הרב הזכיר כמה פעמים בשיעוריו (בין השאר בהסבר שורש המחלוקת בנושא "תנ"ך בגובה העיניים") שתקופת התנ"ך היתה שונה לחלוטין מהתקופה שלנו. הוזכר שלא היה אתאיזם ובנוסף שהיתה כמיהה גדולה לעבודה זרה - דבר שאין אנו מבינים אותו כיום. האם הרב יוכל למנות עוד נושאים ועניינים המראים על הבדלים בין התקופות?
תפילה לפי נוסח, הערכת החומריות, הבנת העבודה זרה כבגידה ממשית של איש באשתו, רוח הקודש, ההתאמה בין הצדקות ליופי החיצוני, שמחת החיים, נקמת הדם, התודעה הקולקטיבית. ועוד.
ובכן כך הדברים: כשהיה גילוי שכינה האדם היה גדוש בהמון המון רגש ומשמעות ,הוא היה מלא באהבה אל ה', המושג של שיעמום לא היה קיים בעולם, וכמובן שהקלות הבלתי נסבלת של החיים לא היתה קימת כלל, וכל מה שהאדם היה רואה היה רוחני, למשל אם אדם היה רואה עץ או בית הוא לא היה רואה אותם בראיה שלנו ,אלא האדם היה רואה את הכוחות הרוחניים שמחזיקים את הבית או העץ, את המלאכים, וכך לגבי שאר הדברים, וגם העניין של האמונה היה ברור מאליו שיש אלוקים ועולם הבא, זה עד כדי כך היה ברור שהעולם הבא לא מוזכר בתנך כי את הכל רואים בחוש!!!!!!! יראת שמיים היתה דרגה נמוכה, ולמסור נפש על קידוש ה' היה דבר יחסית קל ופשוט, וזה לא היה דבר מיוחד ונעלה כמו בימינו ,כי העוצמות הרגשיות היו כל כך גבוהות שהן מעבר לתפישה שלנו ,ולא היה הרבה הבדל בין ההנאה שיש בעולם הזה לבין העולם הבא, כי כבר העולם הזה היה דומה מאוד לעולם הבא מבחינת ההנאה והתשוקה שהיה לעבוד את ה' או אלילים.
אז האם כך היה העולם החויתי של האדם כשהיה גילוי שכינה? ואם אכן המלמד שלי אינו טועה אז איבדנו את הדבר היקר ביותר: את החיים, ובית המקדש וגילוי השכינה זה הדבר הכי נפלא ומיוחד שלא ניתן להבין עד כמה... ואם זה כך אז למה אף אחד לא יודע מיזה? ולא למדו את זה בבית הספר, ורבנים לא מדברים על זה, כי אני חשבתי תמיד שכאשר בית המקדש יהיה אז עולמנו החויתי והרגשי יהיה דומה להיום, ולא מימד אחר של מציאות, עוד הוא אמר שלא יהיו מחלות נפש ובעיות נפשיות כולם יהיו בריאים בלי "שריטה" האם זה יתכן?
העולם שבו היה גילוי שכינה היה אכן שונה מעולמנו. למשל לא היה בו אתיאיזם. לא היתה בו הבחנה חתוכה בין הגשמי לרוחני. כך גם מעידים כל הכתבים של המיתולוגיה של אותה התקופה. קרא למשל באיליאדה של הומרוס. עם כל זה לא היה זה עולם יותר טוב משלנו, שלטו בו יצרים ברבריים ואפלים, אלא שההתמודדויות היו שונות משלנו. למשל, יכול אדם גדול בדורנו להיכשל בלשון הרע ולא בעבודה זרה, ואילו בימי שלמה היה להיפך.