Share	הרב יעקב יוסף מאשים את השמאל במוסר מעוות בהתייחסו לספר "תורת המלך"
כתב: "הספר נועד להבהיר את עמדת ההלכה, בלחימה בקמים עלינו לכלותינו"
פורסם 12/11/2009 18:02 , הרב יעקב יוסף בעקבות פרסום הספר "תורת המלך", אותו חיבר הרב יצחק שפירא, ראש ישיבת 'עוד יוסף חי', העוסק בהלכות הנוגעות להריגת נכרים, התעוררה סערה תקשורתית, כאשר רבני המתנחלים עמדו על מוקד אנשי התקשורת, אותם היא צלבה באש צורבת. העליהום התקשורתי שנוצר, הביא את הרב יעקב יוסף, בנו של הראשל"צ הגר"ע יוסף שליט"א - שאף נתן את הסכמתו בכתב לספר, ושימש אף הוא ככתובת להתקפה מצד אנשי התקשורת - לכתוב מאמר נוקב שפורסם באתר האינטרנט nrg של 'מעריב'. במאמר הוא תוקף בחריפות את שיטת ההומאניות של אנשי השמאל לדורותיהם, אותה הוא מכנה "מוסריות מעוותת". מערכת koogle מביאה בזאת את המאמר במלואו. לא נגענו!
שיבת עם ישראל לארץ מולדתו לוותה לרוב בטרור ערבי רצחני שזמם לחסל פיזית את הישוב היהודי בארץ ישראל. נסיעת המופתי הירושלמי חאג' אמין אל חוסייני לפגוש את היטלר לצורך גיבוש דרכי פעולה לקראת השמדתם של יהודי ארץ ישראל רק הוכיחה מזימה זו. כמה שנים מאוחר יותר שיירת הל"ה נרצחה כולה על מזבח המוסריות המעוותת שהורתה להם לא להרוג ערבי זקן 'חף מפשע'. באותה תקופה סיפר לי דודי נעים עובדיה שהשתתף כחבר האצ"ל בכיבוש כפר המרצחים דיר יאסין: "כשבאנו לכבוש את הכפר יצאה אלינו אשה עם ידים מורמות ואנשי ההגנה שהשתתפו בפעולה הורו שלא לירות בה וכשהתקרב אליה מפקד הפעולה היא שלפה רובה וירתה למוות במפקד הפעולה". הסתבר ש"האשה" לא הייתה אלא מחבל מחופש שהבין שכוחותינו לא פוגעים בנשים וכך שילם בחור צעיר בחייו על מוסר מעוות. מיד אחרי הכרזת המדינה פלשו צבאות ערב יחד עם כנופיות מרצחים וזממו להשמיד את המדינה הצעירה כאשר לא קשה לנחש מה היה גורל היהודים אילו נצחו הערבים.. מספרית וצבאית לא היה למדינה הצעירה סיכוי לשרוד, אך בורא עולם נתן רבים ביד מעטים ומדינת ישראל הוקמה ב'גבולות אוושויץ' כפי שכינה אותן בצדק אבא אבן. כנופיות פדאיון חדרו כמעט מדי ערב למדינה הצעירה גנבו, בזזו, ורצחו. מדינות ערב סרבו לקבל את קיום המדינה היהודית והתאחדו כעבור 19 שנה להשמיד את מדינת ישראל. רדיו קהיר הלהיט את ההמונים הנבערים והצהיר בפירוש על סופם הקרב של היהודים. במדינה שררה אווירת נכאים, נחפרו קברים, קודשו בתי עלמין, והצפי היה למאה אלף הרוגים (!). למרות הנהגה מגומגמת ומבולבלת בראשות לוי אשכול ויצחק רבין סייע בורא עולם ובאורח נס הושמדו צבאות ערב על ידי חיילי צה"ל, ועם ישראל קיבל במתנה את רוב ארץ ישראל אליה ערג אלפיים שנה. שבנו אל הכותל ומערת המכפלה, אל קבר רחל ויוסף בנה. אל הר הזיתים המנותץ, ליהודה ולשומרון. מפתחות הר הבית נמסרו במעשה איוולת לוואקף על ידי משה דיין שלא צפה את ניצול המקום להסתה מתמדת נגד יהודים. זו הייתה הבעיטה הראשונה במתנת השמיים שהוענקה לעם ישראל אך לא האחרונה. כבר באותם ימים קמו אנשי שמאל קיצוניים והזויים ותבעו להשיב את השטחים לאוייבים כמובן תמורת פיסת נייר הקרוייה במחוזותנו "הסכם שלום". סכנה למדינה?! הצחקתם את ליבוביץ ואבינרי העיקר שלא יהיה כיבוש 'לא מוסרי'! עם גבור הטרור הערבי ובעיקר אחרי פרוץ האנתיפאדה הראשונה דאגו אנשי השמאל הקיצוני להטיף (בעיקר בתקשורת נחלת אבותיהם) כנגד המתיישבים כאילו הם אלו האשמים בפרעות. כל ניסיון של צה"ל לנצח את זורקי האבנים והבקתבי"ם נתקל בהלשנות ובצילומים, בבג"ץ ובבצלם. בתעמולת הבחירות של מפלגת העבודה נראתה מורה שטענה כי היא מתביישת לראות חיילים רצים אחרי ילדים במחנות פליטים... איפה המוסריות שאלה המורה.
