סופר בייקס - מגזין לאופנועים : אחרי 20 שנה. לזכרם.
אחרי 20 שנה. לזכרם.
נמרוד בוקר, שכל מספר חברים בפרק זמן קצרצר. שילוב של הורות טריה, ואובססיה לראות האם כוחותינו שבו בשלום בכל שבת, הביאה אותו לבחון מחדש את היחס שלו לרכיבות על הקצה. מבחן אמצע הדרך למוח ולרגש לאחר 20 שנות רכיבה.
השנה ימלאו לי עשרים שנות רכיבה על אופנועים. עשרים שנה של רכיבה אם לצורך פרנסה, (שלוש שנים כשליח) ובעיקר וביתר שאת, לשם ההנאה.
בימים שאני יוצא לרכב והכל מתחבר לרכיבה מושלמת (מבחינתי) - ויש כאלו ימים, אני מקבל אנרגיות שמשאירות אותי שמח ימים ארוכים אחרי הרכיבה לתוך השבוע.
בכל אותן שנים לא היה לי ספק באשר לתחביב שבחרתי. צניחות שחוויתי בצבא ובאזרחות היו מרגשות, אבל לא מתגמלות כמו רכיבה. בטח לא צלילות ברחבי העולם, שלבסוף החלטתי שהן משעממות ופסקתי מהן לחלוטין. גם לא יום קרב טוב בתקופת האיגרוף התאילנדי, נתנה לי להרגיש כ"כ טוב כמו אחרי יום רכיבה.
"כמו שאני מסיים את השיחה, אישתי נתנה לי לראות פן אחר של הרכיבה שממש לא הייתי מודע לו. או שהדחקתי אותו היטב, כמו שרק אני יודע לעשות. "תאר לך שעכשיו אני יושבת פה ומאכילה את דנה, ועכשיו, הרגע, כמו שאנחנו יושבות פה ועוד לא הספקנו להתעורר דופקים לי בדלת ומודיעים לי שכבר לא תחזור הביתה. מה אני עושה עם זה?! מאיפה אני מביאה את הגופה שלך? איך אני עם הקטנה צריכה לארגן לך לוויה? ומצבה? מאיפה מביאים? ומודעות? ושבעה? איפה? אצל אמא שלך שלא ראית 9 שנים? ואח"כ? ילדה יתומה? זה מה שאתה רוצה בשבילה? שתהיה מהבחורות האילו שכל החיים שלהן הן מתוסבכות כי לא היה אבא בבית? אתה בכלל קולט מה אתה עושה כשאתה יוצא לרכב?" לא בעתיד הרחוק, עכשיו! עכשיו תיכנס לסרט!
לכן אולי לא הסתכלתי אחורה כדי לבדוק כמה הון שפכתי על התחביב, כמה כסף יכול היה להיות לי אלמלא שנות הרכיבה הללו שלכל רוכב ידועה עלותו האמיתית. גם לא המרפק המרוסקת והמוגבלת, לא הכתף הקצרה יותר מהשניה, ובטח לא הקרסול המעוך גרמו לי לעבור לתחביב פחות מרסק עצמות, ברידג' נניח. אבל בזמן האחרון הכיוון משתנה, הפקפוקים עולים ומתגברים, ולמעשה, אפילו ניסיתי באמת ובתמים לחדול מלעסוק בתחביב זה, לראשונה מזה עשרים שנה. וממש התכוונתי לכך.
ועדיין, קשה לי לשים את האצבע איפה הכל התחיל.
אולי זה קרה כשראיתי את אולג מוטל ללא רוח לצד הכביש?? אולג. עם אופנוע זהה לשלי ועם חיוך מקסים ואישיות ידידותית. מכונאי מוכשר מבית סטאר סייקל. הוא הצטרף אלינו לרכיבות כשהיינו שם, מודע ליכולתו ורוכב בקצב שהתאים לו ולא לאחרים.. לא ניסה להיות גיבור ולא הכניס את עצמו לדינאמיקות של "נתתי להוא בראש או עקפתי את הזה על כך וכך".
