פעם לפני המון שנים כשהייתי ילד קטן בן שבע הורי דאגו שאשתה הרבה חלב.
"זה טוב לשיניים, לשערות ולצפורניים" נהגה אמי לומר לי תוך שהיא מקפידה שאשתה את החלב שבכוס עד תום.
היום אני רק יכול לברך על מאמציה ששכנעוני לשתות את כוס החלב היומית.
בזמנים ההם לא היו עדיין חנויות מכולת או צרכניות בשכונתנו ואת החלב ומוצריו היינו מקבלים משכננו החלבן שהתגורר במעלה הרחוב שלנו והיה מגיע כל בוקר בשעה מוקדמת מאד להביא לנו את החלב, הלבנייה והעיתון. היינו משאירים ליד פתח הבית את הכסף, כד חלב קטן מאלומניום ואת הצנצנות הריקות של הלבנייה והוא כבר היה ממלא את הכד ומשאיר לנו צנצנות לבנייה מלאות ועיתון שנדע מה חדש בעולמנו.
בוקר אחד זוכרני התעוררתי מוקדם, משהוא כמו שש ויצאתי לראות אותו. ראיתי אדם ג'ינג'י בגיל העמידה כשסיגרה תחובה בזוויות פיו סוחב על גבו כד מתכת ענק, מוריד אותו ויוצק אל מכסה הכד (גודלו היה שווה לליטר חלב) את החלב ואחרי כן מעביר אותו לכדנו הקטן.
"בוקר טוב ילד" אמר לי "הנה הבאתי לכם חלב ותשתה כמה שיותר, מחר אביא לכם שוב"
"בסדר" עניתי לו במבט קצת מבוייש, "אני מבטיח לך שאשתה, אמא גם לוחצת עלי שאשתה הרבה חלב אז לא אאכזב אתכם ואשתה".
הוא נפרד ממני בחיוך והמשיך בדרכו לחלק את החלב גם לשכנים.
אט אט החילותי להתרגל לחלב ולאהוב אותו וזה הגיע למצב שהיוצרות התהפכו, במקום שאימי תשכנעני לשתות חלב החלתי אני לבקש עוד ועוד חלב וכך עלתה הכמות שהחלבן היה משאיר לנו מליטר ליום לשני ליטר ליום. כמובן שלא רק אני אהבתי את החלב גם אחותי אהבה אותו מאד וכל המשפחה חגגה על החלב הזה עד שזה הגיע לשלושה ליטרים ביום.
אט אט עבר החלבן לאספקת חלב בבקבוקי זכוכית ועידן הכד הענקי שנהג לשאת על גבו חלף. אני מאמין שגם הוא שמח שנפטר מהכד הכבד שנאלץ לשאת על גבו מידי בוקר, לא היה צורך יותר למזוג את החלב למכסה הכד ואחרי כן להעבירו למיכל הקטן שלנו ולהזהר שהחלב לא יישפך על הריצפה, החלב הגיע בבקבוקים של ליטר וכל מה שהיה נחוץ זה להשאיר את מספר הבקבוקים המבוקש כפי שכתבנו בפתק שהשארנו עם הכסף, ממש נוח לכולם.
הלבנייה אז היתה ממש מעדן וארבע לבניות כלל לא הספיקו לחגיגה, טעמה המעודן גרם לי לאכול אותה בלי חשבון עד שיום אחד הורי החליטו לעשות לבנייה בעצמם וכך היתה לנו אספקה טרייה של לבנייה טרייה וקרה ישר מהמקרר.
כך זה נראה ליד פתח דירתנו. תמונה ימנית: בתקופה של הכד הקטן שאליו היה החלבן מוזג ליטר אחד של חלב מכדו הגדול אותו נשא על גבו, לידו צנצנות הלבנייה הריקות שהיו מוחלפות בצנצנות מלאות לפי מספר הצנצנות שהשארנו בפתח. הכסף היה מונח בצלחת קטנה לפניהם והעיתון בקערה בצד. תמונה שמאלית: בשלב מאוחר יותר החלו להגיע בקבוקי החלב של ליטר והחלבן היה שמח להיפטר מכדו הגדול והכבד אותו נאלץ לשאת על גבו מידי בוקר לגובה של שלוש קומות. אני מאד מודה ליגאל שגב על הרשות להשתמש בתמונותיו החשובות והנפלאות.
זה כד החלב שהחלבן שלנו היה נושא על גבו מידי בוקר, יש לו גם מכסה כמובן שמתלבש על הכד בצורה הרמטית ומכיל בדיוק ליטר אחד של חלב אותו הוא היה מוזג אל כדנו הקטן יותר. את התמונה קיבלתי מחברתי אתי אברהמי שלה אני חב רוב תודות.
לימים נפתחה בשכונתנו חנות מכולת קטנה שהציעה חלב ומוצריו והביאה לקיצו של עידן החלבן. הצטערתי מעט משום שהחוויה של החלבן עם הכד על גבו נחרטה עמוק בזכרוני ועד עצם היום הזה אני מתגעגע לפעמים לאותה תקופה נפלאה.