עקב הפיצול הרב בימין ניצח יצחק רבין שהומר"ץ על ידי פרס, שריד, וביילין. רב המרצחים עראפת הובא לכאן עם 40,000 מחבלים חמושים כאשר הוסבר לעם בכלי התקשורת כי עראפת ומרצחי הפת"ח יילחמו בחמאס בלי בג"ץ ובלי בצלם. גם נאומו של עראפת במסגד ביוהנסבורג שהסכם אוסלו יופר וכי הוא מהווה שלב בדרך לחיסולה של מדינת ישראל, נענה על ידי יצחק רבין בשחצנות ישראלית טיפוסית "אז הוא אמר".. כשבני בגין ניסה לעורר דיון בנאום הסבירו דוברי השמאל כי 'הנאום נועד לצרכי פנים'.. משל היה עראפת ראש ממשלה ישראלי המבטיח הבטחה גרידא לצרכי בחירות. מפגיני הימין הוכו בברוטאליות וטענתם כי מוקמת מדינת טרור בליבה של מדינת ישראל נענתה בבוז. זמן מה לאחר הנסיגה מעזה בישר רבין לציבור כי 'אף קטיושה לא שוגרה מעזה' כפי שטענה תעמולת הימין...הרבנים הוצגו כהזויים ומטורפים- והשמאל התהדר בנוצות יונת השלום. ההסכמים לוו כמובן בערבויות והבטחות מצד ארה"ב ושאר העולם שערבו לכך שהרשות תהיה מפורזת מנשק ערבויות שבעת מבחן התגלו כחסרות משמעות. וכך צבא המרצחים כונה "משטרה" ומסירות הערים למחבלים כונו "פעימות". מכבסת מילים לכניעה לטרור והבאתו לפתח בתינו!
בדרך אוסלו המשיך גם בנימין נתניהו שמסר את חברון וחתם על הסכמי וואי. בראשית כהונתו פרצו מהומות מנהרת הכותל בהם נתקלנו שוב במוסר מעוות מבית מדרשו של דורון אלמוג אלוף פיקוד הדרום שסיפר לאב השכול משה קינן במהלך השבעה על בנו אביהו הי"ד: "במהלך המהומות התנפל על הכח שבפיקודי המון פלסטיני ובתוכו צלפים ופתאום אני רואה חייל לצידי שנופל ונהרג, ומיד אחר כך עוד אחד... ועוד אחד...". אלמוג אמר כי הדבר הכי קל היה לקחת רובה ולרסס את הפורעים אך לא עשיתי זאת וזו מוסריות!!! שוב נפלו חיילים בשם המוסר המעוות. נתניהו הפסיד, ואהוד ברק נבחר. הנסיעה שלו לוועידת קמפ דיוויד חשפה את פרצופו הרצחני של עראפת עת סרב להצעתו הנדיבה ופצח במרחץ דמים. כנופיות מרצחים ובראשם "שוטרים" פלסטינים התקיפו את מתחם קבר יוסף בשכם ופצעו קשות את לוחם צה"ל מדחת יוסף שהחל לאבד דם רב אך הרמטכ"ל שאול מופז הורה במפגן טמטום טיפוסי במסווה של מוסר מזוייף שלא לחלץ חייל מדמם מחשש שפעולת חילוץ עלולה להביא להרג פורעים... כשהחייל דימם למוות מופז