שבת אחת לפני ארבעה חודשים נפגשנו בבית ג'וברין ואולג הצטרף אלינו. אחרי כמה סשנים הבטן התחילה לקרקר ושמנו פעמינו ברכיבה "מנהלתית" לבר בהר. נהנינו מהישיבה שם. אולג ישב בראש השולחן נהנה מהדחקות והשטויות שהוחלפו שם.
אחרי זמן מה התארגנו רוב יושבי השולחן לרדת לבר גיורא.
כביש בר גיורא מתועב בעיני. פניות על פניות עיוורות ברדיוסים שנותנים לך לצלול פנימה במהירויות שבין 80 ל- 170-180 קמ"ש על הסליידר בלי שמץ של מושג מי או מה יבוא ממול. רכבתי שם לפני שנים עד שיום אחד הגיחו ממול שתי מכוניות שלא השאירו לנו מקום על הכביש. גורן רכב לפני ועם הכתף השמאלית שבר את המראה של הרכב העוקף. עצרנו בצד הדרך די אפורים ומעורערים. נשבענו לא "להתגרזן" על הכביש הזה יותר. גורן כבר מזמן חזר לרכב שם על אופנוע הרבה יותר חזק, חד וממוקד, אני עדיין מקיים את ההבטחה. כשאולג שאל אם אני מצטרף "למטה", עניתי שלא, אני נשאר פה, אני מפחד מהכביש הזה. "מפחד?! אתה? אתה צוחק עלי". "מת מפחד" עניתי.
כשהגענו אביעד ואני למטה העסק היה כבר די גמור. אולג שכב על הכביש והחובשים של מד"א עשו ככל יכולתם להחזיר לאולג את הדופק. ראיתי לא פעם החייאות, גם עשיתי אחת בעצמי, ולפי תנועת בית החזה שלו הבנתי שלא יהיה פה נס. כשהתחילו הרספרציות ארזתי את עצמי והתרחקתי משם. רכבתי על 120 כל הדרך כשבכביש מס' 1 האטה לידי ניידת והשוטרים בה סימנו לי לתת ווילי... הלוויה היתה מהיותר עצובות שראיתי. אולג היה מרחק של כמה חודשים מחתונה, יתום מאם ומפרנס את אביו העולה החדש בעצמו. (אולג נהרג ברכיבה מנהלתית כשג'יפ שבא בנתיב ממול סטה אל נתיב עפר משמאלו, וחסם את הדרך לאולג שהתנגש בו. ע"ש).
אביעד נכון לעכשיו לא רוצה אופנוע. סידרי העדיפויות שלו השתנו.
כמה חודשים לפני כן הצטרף אלינו לבית ג'וברין רוכב חדש ולא מוכר לנו. הוא הגיע על R1000 אדום, ורכב עם הילדים הגדולים ישר מההתחלה. בתחנת הדלק, כשהוריד את הקסדה התגלה בחור ג'ינג'י צעיר ומאד מאד סימפטי. את ההערות שהיו לנו על אופן הרכיבה שלו הוא קיבל (להפתעתי) בעניין וביקש לצאת איתו להדגמה בענייני תנוחת גוף ורכיבה חלקה. את נושא המהירות לא הצלחנו לתקן. הוא רכב מהר, מהר מאד אפילו, אבל לפחות הרגשנו שהוא קיבל קצת יותר כלים להישאר על המושב. שמו היה עידו, והתברר שהוא היה הבעלים של מוסך אופנועים בראשון לציון. גם אצלו כמו אצלנו, אופנועים היו עיניין אמוציונלי לחלוטין שמילא את כל עולמו, והוא אפילו מצא פרנסתו בו. לקח לנו זמן קצר מאד להתחבר איתו, ודי מהר הוא הפך לחלק מחבורת הרכיבה שלנו. כשהחורף הגיע, הפכנו את ביתו למקום המפגש השבועי שלנו. כמעט כל יום חמישי אצלו בבית, פיצות, בירות, ועוד כמה דברים טובים. עידו התגלה כחמד של בחור, עם גישה טבעית לאנשים ויכולת חיבור מצויינת. היה כייף להגיע אליו הביתה, לשבת ולדבר על אופנועים וגם על דברים אחרים. גם הגעה אליו למוסך באמצע היום בלי הודעה מראש היתה נענית בכוס קפה ויחס טוב. עידו החליף עם הזמן את האופנוע שלו ל R 1000 חדש יותר, אבל המהירות לא ירדה, למרות שהיו לו קשיי הסתגלות לאופנוע.
