זמן מה לאחר שפראנס לבה נישאה ליונתן (חיליק) נדב, בקיץ 84', הוא בישר לה שעליהם לעזוב את ירושלים לטובת הכרך התל-אביבי. למשמע הבשורה חישבה להתעלף. היא לא סבלה את תל אביב. בעיניה היתה העיר כעורה ומלוכלכת, שלא לדבר על החום הכבד והלחות שיוצקים על הפרצוף עיסה של זיעה ואבק. אבל בעלה הטרי מצא עבודה כמביא לדפוס בהוצאת שוקן בתל אביב, והיא השתכנעה לכאורה להיפרד מירושלים.
הזוג עבר לדירה קטנה ברחוב אדוארד כהן ואחר כך לשטנד, שם נולדו ילדיהם, מיכל, כיום בת 24, ומיכאל, 21. כסף למטפלת לא היה אז ומדי בוקר יצאה לבה נדב מהבית כאשר במנשאה מנמנם תינוק ובעגלה שדחפה בידה, יושבת פעוטה. בידה השנייה החזיקה מצלמת מינולטה פשוטה, עדשת 35 מ"מ, זמינה לכל מקרה.
השיטוט האגבי ברחובות העיר היה למסע שארך כ-20 שנה שבהן צילמה לבה נדב מבואות בתי מגורים תל-אביביים שהכניסה אליהם חופשית, כלומר ללא אינטרקום או שער, רובם ככולם יצירי שנות ה-30. הצילומים מוצגים בימים אלה בגלריה של מכללת הדסה בירושלים, מוסד שבו למדה לבה נדב, והחודש גם רואה אור אלבום המאגד את הצילומים, "שטח משותף" (הוצאת חרגול של עם עובד).
"תשבו רגע", פותח דן דאור את ההקדמה היפהפייה לספר בציווי בלתי שגרתי אך הולם להפליא. דאור - משורר, עורך, סינולוג ואיש רוח שהלך לעולמו בדצמבר 2009 - מזהה במבואות הבתים געגוע של הצלמת, ילידת פאריס, לביטויים של קדושה ומפנה את תשומת הלב למעין-מזבחות בשטח הכניסה לבניינים ברחוב הנביאים 18 וריינס 4. הוא שולח אותנו לעיון מחודש באותם "מקדשי מעט אלה" של תל אביב הישנה, שלא פעם אנו חולפים על פניהם ומקבלים אותם כמובנים מאליהם. "אז תשבו רגע", חוזר דאור ומפציר, וכעת משגר אותנו אל הכניסה לבניין ברחוב הנביאים 30 ולמבואה של בית הדירות ברחוב רות 4, או לחלופין לבלפור 26 ולפרישמן 80 - אותם "איים של כמיהה לקדושה" שגילתה עין העדשה בטריטוריה הטריוויאלית ביותר, לכאורה.
פראנס, זכור לך הרגע שבו התיידדת עם תל אביב שכה שנאת?
"הדבר הראשון שהכה אותי בעיר היה הבנייה המסוימת הזאת על עמודים. זה אלמנט ייחודי שלא מצאתי בשום מקום אחר בעולם, והאמיני לי שטיילתי לא מעט. זהו מין חלל של no man's land השייך בו זמנית גם לרחוב וגם לגינה. הבאוהאוס היה מאוד מובנה, עם כללים ברורים ונוקשים: איך ייפלו צללי המרפסות וכו'. ובזה היה משהו מאוד אנטי-דוגמטי. זה מצא חן בעיני משום שכשאני נתקלת בדוגמטיות, אני מיד נעמדת על הרגליים האחוריות.
"הצילומים הם ביטוי לחוסר הרצון שלי לומר משהו בר הגדרה; הם נותנים לצופים המון אפשרויות לטיול אחר בתוך החללים הללו. לעתים יש בצילומים דברים מופרכים. למשל, דקל באחת החצרות שהעלים שלו שמוטים. יש מדרגות אבל קיר מסתיר אותן, ועוד. אני מאוד אוהבת את תל אביב, אני הולכת המון ברגל וכל הזמן העיניים שלי לא מפסיקות לחפש ולהתבונן. לא פעם ולא פעמיים נכנסתי עם הראש בעמוד".
"במושגים תל-אביביים הם היו פה תמיד, לפחות בעיניו של תושב שאינו אדריכל או היסטוריון עירוני או ישיש בעל זיכרון מופלא, שכן אין בהם אפילו מידת ההיסטוריות הציבורית שיש למרפסות", כותב דאור על שטחי ההפקר הקטנים הללו שכה שבו את לבה של לבה נדב. אלו שעזרו להמיר את הרתיעה שלה מהעיר בסיפור אהבה. "גיליתי בעיר יופי הנסתר מן העין", היא מספרת. "כל כך הרבה דברים לא הגיוניים. יש אנרכיה בתל אביב ואני אוהבת אותה".