שוחח עם ג'יבריל רג'וב שיעזור לחלץ את החייל... מדחת יוסף נהרג לחרפת מדינת ישראל מאיבוד דם. כמו אז גם היום מעדיף מופז דיבורים והסכמים עם מחבלים. ברק הודח, ושרון הומלך. "איפוק זה כח" הסביר שרון. רק כאשר עברו הערבים כל גבול בטבח שנערך בליל הסדר במלון 'פארק' נזכר שרון לתת לצה"ל לנצח. שטחי הרשות נכבשו במבצע "חומת מגן". בעיר ג'נין כיתרו חיילי צה"ל קבוצת מחבלים שהתבצרו בכמה מבנים והסתייעו בילדים פלסטינים שלחמו לצידם. חיל האויר יכל בקלות להשמיד את המתחם מהאוויר אך בנימין בן אליעזר הורה 'לטהר' את המבנים עם כוחות קרקע מה שהוביל למותם של 14 לוחמים שוב בשם המוסר המעוות, ומחשש לפגיעה ב'חפים מפשע'. 'טיהור מבנים' כמו גם פסיקות בג"ץ כנגד הריסת בתים ששימשו מחסה למחבלים , והאיסור על שימוש במגן חי וב'נוהל שכן' כל אלה הובילו למותם של עשרות חיילים על מזבח המוסר המזוייף.הגיע הזמן לומר בבירור: המוסר המזוייף הורג אותנו! הספר שחיבר הרב שפירא נועד להבהיר מהי עמדת ההלכה והמוסר היהודי בלחימה בקמים עלינו לכלותינו. אמנת החמאס הקוראת להשמדת העם היהודי ותמיכת הציבור הפלסטיני בבחירות בתנועה זו ובמצעה, מוכיחים כאלף עדים שרצונם של שכנינו בהשמדתנו השלטים "סכנת חיים" המוצבים בכניסות לשטחי הרשות אינם מזימה ציונית להכפשת הציבור הפלסטיני, עובדה: אף אחד מהם לא תבע דיבה את מדינת ישראל. יחד נעמוד כחומה בצורה ונחזק את ידם של חיילי ישראל ונעניק להם את התוקף המוסרי להשמיד את האוייב הקם עלינו לכלותנו בנחישות וללא שום רגישות. כפי שארה"ב נוהגת באפגניסטן ובעירק, וכמו שנהג חוסיין במלחמתו בפלסטינים, ובאותן שיטות בהן לחמו בנות הברית בגרמניה הנאצית. כן, אני יודע. גם בדרזן, הירושימה, ונגאסאקי היו ילדים חפים מפשע ובלתי מעורבים.
תורת המלך – חלק ראשון – דיני נפשות בין ישראל לעמים הוא ספר הלכתי מאת הרבנים יצחק שפירא ויוסף אליצור מישיבת עוד יוסף חי שביצהר, העוסק בעיקר בהלכות הקשורות להריגת גויים, בזמן שלום ובזמן מלחמה.
הספר פותח באיסור הריגת גוי, אולם בהמשכו הוא מפרט באילו סיטואציות מותר ולעתים אף רצוי להרוג גויים. בספר מובאות סברות שלפיהן מותר, בזמן מלחמה, להרוג גם ילדים גויים, למשל כאשר ברור "שהם יגדלו להזיק לנו".