שבוע לפני שצפריר נהרג הצטרפתי לא. לרכיבה בכביש סדומרד. א., ששולט בכל מכמני הכביש שליטה מוחלטת, דיבר איתי לא פעם על להצטרף אליו לרכיבה שם. תמיד דחיתי אותו בטענות שונות, כולן נכונות לדידי. חם שם מדי. עד שאני מגיע לשם אין לי כבר כוח לרכב, שלא לדבר על לחזור. ומעל לכל, אני אף פעם לא מצליח ללמוד את הכביש הזה. אין מה לעשות, כדי להכיר את הכביש הזה היטב על מנת להגיע לרמת רכיבה בטוחה, אתה חייב "לשבת" שם שבת אחרי שבת במשך חודשים ארוכים. יש האומרים שלכביש הזה 127 פניות מכל הסוגים, אני לא ספרתי. חלקן נפתחות ליציאה במהירויות של מעל למאתיים עדיין על הסליידר, חלקן נסגרות עליך כמו עניבת חנק, מכריחות אותך לשנות קו או מהירות באמצע הפניה. חלק מהפניות חלקות, חלקן מלאות מהמורות, גורמות לך לסיים בלימה ולהיכנס לפניה לפני שהבולמים נרגעו והאופנוע "התיישב" על הכביש. לא בשבילי.
לבסוף, לאחר הפצרות מרובות, ביום שישי אחד החלטתי להיענות להזמנתו של א. ולהצטרף לרכיבה במקום.
החוויה היתה באמת מרגשת. שב מאחוריו, שים לב טוב מה הוא מסמן לך, ואתה לוקח את הכביש הרבה יותר מהר ממה שהיית מסוגל עד עכשיו, ללא בלימות היסטריות, ונקי ממצבים שגורמים לך לשחרר זיעה של פחד לתוך החליפה. זו באמת היתה אחת מחוויות הרכיבה היותר טובות שהיו לי בשנים האחרונות.
באותו יום שישי הכרתי את צפריר. צפריר היה מחבריו של א., וכמו א., גם הוא היה נוהג להגיע לסדומרד כשהאופנוע רתום לנגרר, בנהיגה ברכב. חשיבה ספורטיבית ובטוחה שאני מכיר מימי הרכיבה שלי בחו"ל. אתה גם מגיע די רענן למקום וגם נמנע מהסכנות שיש לכביש הציבורי להציע.
קבענו להיפגש שוב שבת אחרי כן, אבל לא הצלחתי להתעורר בזמן. כשהרמתי טלפון כדי לברר אם יש מצב להגיע, נודע לי שצפריר נהרג. ש. שרכב אחריו סיפר שהוא ניסה לתקן את הקו באמצע הפניה, דבר שהוביל לאובדן הקידמי ולפגיעה בבולדרים הפזורים מחוץ לפניה. הוא נהרג במקום, וכמו אולג, לא סבל. אח"כ נודע לי שהוא השאיר אחריו ארבעה ילדים. באותה רכיבה עידו קיבל את איתות האזהרה שלו. ביציאה מתחנת הדלק הוא לחץ קצת חזק מדי, הצמיג איבד אחיזה, וכשהאחיזה חזרה, עידו עף בהיי סייד לשוליים. קצת נזק לאופנוע ולאגו, לא יותר.
