היירוטים המוצלחים של רקטות "גראד" ששוגרו מרצועת עזה בימים האחרונים ייחשבו כשלב מכונן גם של מערכת "כיפת ברזל" וגם של התפתחות החשיבה הצבאית בישראל. זו הפעם הראשונה שמערך ההגנה האווירית הישראלי מצליח להתמודד עם אתגר הנשק תלול המסלול. מימוש הדוקטרינה של ההגנה האקטיבית לא בא לצה"ל בקלות. שנים ארוכות התנהל ויכוח עז במערכת הביטחון על עצם נחיצותה של מערכת כזו. בכירי צה"ל וחיל האוויר הסתייגו מכך, בראותם בה חריגה בלתי ראויה מהדגש ההתקפי המובהק. מלחמת לבנון השנייה וביטוייה העגומים הם שהובילו את שר הביטחון דאז, עמיר פרץ, להורות לפתח פתרונות טכנולוגיים שייתנו מענה לאיום תלול המסלול הקצר. שר הביטחון אהוד ברק תרם לכך מאוחר יותר את "תפיסת השכבות" של ההגנה האקטיבית (לטווח הארוך - "חץ". לטווח הבינוני - "שרביט קסמים". לטווח הקצר - "כיפת ברזל").
ההישג של המערכת החדשה הוא משמעותי. ראשית, הוא מבטא יכולות טכנולוגיות ישראליות מהמעלה הראשונה. חיל האוויר הוכיח שוב את כישוריו הארגוניים בקליטת המערכת והפיכתה למבצעית. השילוב המוכח בין המפתחים למבצעים הוא נכס יקר, שתהיה לו השפעה גם בהמשך, והוא יעודד את מכירת המערכת למדינות זרות. מעבר לכך, הצלחת המערכת מעניקה לישראל ולקברניטיה ממד איכותי חדש של יכולת תגובה לאתגרים של החמאס והחיזבאללה: אמנם אין המערכת עונה לכל התרחישים, ודאי בפרישה המצומצמת הנוכחית, אולם היא מצביעה על אפשרות חדשה, חיונית מאין כמותה, שתתווסף מעתה לארסנל הישראלי מול האיום. זה שנים יש הקוראים להוספת יכולת הגנתית ליכולות ההתקפיות הניכרות של צה"ל, שתתאים לאיום העכשווי. עתה יש בנמצא כלי המממש חזון ראוי זה.
להגנה האקטיבית בכלל, ול"כיפת ברזל" בפרט, יש גם משמעות פסיכולוגית חיונית לאוכלוסייה האזרחית המאוימת על ידי הנשק תלול המסלול. רצף של הצלחות יתרום לתחושת ביטחונו של הציבור, לחוסנו וליכולתו להתמודד עם הקושי.
אולם לשורת הישגים מרשימה זו יש גם מחיר גבוה. כיום פרושות בדרום הארץ שתי סוללות של "כיפת ברזל". כדי לייצר את המטרייה הנחוצה להגנה על ריכוזי אוכלוסייה ותשתיות לאומיות וצבאיות חיוניות, בתעדוף מאוזן ביניהם, יש צורך בכ-18 סוללות, ואולי יותר. עלות רכישתן והפעלתן גבוהה מאוד. חלק מהמימון, 205 מיליון דולר, אמור להגיע מארה"ב, על פי סיכומים עם הממשל. אולם סכום זה רחוק מהנדרש. לכן, כל עוד לא יוחלט על הקצאת מימון לרכישת הסוללות מתקציב הביטחון עצמו, תוך מתן עדיפות לתחום זה על חשבון אחרים, לא ניתן יהיה לממש את הפרישה הנדרשת בטווח הנראה לעין.
זהו שורש הבעיה. כגודל ההצלחה, כן ירבו הדרישות, בעיקר מההנהגה האזרחית המקומית. "כיפת ברזל" כבר מזמן הפכה לסוגיה פוליטית. מה גם ששר הביטחון טורח להאדיר את תרומתה, בהשוואה לאמירות מאופקות של בכירי הצבא. ממשלת ישראל תתקשה לעמוד בלחצים הצפויים, ותימצא נגררת להרחיב את ההשקעות במערכת, לאט מדי ואולי מאוחר מדי. מוטב היה לה להשקיע את הנדרש בהקדם ובתנופה.