על מנת לתווך את אהבתה לתל אביב, בחרה לבה נדב שלא לצלם דמויות אנושיות אלא להנציח אובייקטים שיוכלו לספר סיפור של דייריהם: תיבות דואר, צמחייה, קומות העמודים שמנתקים את הבניין מהקרקע, גרמי המדרגות, הקירות הבוהקים וכל אותן חצרות השרויות במין אפלולית שבצילומיה זכו לגוני אפור. "כמו זוג אחרי שנים ארוכות בצוותא ותהפוכות חיים רבות, מאצילים מחזותם האורגנית לטיח המתקלף על פני עמודי הבטון החבוקים בסבך צינורות הביוב", כותב האדריכל נסים דוידוב, במאמר פרי עטו המופיע בספר.
התחושה המצטברת מהעלעול בספר היא שלבה נדב תפסה באופן מדויק את מיקומה של תל אביב בין מזרח למערב; את ניסיונה של העיר המזרח-תיכונית לבנות פנטזיה אדריכלית שצועקת: "אנחנו מערב". האם כך? שאלתי. "בעבודות הללו אני מדברת על מצבנו כאן כמעין מצב ביניים. אולי זה נשמע פלצני, אבל הרגשתי כאן סוג של תרבות ושל אור שהיו בפאריס. זו גם היתה דרכי להתפייס עם העיר".
"הצילומים רחוקים מלהיתפס לנוסטלגיה דקדנטית, ומצליחים להביע פואטיקה מאופקת של ההווה", מוסיף דוידוב ברשימתו. "מעגל החיים של הבניינים דומה למעגל החיים של דייריהם - התקופות ההרואיות של יפי הנעורים, מלאות המאבקים לעולם חדש ואמיץ, שהכל בו נחלק בין טוב ורע, בקו חד וברור כמו בין האור לצל, מתחלפות בכרס, בקמטים ובשיער מאפיר, וסובלנות שמוכנה לפשרות, וליאות לבנטינית שזה הזבובים, כמו העשבים השוטים, אינם מהווים עוד מטרד".
דווקא לבה נדב, שעשתה עם העיר חסד הפרוש על פני ספר שלם, מאוכזבת ממנה לאחרונה. "יש מקומות שצילמתי לפני כמה שנים ולא מכבר חזרתי אליהם וגיליתי ששיפצו, והכל נראה מסודר ויפה אבל בעצם משמים ומלוקק. אני אוהבת את הלכלוך כשהוא אומר משהו, והכי אני אוהבת את האנרגיות שיש בעיר הזאת: הכל פתוח, הכל בחוץ, הכל נושם. למרות הסירחון והלחות, יש אוויר לנשימה וכל הסגנונות מתערבבים. ייתכן שנהייתי ישראלית פרופר. מן הסתם, זה מה שקסם לי פה מלכתחילה - לבוא מפאריס, מתרבות מובנית ודוגמטית, למקום של חופש".
האם אפשר לראות בצילומים שלך עדות לכישלון האוטופיה שנקראה "העיר הלבנה" - הניסיון הכושל להביא לכאן את תרבות אירופה?
"כן, זאת היתה עיר ספוגה בתרבות עירונית, והיא נשארה כך עד היום, בדרכה. האוטופיה של העיר הלבנה נכשלה כי כל אוטופיה נועדה לכישלון בסופו של דבר, למזלנו. אבל נשארה ממנה עיר ייחודית שצמחה באופן עצמאי, שאינו כפוף לחוקים נוקשים. וזה סוד החן שבה. תל אביב אינה כעורה ואפורה", היא מרגישה לפתע צורך להגן עליה. "יש בה כיעור אבל גם יופי. הצביעה בגוונים אפורים במיוחד בצילומים שלי, היא הגזמה מכוונת שמבטאת הלך רוח אישי מאוד. היום, בדיעבד, זה גם סוג של מחאה נגד מה שנקרא בצרפתית ה'בלינג-בלינג' - הנוצץ, המבריק, המהיר, השטחי. מצד שני, לא מדובר בהתרפקות נוסטלגית על העבר אלא בהתבוננות מדוקדקת בהווה".