כמו שאני מסיים את השיחה, אישתי שישבה לידי והאזינה, תוך כדי האכלת הילדה, נתנה לי לראות פן אחר של הרכיבה שממש לא הייתי מודע לו. או שהדחקתי או היטב, כמו שרק אני יודע לעשות. "תאר לך שעכשיו אני יושבת פה ומאכילה את דנה, ועכשיו, הרגע, כמו שאנחנו יושבות פה ועוד לא הספקנו להתעורר דופקים לי בדלת ומודיעים לי שכבר לא תחזור הביתה. מה אני עושה עם זה?! לא בעתיד הרחוק, עכשיו! עכשיו תיכנס לסרט!
מה אני עושה?! מאיפה אני מביאה את הגופה שלך? איך אני עם הקטנה צריכה לארגן לך לוויה? ומצבה? מאיפה מביאים? ומודעות? ושבעה? איפה? אצל אמא שלך שלא ראית 9 שנים? ואח"כ? ילדה יתומה? זה מה שאתה רוצה בשבילה? שתהיה מהבחורות האילו שכל החיים שלהן הן מתוסבכות כי לא היה אבא בבית? אתה בכלל קולט מה אתה עושה כשאתה יוצא לרכב?"
ת'אמת? לא ממש.
אני זוכר שכשדנה נולדה לפני שנה שאלתי את עצמי איך ארכב מעכשיו. יש מישהי שממש צריכה אותי בבית. אם יקרה לי משהוא תמיד חשבתי, אשתי תתאושש, תאסוף את עצמה ותמשיך הלאה. אחרי כך וכך שנים אראה לה כזיכרון רחוק, מישהו שהיה ואיננו. בערך כמו אותם חברים שנהרגו לנו לפני עשרים ומשו שנים בכל השנתיים המסויטות ההן בלבנון. בהתחלה ההלם היה גדול, הלוויות המרגשות, הדיבורים באוהל, אבל היום? תכלס? נזכרים בהם לכמה רגעים בימי הזיכרון וממשיכים הלאה. לא כך המצב לילדיך. הם תמיד יחפשו אותך, ירצו לזכור אותך וללמוד עליך ובעצמם משמשים כאנדרטה שלך.
אבל כל המחשבות הללו התפוגגו להם באותה פעם הראשונה שרכבתי כאבא, במקום שבשחצנותנו אנחנו מגדירים כ"מגרש המשחקים" שלנו. האדרנלין והאגו העיפו ממני את כל המחשבות הללו, והמהירות לא ירדה לרגל שינוי הסטטוס לאבא. להיפך, היא רק גדלה. גם החלפת האופנוע לחזק יותר, ממוקד וחד יותר לא הקהתה את הקצה. אם חשבתי לי שמעבר לנפח ליטר יצריך ממני תקופת הסתגלות של כמה חודשים וימתן אותי לפחות לתקופה מסוימת. אז אחרי שניים שלושה "סשנים" בבית ג'וברין התברר לי שטעיתי. הכיף הגדול כל כך של לרכב מהר וחזק, לגבינו הוא הכיף האולטימטיבי. אבל באיזה מחיר?
התגובה הזו של האישה פגעה הפעם יותר חזק מכל התגובות המוכרות לכולכם, ששמעתם לא פעם מבני משפחותיכם, וחבריכם לאורך השנים. וכל אופנוען מכיר את ההטפות הללו.
הפעם זה היה שונה. השיחה הזו הציפה דברים רבים שלא רציתי להודות בהם ולא חשבתי עם עצמי עליהם. כל חברי לרכיבה הם אבות לילדים. רמי, רוני, ערן, דני, קובי, יקי, ולאחרונה גם יוסיג. (והרשימה מתארכת). מפרנסים באמצע החיים שהאופנוע משמש להם כהנאת חיים מיוחדת שמביאה רמות של אושר שלא קיימות ביום יום.
אבל כמה שנדחיק את זה העובדה היא שאנחנו עוסקים בתחביב שברגע אחד יכול להשאיר אותנו מפורקים בכסא גלגלים עם שיקום של חודשים ארוכים בבית חולים, או את ילדינו יתומים. תוצאות לא פשוטות ומחיר די גבוה למשהו שהוא בשורה התחתונה רק תחביב.
