אני מציץ מעבר לפינה, לרגע נראה חלק מראשי, ואז מיד נעלם.
שנייה של שקט, ופתאום אני מופיע כולי במעבר ורץ בין הקירות.
כך, בניתור ריצה וקפיצה,דילוג ושמחה, אני מתקדם, ממשיך הלאה.
משני עברי קירות גבוהים ובהירים.
הקירות בצבעי שיש רכים. הם גם קרים למגע, וקשים, כשיש.
אבל אני לא מתעכב על הקירות, אני מתרכז בדרך, בלעבור אותה.
עצירה קלה, מביט סביב, ובקפיצה, ממשיך לרוץ.
אך, לו רק יכלתי לראות דרך הקירות.
אני שומע, שומע את זה. אני מקשיב, ונפשי נמשכת.
שירת חיי מתנגנת אי שם, וככל שאני מקשיב, כך היא מתחזקת.
נפשי יוצאת אליה, והיא קוראת לי "בא, בא לכאן, בא אלי"
ואני סובב מאתר לאתר, אי זה מקום מנוחתי?
וכשאני מביט למעלה, אל השמים הלבנים, הרכים, אני מאבד את עצמי לרגע.
לפעמים נראה שהם אטומים, לפעמים נדמה שהם מורים איזה שהוא כיוון.
אף אחד לא יושב על החומה, אין מי שיורה באצבע ויגיד "כן, הנה. לֵךְ - זו הדרך."
ואני מתבונן, מעריך, מאזין, מביט ומקשיב... ומחליט. ושוב קופץ, ושוב רץ.
ואני רק מאזין לה, לשירת הנשמה ומתגעגע.
ואני בדרך, וכשאעבור את כל הקירות גם אמצא אותה, גם אגיע.
יעקב שהם 6/9/2006 22:31:39 מתי...?
אם תרצו, כמה שזה נשמע מפתיע, שירת חיינו ממשיכה גם בלעדינו כחלק מהקוסמוס הרחב. צריך רק להצטרף אליה... בקפיצה.
התרגשתי מלקרוא את הקטע אני חושב שהוא טוב אבל עם זאת גם ניראה לי שהכותב לא כתב את הדברים כהוויתם אלא חלק כהוויתם וחלק כדברים שהם פשוט מקובלים על הרוב בחברה. גם שמהבחינה הזו כאילו לא היית סופר עד הסוף. אז חבל.
[ליצירה] אם תרצו, כמה שזה נשמע מפתיע, שירת חיינו ממשיכה גם בלעדינו כחלק מהקוסמוס הרחב. צריך רק להצטרף אליה... בקפיצה.
[ליצירה] התרגשתי מלקרוא את הקטע אני חושב שהוא טוב אבל עם זאת גם ניראה לי שהכותב לא כתב את הדברים כהוויתם אלא חלק כהוויתם וחלק כדברים שהם פשוט מקובלים על הרוב בחברה. גם שמהבחינה הזו כאילו לא היית סופר עד הסוף. אז חבל.
[ליצירה] ארורים ימ"ש תינוקות חיים ישלם ה' לרשע רע כרשעתו ויפרע מהרה משונאינו ומבקשי רעתנו "דם עבדיו יקום"
[ליצירה] איפה זה?
[ליצירה] יפה אהבתי את הזרימה, ואיך ששמרת על משקל. הזכיר קצת את ד"ר סוס. לא יודע למה.