שנדור פרנצי היה לא רק אחד ממייסדיה הגדולים של התנועה הפסיכואנליטית הבינלאומית, אלא גם פסיכואנליטיקאי יוצא דופן. מ- 1908 ועד 1933, במשך עשרים וחמש שנות עבודתו כקלינאי וכתיאורטיקן של האנליזה, תפס מקום חשוב ומכריע, הן לצידו של פרויד - שפרנצי היה בעת ובעונה אחת תלמידו, מטופל שלו, ידידו ואיש סודו - והן בקרב הפסיכואנליטיקאים הראשונים.
פרנצי, שהיה פעיל מאוד וחדשן מאין כמוהו, היה זה שהתווה ופילס את דרכה של הקליניקה הפסיכואנליטית המודרנית. מספר ניכר של מושגים תיאורטיים ושל רעיונות שרווחים היום, הנם מורשת ישירה של חידושיו פורצי הדרך; מושג האינטרויקציה, ההעברה הנגדית המשמשת בשירות הטיפול, ההשתמעות המטאפסיכולוגית של מושג הטראומטיזם, ואף רעיון הפיצול הנרקיסיסטי. שנדור פרנצי, שהתעמק בהתלהבות ברעיון "גבולות האנליזה", וביקש להגיע לחקרו של "הניתן לאנליזה", הוא החלוץ שסחף אחריו פסיכואנליטיקאים רבים, עד כדי יצירתה של קליניקה פסיכואנליטית חדשה, וצורת הקשבה טיפולית. לאור כל זאת, אפשר בהחלט לקבוע כי פרנצי נותר "פסיכואנליטיקאי בן ימינו".
מחבר הספר, טיירי בוקנובסקי, הוא פסיכואנליטיקאי, חבר בחברה הפסיכואנליטית של פאריס, ואחד הפרשנים המודרניים הטובים ביותר של פרנצי.