בעשור האחרון, לעתים קרובות יש לנוכדי לשמוע את אותו הביטוי. תגיד, "מי הבעלים של המידע, הוא הבעלים של העולם." סיסמה יפה מהספר על אינטליגנציה ואינטליגנציה. וזה מעניין - יותר ממידע מספיק, והחזקת העולם לא באה. הכסף אוכל טוב - תמורת תשלום הביפר, תמורת תשלום תקשורת סלולרית, על ההזדמנות לקבל הודעות טקסט על הנייד - לשלם, עבור האינטרנט לפרוש, עבור ספרים, מגזינים ועיתונים - מזלג החוצה. והעולם עדיין לא זמין ולא זמין. או שהסיסמא שגויה, או שספקי התוכן מזיעים וממלאים אותנו בסיפורים האלה - מה שאנחנו צריכים זה הכרחי ו"אני רוצה לדעת הכל "ולהיות מודעים לכך. כן, אנחנו מנסים! אנחנו משלמים כסף, קוראים על מה שעונים קנו סופיה לורן ומה מזג האוויר היום בפורטוגל. אנו לומדים דוחות פליליים וחוברות פרסום. אנחנו אוספים ספרים על המדפים, אנחנו מאחסנים כתבי עת ישנים. לתפור את העיתונים ולהניח כרטיסי ברכה על הקופסאות.
אנחנו יודעים יותר ויותר, אנו שואפיםלהרחיב את האופקים שלך ולהיות מלומד. יש לך מנוי על אלה שמונה עשר עלונים גדולים? איך ?! לא נרשמת? קראת את הספר הזה? ואת זה? ? "וגם בגיליון האחרון ...", "ואתמול בערוץ השישי ...", "על הראשון ..." חדשות, הודעות, דוחות על שינויים, תוכניות טלוויזיה ורדיו. תיאוריות חדשות, ספרים חדשים, רעיונות חדשים - הם מופיעים מוקדם יותר מאשר יש לך זמן ללמוד את הישנים (אתה אפילו לא יודע שהם כבר לא מעודכנת). אין לך שום דבר - ולעולם לא תהיה לך. הייעוד שלך - ערימה של פסולת מודפסת, טלוויזיה אלקטרונית, אשר אתה מנסה בקדחתנות לעכל - לשווא, הערה.
שמחה איומה לפני כמה שנים גרמה לעובדהרכישת הספרייה בכיס. היו שם כעשרת אלפים ספרים שבעלים מאושרים התכוונו לקרוא. ניסוי ראשוני: קח גיליון נייר והתחל לכתוב את כל הספרים שאתה קורא "מתוך כיסוי לכסות." ואם אתה כותב שלוש מאות - אתה יכול לשים אנדרטה. האדם בכל חייו, ככלל, קורא לא יותר משלוש מאות ספרים - זה הסטטיסטיקה. כל חיי! אני מודה לחלוטין שיש אנשים יחידים אשר ישתלטו על אלף ספרים או יותר. אבל יש אנשים מעטים כאלה. וברוב המכריע - אנו קוראים לא יותר משלוש מאות ספרים בכל ימינו, ומשתמשים במילון של שניים או שלושת אלפים מילים (מתוך מיליון). אז למה עשרת אלפים? למה כל הספרים האלה שעומדים על המדף ומחכים לזמן שלהם? כל הקבצים האלה שוכבים על הדיסק "רק במקרה"? האם אתה בטוח שאתה באמת צריך את זה?
אולי אתה חושב שאין בעיה בכך. בואו נסתכל על המצב הזה יותר מקרוב.
מה אנחנו צריכים כאשר יש הרבה מידע?
ראשית - לאחסן אותו. אתה צריך מדפי ספרים או שטח דיסק. ככל "אין בעיות", יותר מקום תצטרך.
שנית, קשה לאחסן מידע פשוט, הוא צריך להיות מאורגן, מובנה. ככל שיותר מידע, כך יידרש זמן רב יותר למיין ולארגן.
שלישית: ככל שהמידע יותר, כך קשה יותר למצוא בו את מה שאתה באמת צריך בשלב זה בזמן.
רביעית, חשוב במיוחד מידע צריך להיות מוגן.
לכל הפחות, יש מושג ברור על מה צריך יותר של שימור וטיפול, וכי - בפחות.
