לפעמים, כשמאור בני שואלני מה לעשות, אני משיב לו: עשה כרצונך. לרוב הוא מקבל זאת ללא סיבוכים. אבל לפעמים הוא נעלב, כאילו רואה בשוויון הנפש שלי ביטוי לעוינות.
בישראל מקובל כי שוויון נפש, או אדישות, הינו אכן ביטוי לעוינות. לפחות בדברים החשובים. אם לא אכפת לך אם תאכל סטייק או פילה זה בסדר, אבל אם לא אכפת לך אם תהיה חבר שלי או לא, אז בטח אתה שונא אותי. והכי הכי, אם לא אכפת לך מאלוהים או מהדת, אז אתה שונא את אלוהים או את הדת. וזה למה שבכל העולם, כשדורשים מן המדינה שתהיה חילונית, מתכוונים שתהיה אדישה מבחינה דתית, אבל בישראל הכוונה היא כי על המדינה להיות אנטי-דתית.
למשל, תסתכלו על גרמניה או על ארצות הברית. בשתי המדינות הללו מקובלת הדרישה מן המדינה שתהיה חילונית, ובשתיהן ברור כי אין הכוונה לכך שהיא תהיה אנטי-דתית. בכלל לא. אפילו לא קצת. בגרמניה היה השלטון במשך שנים רבות בידיה של קואליציה בין שתי מפלגות דתיות, ה CDU וה CSU. בארצות הברית היו נשיאים דתיים רבים, כולל ג'ימי קרטר וג'ורג' בוש הבן. ובכל זאת כולם, הן בגרמניה והן באצות הברית, תומכים בעקרון המצווה על המדינה להיות אדישה מבחינה דתית. ולא רק שהם אינם רואים בכך סתירה להשקפתם הדתית, אלא להיפך: האדישים לדת, האוהבים את הדת והעוינים לדת - כולם רואים זאת כאינטרס משותף שלהם, שהמדינה תהיה אדישה לדת.
אני יודע, זה נראה לא אפשרי, כי הרי הדת אינה מכירה באדישות. בעיני הדת, או שאתה בעד או שאתה נגד. אין ניטרליות. יש לכך אינספור ביטויים לאורך כל ההיסטוריה: מי ליהוה אליי (קריאתו של משה להריגתם של האשמים בחטא העגל, שמות לב, כ"ו, ומאוחר יותר קריאתו של מתתיהו החשמונאי להריגת המתייוונים); הֲלָנוּ אַתָּה אִם לְצָרֵינוּ? (יהושע ה, יג); מִי שֶׁאֵינֶנּוּ אִתִּי - נֶגְדִּי הוּא (לוקס, י"א, 23); כל מי שאינו מאמין... הוא כופר... (הרמב"ם, הלכות מלכים, פי"א, ה"א) או שאתה מאמין או שאתה כופר, אין קרקע ניטראלית (מלאכית יקרה, בוב דילן). תכונה זו של הדתות הולידה את מלחמות הדת האכזריות והמרות באירופה.
בשלב מסוים, וכנגד כל הסיכויים, הסכימו הדתות הגדולות בעולם להכיר הן בצורך והן באפשרות של קרקע ניטראלית. כיצד ניתן לדגול ברעיון כי האמת האבסולוטית העליונה בידי - ועדיין להסכים לקרקע ניטראלית? הנוהג הוא לתת על כך קרדיט לפילוסוף האנגלי ג'ון לוק, וליתר דיוק לשתי האיגרות על הסובלנות שפרסם ב-1689. באותן איגרות הוא הציע את הרעיון כי בשביל הדת דרוש חופש הדת, ובשביל חופש הדת דרוש שלילת כוח אזרחי ממוסדות הדת ושלילת כוח דתי מהמוסדות האזרחיים, קרי המדינה, שפירושו כי נדרש שהמדינה תהיה ניטראלית, כלומר אדישה מבחינה דתית: "הדאגה לנפשות אינה יכולה להיות מעניינו של הממשל האזרחי, שהרי כל כוחו של זה צפון ביכולתו לאלץ, ואילו דת אמת... מבוססת על השכנוע הפנימי של הנפש..."
זהו רעיון ההפרדה ואף האדישות ההדדית בין מוסדות הדת לבין השררה. הוא הכה את העולם כחידוש מדהים. בישראל מקובלת הדעה כי להיות אדם מאמין שומר מצוות פירושו להתנגד לרעיון הזה. האמת היא כי המסורת היהודית, מסורת שאנחנו - הציונים החילוניים! - עשינו הכל כדי למחקה, עמדה על רעיון זה כמעט 2,000 שנים לפני לוק.
אז אני אומר, בואו נחזור למסורת.
ולמאור בני אומר: עשה כרצונך. לא בכל העניינים שבעולם, אבל בחלק גדול מהם, ובוודאי בכל מה שקשור לדתך, אורח חייך, השקפותיך, ערכיך, ונטיותיך. בכל העניינים האלה, לעולם אל תקבל תכתיבים מאיש, גם לא ממני. ואם יאמרו לך, "אבל אכפת לנו ממך", תשיב: "אל תעשו לי טובות".