המגמה הבולטת של הקהילה הגאה כרגע, כפי שהיא באה לידי ביטוי דרך שופרי היחצנות שלה, היא נורמליות. “אנחנו כמו כולם". זוהי אמירה מדויקת לחלוטין וחשובה להבהרה במלחמות כמו הזכות לחתונה, פונדקאות ואימוץ, אבל היא גם מנוונת במובנים מסוימים. נורמליזציה יכולה בקלות להיות שוות ערך לסחיות, כלומר למצב של תרדמת תרבותית מוחלטת שמקבלת עליה את צו השעה, בין שמדובר בלהיט של ריהאנה או בגרסת התלת ממד של "טיטניק". נורמליות היא המקום שבו מעובדת וצומחת בינוניות, היא לא המקור של יצירות גדולות או של תרבויות מעניינות.
» מצעד הגאווה 2012 בתל אביב» קמפיין מצעד הגאווה יוצא לדרך» מה צפוי באירועי הגאווה 2012?
עד לא מזמן, או ליתר דיוק בחצי השני של המאה ה־20, הקהילה הגאה היתה בית גידול פורה של חלק מהיצירות הכי מרתקות ומלהיבות שברא המוח האנושי. הרעיון של קוויריות (תחת סיסמת הניינטיז המצוינת "אנחנו כאן, אנחנו קווירים, תתרגלו לזה", בניגוד לאנחנו כאן, אנחנו סתם, תנו לנו להתמזג) נולד כדי לדרוש שוויון זכויות ולעצור את ההומופוביה, אך תוך חגיגה של הייחוד של הקהילה ושל מגוון צבעי הקשת שלה.
הקמפיין החדש שיצא השבוע לקראת מצעד הגאווה בתל אביב - “כל הארץ דגלים דגלים" – מלא בדגלונים קטנים וצבעוניים, אבל הוא מציג תמונה חדגונית ואפרורית כמו יום גשום. הדימוי של שני אבות משחקים עם ילדיהם הקטנים בפארק הוא רלוונטי לאחד המאבקים המשמעותיים שהלהט"בים מנהלים בימים אלו, אבל הוא גם משתמש באותה אסתטיקת קיטש של ערכי המשפחה השמרנית שהיא בדרך כלל מנת חלקם של הפרסומות של סלקום. מלבד העובדה שנראים בתמונה הזו שני גברים במקום גבר ואשה, זה היה יכול להיות בקלות חלק מקמפיין הבחירות של ג'ורג' בוש ג'וניור או של שרה פיילין. הקמפיין הזה מתמסר באהבה לאותה תרבות סחית ששמחה בחלקה הבינוני ומטה. הוא מתנער, בהתלהבות יתר, מהאפשרות ליצירה פורצת דרך. שלא לדבר על העובדה שהוא מציג תמונת עולם מושלמת בתוך עולם שהוא רחוק מלהיות מושלם. כאילו הוא פשוט מוותר על המאבק, על המחאה, על הדרישה לשיוויון, ומתמסר לאיזו פנטזיה יאפית.
כאשר קהילת הלהט"ב היתה נתונה בזמנים הקשים ביותר שלה – ימי הארון, ימי האיידס, ימי הגטו, ימי פשעי השנאה שמתרחשים בכל פינת רחוב – זה נתן לה איזו תחושה שהכל קיצוני, שסקס פירושו מוות, של ימי פומפיי האחרונים. ומצבים קיצוניים מביאים איתם דרכי מחשבה קיצוניות ובעקבות כך גם יצירה קיצונית. ימים טובים, של נורמליזציה, של שפע כלכלי ושל תחושת ביטחון, נוטים להביא איתם תרדמת תרבותית, רפיטטיביות ומנוחה על זרי הדפנה. וזה תקף לגבי כל קהילה בכל מקום.
המגמה הזו בולטת במיוחד בקולנוע: כבר קשה למצוא במאים מעניינים כמו גרג ארקי, גאס ואן סנט ודרק ג'רמן, שרובם עשו את היצירות החשובות שלהם בשנות ה־90, העשור שבו התגברה המודעות לאיידס והקהילה ביססה את מעמדה בחברה. ברוס לה ברוס הוא אולי הבימאי האחרון שעושה שימוש קיצוני בתרבות הקווירית (“האינתיפאדה ההומוסקסואלית", כפי שזה נקרא באחד מסרטיו). בשנים האחרונות, כך נדמה, במאים גאים נמנעים מלעסוק בהווה, וכדי לייצר סרט להט"בי עם אג'נדה משמעותית הם חוזרים לעבר ומעדיפים סרטים תקופתיים. בין שמדובר בהר ברוקבק, במלאכים באמריקה הנהדרת או במילק, הרעיון הוא לחזור לתקופה החשוכה.
נורמליות פירושה אושר ועושר, וזה מצב שרצוי ואף צריך לשאוף אליו. אבל באותו זמן צריך גם להיזהר שלא ליפול לתבניות של נורמה שהוכתבו על ידי תרבות סטרייטית ושמרנית, והתחושה היא שזהו המקום שהקמפיין הזה שואף אליו. המיתוג של הקהילה הגאה מנסה להציג אותה כנגזרת של עולם סטרייטי מנומנם וקיטשי שבנוי על מסורת של אגדות קסומות ומודל משפחתי חדגוני, והוא חוטא לה בכך שהוא שוכח את המקורות שלה. הוא שוכח לחגוג את היותה תרבות שוליים שניסתה, לפחות פעם, לגרום לנו לחשוב קצת אחרת על הערכים שלנו. הקמפיין הזה לא רוצה לשנות את העולם, הוא רוצה להתבולל בתוכו. וזה הפסד – תרבותי, מגדרי ומחשבתי - של כולנו.