אלה דרישות ברור עם מעורר קנאהכל הזמן אתה לוקח את המשאבים שלך (מקום עבור ספרים, תיקיות עבור מסמכים, מקום פנוי על הכונן הקשיח), זמן ("מיון החוצה", מיון, דשדוש) ועבודה (למצוא, לגלוש, למיין). אבל זה לא הכל. כל מידע מכיל כמות מסוימת של נתונים עסקיים ותפעוליים שיש לאחסן, ללא קשר לערכם. לדוגמה, עטיפת הספר והכריכה הקשה אינם רלוונטיים אם הספר עצמו מדבר על תורת היחסות.
פתק אחד במגזין עבה גורם לך לשמוראת כל המגזין - או תצטרך לשנות את הדרך המהפכנית של אחסון ו systematizing (לגזור את הפרסומים הדרושים, להגיש תובנות). בספרייה תוכלו למצוא מדפים ענקיים עם קבצי כרטיס, אשר, למעשה, רק להודיע ​​לך איזה מידע זמין ולעזור למצוא אותו. קובץ עורך טקסט יכול להכיל רק שליש של הטקסט עצמו, וכל השאר - "תפור" לתוך זה מידע שירות, אשר ברוב המקרים אתה לא מוצא להשתמש או אפילו לא לנחש על קיומו. כתוצאה מכך - אתה צריך לנהל ביעילות לא רק את המידע הבסיסי, אלא גם את המידע השירות. זה גם רק צריך משאבים, זמן ומאמץ.
ככלל, רק את כמות המידע הנוכחית,המאוחסנים על המדפים שלך ואת הדיסקים בצורה של ספרים, מגזינים וקבצים הוא כזה שאתה לא יכול לתאר או להנפיק את זה. שליש המידע יהיה מיושן לפני שתביא אותו לקטלוג שלם פחות או יותר, מסד נתונים, קובץ או ארכיון. והחלק החמישי יהיה מיושן לפני שתכירו את זה, או שזה לא רלוונטי ברגע שאתה מקבל את זה. כל זה מעורר מחשבה אחת חתרנית מאוד: המידע צריך להיות מסונן בזמן הקשר שלך עם זה. ללא יוצא מן הכלל. וזה שאין לו ערך בנקודה זו בזמן או לתקופה המיידית (שיכול להשתנות בין שעה למספר שנים) נתון להשמדה מיידית. זה הרס! אני אומר את זה ערב ראש השנה, המאה החדשה ואת המילניום החדש. המידע המיידי בעתיד הוא לקבל רק את המידע שאתה צריך "כאן ועכשיו". ובאופן אכזרי להתמודד עם כל האחרים, הסיכויים של אשר מעורפלים או מתעכב בזמן.
אני משוכנע שעדיין יש לנו תופעה כזאת,כמו "היגיינה מידע" ו "מידע אקולוגיה". והשאלה כאן, כמובן, היא לא על דואר זבל (מכתבים מיותרים לפעמים אתה מקבל) ולא על עיתונים חינם שאתה זורק בתיבות דואר או מופצים ברחוב. במקרה זה, הכל פשוט, כי דואר זבל מיד הולך לאשפה. הקושי טמון בעובדה שיש מידע של שביעות רצון והשמנת מידע, אשר מעוררים שתי בעיות מקבילות. במקרה הראשון, היום אנשים רבים מתחילים להתעמק בשפע המידע המוצע להם.
נראה לי שזה מסביר את התופעההתקפות בלתי פוסקים על כל פרויקט מידע - רוויה כבר הגיעו, ועכשיו, "ואין לך בדיוק את אותו הדבר, אבל עם כפתורי פנינה?" אתה יודע, הדרך שסטלין עשה כשהוא היה שום תיאבון? הוא הלך לקולנוע וביקש לראות פרק של הסרט, שבו צ'רלי צ'פלין מבושל הנעל מרק :-) במקרה השני, האדם מאבד את היכולת כראוי "לעכל" את כל המידע "דייסה" (דייסה תרתי משמע) אשר הוא סופג בכמויות מיותרות לכל החיים. מוצר ומידע תזונתי, תוכן ויטמין השירות שלה, חיי מדף - כולנו עדיין מחכים. מחכה לנו כמומחים ואת הקרובים בתחום זה ילמד אותנו איך לרדת במשקל המידע ואיך לאכול.