בספר ישנם שישה פרקים המפרטים מתי מותר להרוג גוי: פרק א' - איסור הריגת גוי: הריגת גוי אסורה מהתורה, אך מקור האיסור אינו בפסוק "לֹא תִּרְצָח" (שמות כ,יב), העוסק ברציחת בן ישראל, אלא בפסוק "שֹׁפֵךְ דַּם הָאָדָם בָּאָדָם דָּמוֹ יִשָּׁפֵךְ" (בראשית ט,ו). פרק ב' - הריגת גוי שעובר על שבע מצוות בני נח: בפרק זה דנים המחברים באלו תנאים מותר להרוג גוי שעובר על אחת משבע מצוות בני נח. נאמר בפרק כי "כאשר אנו ניגשים לגוי שעובר על שבע מצוות והורגים אותו מתוך אכפתיות מקיום שבע המצוות, אין שום איסור בדבר", אולם מתירים את ההריגה רק באמצעות פסק דין. הם מביאים דעות שונות ללא הכרעה, אך הם כותבים שלכל הדעות אין להרוג גוי כאשר המעשה הוא "השחתה", כגון כאשר הגוי חוזר בתשובה או כאשר קיימת מערכת משפטית מתוקנת שאחראית על ענישתו. פרק ג' - מסירות נפש על רציחה בין בני נח: בפרק זה דנים המחברים בשאלה האם מותר לגוי להרוג גוי אחר (שאינו מאיים לפגוע בו) כדי להציל את חיי עצמו. מסקנתם היא שבמקרים מסוימים הדבר מותר לכל הדעות (למשל: כאשר רוצח מחזיק בן ערובה ויורה לעבר אנשים אחרים, מותר לירות ברוצח אף שגם בן הערובה עלול להיפגע), ובמקרים אחרים - ההיתר שנוי במחלוקת (למשל: כאשר אומרים לאדם הרוג את פלוני או שנהרוג אותך - נחלקו הדעות האם מותר למאוים להרוג כדי להינצל).
פרק ד' - נפש יהודי מול נפש הגוי - בפרק זה טוענים המחברים ש"בכל מקום שבו נוכחותו של גוי מסכנת חיי ישראל - מותר להורגו (גם אם מדובר בחסיד אומות העולם והוא לא אשם בכלל במצב שנוצר)". בהערה בסיום הפרק (עמוד קסט) מעירים המחברים ש"למעשה יש סברות לאסור את העניין מצד איבה שתגרום לפיקוח נפש".
פרק ה' - הריגת גויים במלחמה: במצב מלחמה מותר להרוג את לוחמי האויב, את המסייעים ללוחמים ואף את התומכים ומעודדים אותם, משום שכל אלה מוגדרים כרודפים. מותר, לתועלת הלחימה, לפגוע גם באזרחי האויב שהם חפים מפשע, כגון להפציץ מטרות צבאיות של צבא האויב, אף שאנשים חיים בסמוך למטרות אלה והם גם ייפגעו.
פרק ו' - פגיעה מכוונת בחפים מפשע: מותר לשלטון לכוף את בני עמו לצאת למלחמה ולסכן את חייהם, ואף להרוג את המסרבים להילחם או את הבורחים מן המערכה. קל וחומר שמותר להרוג את אזרחי האויב אם הדבר נצרך לתועלת המלחמה.
הרב יצחק גינזבורג, ראש ישיבת עוד יוסף חי. שהוציא לאחר טבח מערת המכפלה (1994) את החוברת "ברוך הגבר" שהצדיקה את המעשה מבחינה הלכתית.
הרב יעקב יוסף, ראש ישיבת חזון יעקב ושכונת גבעת משה בירושלים. הרב זלמן נחמיה גולדברג (הגרז"ן), מחשובי הפוסקים, לשעבר דיין בבית הדין הרבני הגדול. מאוחר יותר חזר בו הרב גולדברג מהסכמתו וטען כי הספר מכיל דברים ש"אינם נכונים מכח הדין וגם אין להם מקום בשכל האנושי".
