הטלוויזיה מעלה מפעם לפעם שאלות אתיות מעניינות שקשורות בדרך כלל לזכויותיו של המצולם בה. שנים ארוכות עברו לפני שהגבילו את האפשרויות לצילום ילדים, למשל. ומה באשר למי שחוקית כבר אינו ילד? הציניקאנים יטענו שאין היום אדם שאינו יודע מה כוחה של הטלוויזיה, ומה המשמעות המיידית של החשיפה אליה. ובכל זאת – האם לטלויזיה מותר הכל, ובתנאי שהמצולם הוא מבוגר בגילו? או שאנו מנצלים את הטלוויזיה כאמצעי טכנולוגי מתקדם לגרסאות קרקס אנושי?
כל התהיות האלו עלו מהצפייה בשתי התוכניות הראשונות של "אמריקן איידול", העונה החדשה. בפועל, מתחלקת האיידולית לשתי תוכניות שונות מאוד, שנטען שיש ביניהן קשר. האחת – מופע כשרונות צעירים, שמתמקד בשירה. השניה, שקודמת למופע הכשרונות, היא מופע כשלונות אכזרי ומודע לעצמו שגובל בהתעללות ממש. אף אחד לא יכול לטעון באמת שהוא צופה בשלב האודישנים כדי להקדים ולראות מי הכשרונות העתידיים שילוהקו לסדרה. ברור שכולנו רואים זאת מהסיבה שאנחנו מהופנטים לתאונת דרכים בצד הכביש.
מופעים אנושיים מגוחכים היו קיימים משחר ההיסטוריה: נכים, מצורעים, גמדים, איש הפיל, האישה עם הזקן, ושאר עירובים של עיוותים אנושיים, כישורים דימוניים, ביזאר, גועל וסקס. כל אלו מכרו כרטיסים ממש במהירות בה אנו מזפזפים בטלוויזיה לראות מישהו עושה צחוק מעצמו. עם הזמן, פיתחנו מערכת מתוחכמת כדי להסתיר, גם אם לא להעלים את הפחד והשנאה: ממשלות חוקקו חוקים, בתי ספר חינכו ל"סובלנות וסבלנות". היום זה כבר לא קול לצחוק על שחורים, גמדים, נכים- אבל בטלוויזיה? תחת המעטה הדקיק מאוד של "מבוגר שמודע לכל ההשלכות"? שם מותרת כל התעללות והשפלה כמעט.
לתוכניות כ"אמריקן איידול" אתה מגיע דרך דלת אחת (ולנצח תנסה לצאת דרך הדלת הנעולה, כשסיימון מסנן בארסיות "הד-לת הש-נייה...") : אודישנים מצולמים בהם יש סיכוי שתהפוך לכוכב הבא או למושפל הבא. הסיכון הוא עליך. אם במקרה (ויש הרבה מקרים כאלו, גוד בלס אמריקה), אתה יצורון חסר מודעות עצמית שרוקד כאילו חושמלת, התברכת בפרצוף משונה וקול איום ונורא, אתה יכול לנפנף לחברים בבית – התקבלת. להיות הפריק שואו הטלוויזיוני הבא.
האם צריך להגן על האנשים הללו מעצמם? כמה שזה מרגיש מתנשא בכלל להעלות זאת על דל שפתיים... ובכל זאת, איפה נכנסת ועדת האתיקה והשמירה על זכויות הפרט. בזמן הצפייה, לא יכולתי שלא לחשוב על כך שזה רק עניין של זמן עד שאיזה מתמודד שנדחה באכזריות והושפל, יאבד את זה וינסה להתנקש באחד השופטים, לפוצץ את אולם האודישנים, או יירה בעצמו. רק עניין של זמן.
ככל שהריאליטי הופך להיות חלק בלתי נפרד מהתרבות המצולמת היומיומית שלנו, מתישהו נצטרך לתת את הדעת על המקומות בהם ישמרו על זכויות וכבוד האדם המצולם. עד אז, עדיף להצטרף ל"אמריקן איידול" ולשאר דומיה כשמתחילה התחרות האמיתית ולא מופע הקרקס הנודד בו אנחנו מוזמנים לנעוץ מקלות מחודדים ביצור שבכלוב.
*ואם כבר ריאליטי: "טעם האהבה" או בהסברו – מנסים למצוא לראפר פלייבר פלייב אהבה. "הרווק" פוגש את מועדון הפוסיקאט. רק רגע אחד לפני מיסוד הזנות.