ואז עידו נהרג.
באותה שבת, העדפתי להישאר בבית. המוות של צפריר והשיחה עם האישה די הכהו את הצורך הבלתי מתפשר לצאת בכל שבת לרכיבה. ניסיתי ואני עדיין מנסה לתת יותר זמן איכות לילדה. בשעה עשר וחצי רמי מתקשר. איכשהו, ידעתי שאת השיחה הזו אני לא אשכח. ראבאק, עשר וחצי בבוקר, רמי על הקו? טוב זה לא יכול להיות.
"תה שומע? עידו התרסק לנו עכשיו. תתארגן ותגיע לביה"ח. הצלחנו לשכנע את האמבולנס לקחת אותו להדסה עין כרם ולא לברזילי. "
אספתי את דניאל, שותפו לעסק וחבר טוב שלו, ואת זוגתו של עידו לחיים. סיפרנו לה שעידו נפגע בתאונה, והוא בבית החולים, ונוסעים לבקר אותו ואולי להחזיר אותו הביתה. חדר הטראומה הוא חדר גדול. גדול מאד אפילו. עידו שכב במרכזו ללא הכרה, מחובר למכשירים ומוניטורים שונים. לרגע הייתי בטוח שנקלעתי לסצינה מסרט או מסיוט, אבל הפעם זה היה אמיתי, וכואב. מאד.
לפי הערכים שהופיעו על הצגים נכנסתי למצב רוח אופטימי. אבל כפי שהאחות שם אמרה לי כששאלתי אותה, עם התרופות הנכונות, ניתן להגיע לכל רמה של לחץ דם ודופק. השאלה היא מה קורה עם המוח שם היתה הפגיעה הקשה, וכרגע הוא לא מראה סימני חיים.
בינתיים התאספו כל החברים שמבלים יחד אצל עידו בימי חמישי בערב ורוכבים יחדיו. הרופאים נכנסו ויצאו מהחדר, מבהירים שהמצב לא סימפטי ודרשו במפגיע שההורים יגיעו. אחרי כמה שעות הוריו ואחיותיו הגיעו והרופאים הסבירו להם את חומרת המצב. דמיינתי לעצמי באותו רגע את משפחתי במקומם. מקבלים ידיעה מרה כזו. לא ממש הביא לי את החשק לחזור לרכב.
הרופאים החליטו לתת למוח 48 שעות לתת סימן. אם זה יקרה, הם אמרו, נעשה כל שביכולתנו להביאו למצב של צמח. אם לא, לא יהיה מנוס מניתוקו מהמכשירים.
איזה ידיעה זו לקבל כששתי האפשרויות לא טומנות בחובן שום תקווה?
אחה"צ יצאנו הביתה, רק כדי לשוב לשם בערב ע"פ בקשת הוריו. עידו שכב במיטה, ולמעט חבורה גדולה בצד ראשו הוא נראה שלם. נפרדנו ממנו לשלום.
יומיים אח"כ עידו נותק מהמכונות ואבריו נתרמו לשבעה אנשים שונים.
ניסינו לנחם, להיות עם משפחתו של עידו ברגעיה הקשים. הורים נפלאים יש לו, משפחה מלוכדת וחמה. הלוויה אומרת המון לא רק על המת אלא גם על משפחתו. ובלוויה של עידו היו מאות על מאות של אנשים שבאו להיות עם משפחתו. אבל ברור שהתא המשפחתי הזה לא יחזור למה שהוא היה לפני עשר בבוקר באותה שבת.
האירוע הזה, יותר מכל האחרים, שבר אצל רבים מאיתנו משהוא ביחס לאופנועים. רוב חברי לקבוצת הרכיבה רוכבים הרבה יותר מעשר שנים, חלקם מזוהים יותר עם רכיבה מאשר כל דבר אחר. אבל האירועים המתוארים פה בסמיכות זמנים כזו, בקרבה רגשית כזו, עימתו אותנו עם המחיר היקר מדי שלעיתים גובה התחביב הזה. והמחיר הגבוה יותר שמשלמות המשפחות. הם אפילו לא חטאו, בד"כ ניסו ומנסים להראות לנו את אותם הדברים שאנחנו קוברים בכזו יעילות כל שבת עם הכניסה לחליפת העור והקסדה.
