטעמים הומאניים את כניסת הספינות לעזה , ולבסוף הוא בוטל. ההודעה הרשמית של המארגנים היתה שהמשט בוטל מפאת חוסר הרלוונטיות שלו כשהגבול למצריים פתוח לרווחה, אבל ברור שמטרת הביטול היתה אחת ויחידה – להציג אותנו שוב באור שלילי.
הוותיקים במשרד החוץ מתחילים כבר להרגיש את המצוקה ובמחלקת יחסי הציבור מתכננים את מתקפת הנגד. זה אולי המשרד היחידי שיוכל להראות לוועדה שהקומוניקטים היו מוכנים ואפילו פיקססו אותם לכל העיתונים בעולם, אבל אז התברר שכל העורכים המנוולים בדסק החוץ של העיתונים הזרים שיתפו פעולה עם הפלשתינאים וחוץ משני מקומונים בדלאוור ובאוקלהומה אף אחד לא רצה להראות את הזוית של הישראלים.
ואז נפתחה חזית נוספת. למרות הניסיונות העיקשים של הממשלה לדחות את עסקת שליט עד אחרי הצונאמי של ספטמבר, עד שייתפזר הערפל, הלחץ של המתווכים לחשוף את הפרטים שלה עשה את שלו וישראל נאלצה לחתום כבר ביולי על העסקה ושוב מצאה את עצמה בפינה, עם עיסקה מצויינת אמנם אבל ללא חומר הסברה עדכני.
בשלב הזה כבר היה ברור שהפלשתינים הולכים על כל הקופה. כל הקלפים שלהם נחשפו, גורם ההפתעה אבד והמזימה המלאה נחשפה במלא נכלוליותה הערבית. מדובר בשלום חד צדדי. לא רוצים שלום בהסכמה? תקבלו שלום חד צדדי. לא הולך בטוב? תקבלו שלום בכח. רוצים פיגועים ופצמר"ם? לא תקבלו. אינתיפדה שלישית? תארגנו אותה לבד. חשבתם שהכרה במדינה פלשתינית זו תוקפנות? עכשיו נראה אתכם מתמודדים עם שלום.
לוועדת החקירה לאירועי השלום החד צדדי של 2011 מונו מיטב המוחות בדימוס. לאחר מספר חודשים דרשו חברי הוועדה, וקיבלו באופן חסר תקדים, גישה לפרוטוקולים הסודיים של 1948. לפי המסקנות הסופיות שהתפרסמו רק לאחר שנתיים של חקירה הסתבר שהסימנים המתריעים לפרשה היו כבר שם. אילו רק היינו מחפשים בזמן כל זה לא היה קורה.
משום מה השנה, השבוע הטעון הזה מיום השואה דרך יום הזיכרון ועד הערב, מוצאי יום העצמאות תשע"א, היה שונה עבורי משנים קודמות.
אולי התחושה החזקה שהפעם משהו חייב להשתנות, הרצף הבלתי נתפס הזה של שואה אבל וקוממיות מוביל אותנו בנתיב כל כך לא בריא ומחנך אותנו לעבר על חשבון מקום לעתיד. התחושה שהשנה אני כבר לא מתבונן מהצד אלא מוצא מה אני עושה כדי שהשנה יבוא השינוי.
אבל למזלי השבוע נגמר וחוזרים לשגרה.
גאיה הנפלאה מצאה לי את השיר של אלתרמן שמספר את הסיפור שלנו על כל גדולתו, גבורתו, מוראותיו ואסונותיו בכמה בתים. אחרי שמיעה [וקריאה] שלישית באות הדמעות.
מגיל שמונה כל שנה אני מתייצב בקריית שאול. בשנים הראשונות לא היו בעיות חנייה בכלל וגם לא הבנתי מה מדברים שם. התרגשתי ממטח הכבוד. אחר כך התחלתי להגיע במדים, עם הרבה גאווה, במיוחד כשהדרגות התחילו לעלות לכתפיים. קיוויתי שהוא רואה ומתרגש.
עם הזמן התחלתי להבין על מה הם מדברים שם מהבמה. לאט לאט התחלתי להרגיש פחות נוח עם הטקסטים האלו. קריית שאול נחשב מרכזי לכן קיבלנו את שמיר, ארנס, שרון. לאט לאט התחלתי להבין שקיבלתי תפקיד בהצגה שאף פעם לא בדקתי אם אני רוצה להשתתף בה. הלהג הלוחמני, המאיים, נוטף שנאה, מלהיט יצרים, מעצים ומקדש את תחושת הקורבן הלאומי. הפוליטיקאים הצליחו להפוך כל שנה את הכאב הקורע שלנו לעצרת בחירות וגיוס כללי למלחמה המיותרת הבאה, למחדל האיוולת הנמשך, לטמטום הצבאי המושל במדינה שלנו וממשיך לההמריא על גלי החרדה והאיבה שהוא עצמו מטפח. וכך כל שנה הטקסטים הפכו ציניים יותר וחסרי בושה והחניונים המשיכו להתמלא. עוד חלקה ועוד חלקה התמלאה ועוד שוטרים מנסים לארגן את התנועה פנימה והחוצה.
שתלתי לך עץ זית ליד הקבר והגננים של אגף ההנצחה דואגים לגזום אותו יפה. אין חשש שהוא יגדל שם יותר מידי. אני לא מגיע יותר לטקס. לא יכול להשתתף. זה לא יום של הכאב הפרטי שלי, זה יום לאומי ואני מוקיר ביום הזה את הכאב של כל אחי ואחיותי לשכול, שהחור שנפער להם יום אחד בחיים לא יכול להיסגר לעולם. הפצע ימשיך לדמם עד היום האחרון של חייהם, לקרוע את המשפחות שלהם, להפיל אבדות ברוח, ולעבור מדור לדור.