פראנס לבה נולדה בפאריס ב-56' לביאטריס, פסיכואנליטית במקצועה, ודומיניק, נצר לשושלת בנקאים. פראנס, הצעירה מבין שלושת ילדי המשפחה, היתה כבת שנה וחצי כשאביה נטש את הבית לטובת אשה אחרת. גם לאחר הגירושים ("אמא היתה פגועה ודי נוירוטית אבל גידלה אותנו למופת") אביה נשאר בתמונה, והיא שהתה אצלו בסופי שבוע ובחופשות. הוריה ייצגו בעיניה עולמות שונים. "אבי אהב אמנות קלאסית והיסטוריה, ומקצוע הבנקאות כלל לא התאים לו. אבל אביו, שהיה מנהל אחד הבנקים הגדולים בצרפת, כפה עליו להמשיך את השושלת. אמא לעומת זאת לקחה אותנו מגיל צעיר למוזיאונים ולאולמות הקונצרטים; בגיל 7 ראיתי את רודולף נורייב על הבמה. מצד אחד זה היה עולם ומלואו, ומצד אחר לראות בגיל 8 תופעה מוזיקלית כמו אופרה שלמה של וגנר, לא זכור לי כמציאה גדולה. מה גם שכבר אז נטיתי להשתעל וזה כמובן היה אסור".
לבה נדב למדה יסודי ותיכון בבתי ספר קתוליים. בכיתה א', היא נזכרת, חטפה מכות על קצות האצבעות כשלא התנהגה כראוי. בשנים מאוחרות יותר, המורות - נזירות בלבוש אזרחי - לא עשו שימוש בעונשים גופניים, "הן היו מתוחכמות יותר. אם חשבו שאני לא בסדר, הן היו אומרות בשקט מקפיא: 'מה קורה, האם אינך מרגישה טוב? אולי איבדת את האמונה שלך?' ושיחה כזו היתה מקפיצה אותי". ממרחק השנים היא אומרת שזה לא היה נורא כמו שזה נשמע, מה גם שהיא לא הכירה מסגרת חינוכית אחרת.
כילדה, התבגרה אל תוך המהפכה הכושלת של 68'. "הייתי כבת 12 כשהיא פרצה וראיתי את המפגינים ברחוב מתעמתים עם השוטרים. במשך חודש לא היה דלק, היו הפסקות חשמל רבות, וקראנו לאור נרות. זו היתה הרפתקה מלהיבה". ההרפתקה הולידה, מאוחר יותר, את המרידה הפרטית הקטנה שלה, "מרידה בסגנון פסיב-אגרסיב: חברתי לאנרכיסטים והתקרבתי לשמאל הפוליטי", אומרת לבה נדב. "אמי אמנם היתה בעלת נטיות ליברליות שמאליות אבל אבי היה ימני מושבע והיה לו קשה לקבל את זה". לבסוף סיימה תיכון בציונים בינוניים, למגינת לבם של הוריה, ובמיוחד של אביה שייעד אותה ללימודי משפטים, בדומה לאחותה הבכורה. אבל פראנס החליטה ללמוד מכל המקצועות בעולם דווקא עברית וערבית. לפחות עשתה זאת באוניברסיטת סורבון היוקרתית.
"הקשר הראשוני שלי עם ישראל נוצר בזכות ידיד טוב של אמא, פרופסור לרפואה, שלאחר שהתגרש מאשתו, היא עברה לחיות בישראל עם שני ילדיה. ערב מלחמת יום הכיפורים אחותי ביקרה אותם וחזרה לפאריס אוהדת שרופה של ישראל. ב-76' נסענו שתינו לשמש כמתנדבות בקיבוץ אדמית שבגליל - נסיעה שהיא דחפה אותי אליה, ושעשתה לי הרבה טוב. משהו כאן נגע בי. אולי השחרור מהאווירה הנוקשה שבה גדלתי. המיליה של הורי היה תובעני מאוד. מושגים כמו 'הצלחה', 'קריירה' או 'שאיפה לאינטלקטואליות' היו בעדיפות עליונה, והיה ברור מעבר לכל ספק שגם עלי לפסוע במסלול המקובל בבורגנות הצרפתית. כאן, לעומת זאת, הרגשתי שמסתכלים עלי כמו שאני, בלי ציפיות".
את התחושה הטובה שהוליד בה המפגש עם המזרח התיכון החליטה לתרגם כאמור ללימודי עברית וערבית. "הרגשתי שסוף-סוף אני רשאית להיות מה שאני. אמרתי לעצמי במין תמימות של תינוקת מהבחינה האידיאולוגית, שאלמד עברית וערבית, ויום אחד אהיה שגרירה בישראל. ולא זאת בלבד, אלא שגם אצליח להשכין פיוס ושלום במזרח התיכון".