האם אני יכול לתת למשפחתי לעבור את האודיסאה הזו? יכול להיות שאני כל כך אגואיסט שאני מונע ממשפחתי 3,000 ₪ כל חודש, שנים על שנים, גר בדירות שכורות ולא חולם על משכנתא, נסיעות לחו"ל (ולא, טורקיה זה לא חו"ל) ובסוף גם לא אהיה שם כשבתי תצטרך אותי??
אז כנראה שלמרבה הצער כן. העמדתי את האופנוע למכירה. חודש וחצי הוא שכב שם ללא מתעניינים. בזמן הזה ניסיתי ככל יכולתי לא לחשוב על אופנועים ורכיבה. רוב חברי מנסים גם הם למכור את האופנועים. חלקם, כמוני, ללא הצלחה. אחרי חודש וחצי, המחשבות גברו, חוסר השקט עלה. העצבנות הפכה ליותר תדירה, נדודי השינה תכפו. הוצאתי את האופנוע. חזרתי לרכב בשדות המוות. קצת יותר לאט אני מספר לעצמי.
כי אני, יכול לעבוד הכי טוב על עצמי. ולי, זה לא יקרה.
מצמרר, אין מילים, כתיבה מרגשת, כמעט וירדו דמעות. זה כל מה שרציתי לומר, חומר למחשבה. כל הכבוד.
חזק וישיר ופוגע בול במרכז הרך.
כי אני, יכול לעבוד הכי טוב על עצמי. ולי, זה לא יקרה. - בול פגיעה.
מרגש ,אך זו אמת וכל אחד יכול לקחת את זה לאיפה שהוא רוצה אך חשוב, לחשוב לפני !!שלא יתפוצץ לך בפנים!?
שיא הרגישות נשבר. כל הכבוד- הראית לכותב ש"הוא לא אופנוען". הבחור כותב את רגשותיו ואתה מנתח התנהגות. תתבייש. לכותב- תודה על הכתבה, למרות שהיה עדיף שלא היה צורך בה.
כתבה מרגשת ועמוקה... קלעת בול לנקודה הרגישה אצל כל אופנוען. נתת לי חומר למחשבה, או יותר נכון - לגרום לי להתעמק בהרגשות היו לי עד עכשיו בקטע של "לי זה לא יקרה"... פשוט מדהים !
פרט לשיתוף של התחושות והרגשות של המחלה והתוצאות שלה לא התחברתי למשפט המסכם "לי זה לא יקרה" היות ואני לוקח בחשבון שזה כן עלול לקרות... רכבו במהירות ובזהירת.
וכ"כ כואב כמה שזה נכון.
תעיף את הנבלה שלך כבר ותקנה CRF+עגלה ואפילו ישאר לך עודף לסט SM וכסף להדרכות וצמיגים לעונת מרוצים שלמה.
"חייה בשביל לרכב רכב בשביל לחיות"גם לי נהרגו חברים עם אופנוע [אחד מהם ממש מולי] החברה האלו חושבים את עצמם ולנטינו רוסי...ואחרי זה מורחים לי כתבה של בכי ..תתבגרו ותרכבו בזהירות חג שמח.
לא התאפקתי. על בסיס מה אתה קורה לעצמך "אופנוען"? על בסיס זה שיש לך אופנוע? אם כך, ה"חבר'ה" מתאימים יופ. על בסיס זה שאתה רוכב במהירות מותרת, משתמש בו ככלי תחבורה נטו (או שמא כלי הנאה נטו, מן כיף כזה, לרכב על אופנוע בזמן הפנוי), או על בסיס מה?