כל המידע ללא יוצא מן הכלל, שבו אתהלבוא במגע, דורש הערכה מיידית - עד כמה רלוונטי ומשמעותי התוכן שלה בזמן נתון. אתה יכול גם לדעת כי "כאן ועכשיו" מידע זה אינו רלוונטי עבורך, אבל בעתיד הרחוק זה יהיה בלתי נמנע (!) להיות ביקוש. אם אתה רוצה דוגמה - לקחת את האנלוגיה עם המוצרים. אתה יודע בדיוק מתי מוצרים אלה יאכלו או לא יקנו אותם בכלל (אנחנו לא רואים מוצרים של אחסון לטווח ארוך - או שאתה קונה אותם מסיבות של הכלכלה, לא בפועל, או שאתה קונה את המוצרים האופייניים ביותר - סוכר, קפה - אשר תמיד צריך להיות בבית שלך). בהתאם - או מידע ייקלט על ידך מיד או בזמן ברור עבורך, או שזה לא יתקבל על ידך.
כאשר אתה קונה עוגה או מיץ - אתה עושה את זהעם הכוונה האיתנה לאכול את רכשה. אתה לא לרדוף אחר מטרות אחרות. כשמדובר במידע - זה שונה: אתה מצליח לקנות עוגה ולשכוח לאכול אותה במשך שישה חודשים, או אפילו את שארית חייך. בואו נבין דבר פשוט: לא את העוגה, לא את החלב, ולא את האוסף המלא של יצירותיו של ליאו טולסטוי, הן לא גירעון שצריך לקנות לשימוש עתידי או רק למקרה של "ולפתע יהיה צורך בכך". אתה תקבל את מה שאתה צריך מיד, ברגע שאתה באמת צריך את זה - רק טרי יותר ומעורר תיאבון.
ככל שאנו מבינים את המוצרים - יותרסביר לקנות משהו אכיל, מפונק, חמוץ, מעופש. בדרך כלל, אדם בקי זו, הערכת המוצר עבור מגוון רחב של קריטריונים - הצבע, הריח, הרכב, תאריך ייצור, חיי מדף, יצרן, משווק, וכן הלאה. אתה יכול למצוא מתאים עצמם קריטריוני מוצרי מידע - ולהיות די בטוח אֲכִילוּת והדברים הטובים שלהם. אם אתה קונה סרט מעניין, ספר מאכזב, יומנים משעממים, חדשות מעופשות - לחשוב על איך למצוא יותר מערכת קריטריונים מדויקים אכילים, אשר תאפשר לך להעריך בקלות את מה שאתה צריך ולא צריך.
ערך המידע נקבע על ידי הצורך או הרצון לקלוט אותו מיד. מידע אידיאלי הוא אחד שאתה מחפש בכל זמן נתון להשתמש בו בדרך זו או אחרת.
לא תמיד יש לנו הזדמנותלקרוא (ראה, להקשיב) מידע מיד ואנו דחיית היכרות עם זה מאוחר יותר. "מאוחר יותר" ניתן לקבוע בכל זמן סביר. עם זאת, כאן הכלל פשוט עובד היטב: אם אתה לא יכול להגיד בדיוק מתי בדיוק זה "אחרי" מגיע, אז אתה לא צריך מידע. זה עובד בכל המקרים, כאשר "ופתאום", "כל כבאי", "אולי", "הכל קורה בחיים", וכן הלאה.
אם המידע אין זמן חיים ולא יכוליטען - הוא נהרס מיד. כל קלטות וידאו עם תוכן מאוכזב נכנעים, השתנו, נמכרו או נמחקו. כל ההודעות עם תוכן: "זהו מבחן", "אני כאן", "זה היה נהדר", "אני מסכים", "אוקי", וכן הלאה - נמחקים מיד. ספרים לא מעניינים נזרקים או נכנעים לגרוטאות. הטלוויזיה כבויה או עוברת לערוץ מעניין יותר.
הנה היגיינה כזו. היום קיבלתי מבחן ב"מדע המדינה "- ובראש ובראשונה זרקתי את כל השטרות לפח. למה? ומכיוון שאף מדע פוליטי עבור הזמן שנותר אינו צפוי עוד. הפעם. החומר שהוכתב בהרצאות, לא מעניין אותי. זה שניים. בעתיד הקרוב לא תכננתי היכרות מעמיקה יותר עם מדע המדינה. זה שלושה. זה מספיק כדי לאחסן אשפה במקום שבו זה צריך להיות מאוחסן.