בפאריס, המשיכה לבה נדב ללימודי תואר שני במסלול לשפות ותרבויות מזרחיות, כאשר במקביל אליהם, נרשמה לשיעורים בנושא המזרח התיכון. בזכותם נקרתה בפניה ההזדמנות לנסוע לשנת לימודים באוניברסיטה העברית בירושלים. לבה נדב קפצה עליה. "זו היתה שנה נהדרת. די מהר התעריתי בפוליטיקה המקומית, וצריך לזכור שבשנים ההן היה 'שמח' בקמפוס הירושלמי (הכוונה לתקריות האלימות הרבות בין יו"ר התאחדות הסטודנטים דאז, צחי הנגבי, וסגנו ישראל כ"ץ, לפעילי שמאל)". את התזה כתבה, בשובה לצרפת, על מפלגת ד"ש של יגאל ידין. "כל כך רציתי כבר לחזור ארצה", היא מספרת, "שלא טרחתי להשלים כמה חובות קטנים כדי לקבל את התעודה הרשמית. אמי מעולם לא גילתה שלא השלמתי את התואר".
היא שבה לירושלים ב-81' ונרשמה הפעם כסטודנטית מן המניין לחוג לאנגלית ולמדעי המדינה באוניברסיטה העברית. אז יכלה לקחת חלק באופן אורגני בפעילות הפוליטית בקמפוס, וגם פגשה את בן זוגה, יונתן (חיליק) נדב, ירושלמי מבית הכרם ורב סרן במיל' ביחידת האיסוף של חיל המודיעין. "כולם היו אז ציונים טובים כאלה, אבל הוא היה שמאלני", היא מעידה.
"פרקיס היווה ציון דרך עבורי. לפני כן לא בדיוק ידעתי מה ומי אני, צילמתי צילום ישיר מסורתי. פרקיס לימד אותי איך ליצור גוף עבודות מהצילומים שלי. באותו זמן כבר צילמתי בתי דירות בתל אביב אבל היה זה פרקיס שמיקד את הנושא של גוני השחור-לבן ואת האפרוריות. הטיעון שלו, שראוי להגיע לכמה שיותר גוונים אפורים, הדליק אותי".
כך החלה לצלם במינולטה 35 מ"מ הפשוטה שלה, בימים; וכשהילדים הלכו לישון, פיתחה והדפיסה את הנגטיבים בכוך קטן במטבח. ב-90' הציגה תערוכת יחיד ראשונה בגלריה בורוכוב - "מוריאנוול 1984-1990, תל אביב 1988-1990" (אצר: רועי קופר). התערוכה התבססה על עבודותיה המקומיות, לצד צילומים מבית סבא בכפר הצפון-צרפתי ("כפר יפהפה ששוכנת בו אחת הכנסיות העתיקות בצרפת, סבי רכש שם מנזר לפני מלחמת העולם השנייה ושיפץ אותו. לאחר שהוא מת התחלתי לצלם שם"). עודד ידעיה, מבקר האמנות דאז של עיתון "העיר", כתב על התערוכה: "בדרכה הלוך-חזור בין הכפר בצפון צרפת לבין תל אביב, הצליחה לבה נדב להוסיף מוטיב אחד שיש בו עניין. זהו המוטיב הדתי, המיתי, הפולחני. היא אוספת דימויים נוצריים כגון צלב, במה, קבר, ומערה אותם לתוך הטבע".
לבה נדב אומרת שהדבר החשוב ביותר מבחינתה, הוא שדרך הצילומים "יעבור חומר". "אני אוהבת את הטקסטורות ואת החושניות", היא אומרת ומוסיפה שחיבתה ל"חומר" עומדת בבסיס החלטתה להמשיך לצלם במצלמה אנלוגית עד היום.
ב-97' יצאה למסע ברחבי הארץ עם האמנית דרורה דומיני במטרה לצלם ולתעד כמאתיים אנדרטאות הפזורות מהגולן ועד אילת - לבחון את האופן שבו הן נטועות בנוף, כמו גם את ההשפעה שלהן על הסביבה. הפרויקט המשותף, שנמשך כארבע שנים, הניב לא רק עבודות צילום ותיעוד פרונטליות, אלא ביקש לעורר דיון שיחרוג מהן, על היבטים שונים בישראליות. למשל, על האסתטיקה של השכול, אם אפשר לקרוא לזה כך.