ולמה אתה חושב שרכיבה ספורטיבית מהווה פחות "אופנוענות" מכל מטרה אחרת שאתה תציג? הבאת סטיגמות, שכחת שסטיגמות יכולות להכות בחזרה. הנה לדוגמא - לא רכבת רכיבה ספורטיבית? אין לך מושג בשליטה על אופנוע, אז על בסיס מה אתה קורא לעצמך אופנוען?
יש אופנועים שונים - לכולם יש מטרה, וגם לאופנועי ספורט. דיון של רכיבה ספורטיבית בכביש ציבורי - קשה, יש מלא סיכונים וזה אף פעם לא כמו במסלול בכל מקרה, אבל מי אתה שתקבע מלמעלה, ועל בסיס מה? מי הפך אותך ליותר חכם\צדיק ואת ה"אופנוענות" שלך ל"יותר אופנוענית"?
גישה ילדותית ולא בוגרת, לא לראות כמה צדדים של בעיה. למי אתה מטיף על בגרות? ודווקא התנפלת לאחד האנשים שאם היה מסלול בארץ, לא היית רואה אותם בכבישים. מציע לך לשקול את ההצעה האחרונה שלך בעצמך. ומה זה ההגבלה של 255 תוים..
עכשיו בוא למרוצי הסופרמוטו או האנדורו - ימבה אדרנלין, ויופי של אקשן שיוציא ממך עוד טקסטים משובחים!
כואב כמה שהחיים שבריריים. ועם זאת...אי אפשר להפסיק לחיות. בכלל, להגיד "אני יכול לעבוד הכי טוב על עצמי" ניתן לומר על כל אספקט של החיים,לא?
צריך להיות אידיוט להמשיך לרכב רכיבה ספורטיבית על כביש ציבורי. שום דבר, גם לא חווית הרכיבה לא שווה את מה שאתה עלול להפסיד.
נמרוד בדר"כ מצחיק אותי בהודעות שלו בפורומים אבל הפעם הוא שוב גרם לי לחשוב אם כל זה היה שווה. אז במבט לאחור אני לא מתחרט על כלום. כלום. גרמתי להרבה חברים להסתכל שוב מה הם עושים בשבתות וחלק גם ירדו מאופנועים.
קיבלתי את "החיים" בחזרה בנס ואני רק בחצי דרך. וזה לא היה "מ." שעשה לי חוסם עורקים..לא שזה משנה. חבר הציל לי את החיים .
מדהים ונכון.... הגעתי בעצמי לאותה נקודת מפנה בחיים רק ש"הצלחתי" להפסיק לעבוד על עצמי !!! מקווה שגם אתה תצליח... וכל מי שטוען אחרת, פשוט משקר לעצמו וזהו !!!
חבל שכל מי שחי את התחביב הזה ובעיקר לרוכבי הספורט יש את אותו סיפור רק עם שמות שונים מקומות שונים. אחרי החבר האחרון שנהרג - עודד. הפסקתי, חיכיתי מספיק ומכרתי את האופנוע - מספיק, אני אוהב לחיות כמו שמישהו אמר כאן, ומתכנן להמשיך בתחביב החיים עוד הרבה שנים.
אם עד גיל 16 אתה משתולל על אופני BMX זה סביר, אם אחרי צבא אתה קונה אופנוע עם עודפי כח ומהירות עצומים וחושב שאתה רוכב "רכיבה ספורטיבית" זו אותה האינפנטיליות כמו לחגור אקדח מוכסף ולעשות פוזות מול המראה. ההבדל הוא שפוזה בכביש הופכת את אשתך לאלמנה.
איזו כתבה אדירה אחי,עכשיו אני מכיר קצת יותר את העולם שלך.מתגעגע,ארז,טורונטו.
לאחר 10 שנים, באותה צומת בדיוק,עשיתי את המעבר לליגת הקטנועים. זה לא בדיוק, אולי רק מעט דומה, אבל ללא ספק יכול לעזור בגמילה סופית מהתחביב המסוכן הזה. למזלי לא שכלתי חברים, מכוון שאלו התפקחו הרבה לפני, ומצאו להם תחביבים אחרים.