העבודות הוצגו בשנת 2000 בסדנאות האמנים בתל אביב. כונן אותן הניסיון לחמוק מהצילום ההרואי-ציוני המקובל. חילון האנדרטה (מלשון חילוניות) היה העיקרון שהוביל אותה ואת דומיני, אמרה לבה נדב בראיון ל"גלריה". ב-2002 ראה אור האלבום "כל מקום" ובו צילומי האנדרטאות לצד מאמרים (בין היתר, מאת מאיר ויגודר, חנן חבר ואבנר בן עמוס).
מבחינת לבה נדב, העיסוק באנדרטאות נשען על יסודות אוניברסליים. "אמנם בארץ הן לא חלק מהביוגרפיה שלי, אבל בצרפת סבי היה ראש הכפר, ואני זוכרת איך הוא בכה בטקס הזיכרון לחללי מלחמת העולם הראשונה. בנו הבכור נהרג במלחמה, וכשהסתכלתי ברשימת החללים, הבנתי שמחצית מהגברים בכפר לא חזרו מהמלחמה. העובדה שיש לי בן, והידיעה שיום אחד הוא יתגייס לצה"ל, גם היא השפיעה עלי. היו שנים שצילמתי את טקסי הזיכרון לחללי צה"ל בבית הספר שבו הוא למד. ואם לחזור לצלם האמריקאי פרקיס: כשהוא ראה את העבודות שלי, הוא אמר לי שאני צריכה לצלם הלוויות ובתי קברות. וזו לא אמירה מורבידית בכלל. המוות הוא בן לוויה שלי כל הזמן. עניין של אופי. ייתכן שיש בי משהו מלנכולי".
גם ב"שטח משותף" יש צילומים של חללים פנימיים בבניין שמזכירים כנסייה או מקום קדוש. זה מחזיר אותנו לדברים של דאור.
"הטיעון שהרוחניות קיימת בטבע אינו חדש. אבל גם בעולם החילוני המאוד טריוויאלי של בתים בתל אביב אני מחפשת אותה, ומוצאת. המזרקות בחצרות שאמורים היו להיות בהן מים וצמחייה הפכו למצבות זנוחות".
אילו תופעות התגלו בדיעבד בצילומים, כאלו שלא שמת לב אליהן בזמן אמת?
"שלחתי את הספר לאחותי בצרפת והיא העירה שיש המון צלבים בצילומי תל אביב. אז ברור שאני עוד קצת קתולית, לא מוחקים בבת אחת 25 שנה מחייך. זה חלק ממני ואני לא יכולה להתכחש לו".
"הצד האפל של הפומפייה" היה שמה של תערוכה שהציגה ב-2007, גם היא בבית האמנים בתל אביב. לבה נדב סרקה בסקאנר ביתי מזכרות מהבית של משפחתה בצרפת ומבית הוריו של בן זוגה. האובייקטים שאספה היו קשורים בילדותה בצרפת ולמקומה כאשה בישראל. "היא מתבוננת בחפצים האלה כשם שמתבוננים ברוחות רפאים המבליחות מזמן אחר, והופכת אותם לדימויים פרונטאליים ומאופקים", כתבה איילת השחר כהן במאמר הפותח את הקטלוג.
לבה נדב הציבה את החפצים על גבי הסורק והניחה עליהם קופסאות קרטון כדי לכלוא את האור. בין "קופסאות הקבורה" הללו, חברו להם יחד שמלת הטבלה, נעל עקב מסוגננת, תחרה מהמאה ה-18 של סבתה, גביע הקידוש של בעלה, צנצנת חמוצים של חמותה, פלטת שיניים וגם פומפייה ישראלית, לצד כיסוי של אתרוג וספוג כלים. "גם בתערוכה הזאת אני עסוקה בחיבור של כאן ושם".
דן דאור, ממייסדי הוצאת הספרים חרגול, היה מיוזמיו של האלבום שלך וכתב טקסט כה יפה. הוא גם היה חבר. מותו הפתאומי הכה את כולם.
"דאור עקב אחרי העבודה שלי כבר בשנות ה-90 והוא כתב את הטקסט המרגש שלו לספר לפני 15 שנה. הפעם הראשונה שראיתי את חיליק בוכה היתה בהלוויה שלו. דן היה אנטי-דוגמטי ואנטי-סנוב והוא יכול היה להתחבר עם כל נפש בעולם. היה לו ידע מטורף ובשביל חיליק, הוא היה מי שאפשר ללכת איתו ליומית ולראות סרט אקשן, לאכול חומוס ואחר כך לדבר על ספרות. הוא לא היה איש קל אבל הוא אהב את החיים. אני לא יודעת אם לדאור היה צורך באנשים כמו שמתוך סקרנות בסיסית הוא מצא משהו שיעניין אותו בכל אדם".
מה אבד עם מותו?