הוצאת הספר לאור עוררה ביקורת של רבנים שונים אשר סברו שהספר אינו תואם את ההלכה. בין השאר התנגדו לספר הרב שלמה אבינר והרב זלמן נחמיה גולדברג (אשר, כאמור, חזר בו מהסכמתו לספר). רבנים אחרים, כגון הרב אליקים לבנון סירבו לגנות את הספר. הרב יואל קטן כתב שזהו "ספר תורני הלכתי קלאסי, שיש למדוד אותו במבחנים למדניים-הלכתיים... [ו]שלעתים יש הפרש בין ההלכה העקרונית-תאורטית - לבין ההלכה למעשה...". קבוצת ארגונים דתיים וחילוניים, התאגדו תחת הכותרת "ברית חושך לגרש"  על מנת ליצור מאבק ציבורי כנגד הספר וכותביו. הארגונים הגישו עתירה לבג"ץ בדרישה לעצור את הפצת הספר ולהעמיד את מחבריו לדין. בג"ץ דחה את העתירה על הסף באמרו שעל העותרים להמתין תחילה להחלטת היועץ המשפטי לממשלה. מעורבותם של ארגונים דתיים אורתודוקסיים בהגשת הבג"צ ובקריאה להעמדת הרבנים לדין עוררה ויכוח נוקב בחברה הדתית על גבולות השיח ההלכתי, והשאלה האם לגיטימי להעמיד פוסק שפסיקתו מנוגדת לחוקי המדינה לדין. בוויכוח היו גם רבנים שטענו כי אינם מסכימים עם הספר ועם עמדותיו - ועם זאת אינם מאמינים כי ראוי להעמיד לדין פוסק בשל פסיקות ההלכה שלו - וכי חוסר הסכמתם צריכה להשאר במסגרת הדיון ההלכתי. .
בתגובה לביקורת אמר הרב יצחק שפירא כי הספר מסכם את המקורות ההלכתיים בנושא ואין לו שום משמעות בתנאי שלום או כהוראה ליחידים.
ביולי 2010 נלקח הרב יצחק שפירא לחקירה בחשד להסתה. במקביל פשטה המשטרה על ישיבת "עוד יוסף חי" ביצהר והחרימה עותקים מהספר. רבנים רבים, בהם כאלו הנחשבים מתונים, גינו את מעצרו של הרב שפירא. האגודה לזכויות האזרח שיבחה את המשטרה על "שפתחה בחקירת מקרה חמור זה" אך גינתה את המעצר. הרב יצחק גינזבורג שזומן לחקירה בעקבות הסכמתו לספר הגיע לתחנת המשטרה כשהוא מלווה בעשרות מתלמידיו. בהמשך זומנו גם הרבנים דב ליאור ויעקב יוסף לחקירה, אולם הם הודיעו שעמדת הרבנים המסכימים הובהרה כבר בידי הרב גינזבורג ושאין בדעתם להגיע. בגילוי דעת שפרסמו כתבו: "תורתנו הקדושה אינה עומדת לחקירה. הניסיון למנוע מרבני ישראל להביע את דעתם, דעת תורה, על ידי הפחדות ואיומים – הינו מעשה חמור ביותר והוא לא יצלח". גם הרב הראשי לישראל, הרב יונה מצגר מתח ביקורת על הזמנת הרבנים לחקירה. הוא תמה על ההבדל בין רבנים לפרופסרים ושאל מדוע לא יינתן חופש ביטוי גם לרבנים.  הרב יעקב מדן גינה אף הוא את המעצרים, אך קרא לשרוף את הספר, מחשש שילמדו ממנו הלכה למעשה.
תורת המלך – חלק ראשון – דיני נפשות בין ישראל לעמים הוא ספר הלכתי בענייני מלכות ומלחמות, העוסק בעיקר בהלכות הקשורות להריגת גויים. הספר חובר על ידי הרב יצחק שפירא והרב יוסף אליצור מישיבת "עוד יוסף חי" שביצהר ויצא בהוצאת "המכון התורני שעל־יד ישיבת עוד יוסף חי". מאות עותקים של הספר הופצו במכירה מקוונת של ארגוני ימין ובאזכרה לרב תבנית:קישור בשנת 2009.
↑ "ועל כל פנים אנחנו למדים שיש סברא לפגוע בטף אם ברור שהם יגדלו להזיק לנו, ובמצב כזה הפגיעה תכוון דווקא אליהם (ולא רק תוך כדי פגיעה בגדולים כאשר גם הם ניזוקים)". הערה מ"ו: "ובאופן פשוט גם הם מרוויחים מזה כי אחרת יגדלו בצורה לא מתוקנת וממילא נצטרך להרגם (בדומה לבן סורר ומורה שנידון על שם סופו)... – הילדים הללו לא יהיו עם קיום, וסופם להיות בני מוות בעולם בו אין להם מקום; ולכן מוטב להרגם כבר עכשיו" (עמוד ר"ז).
↑ הרב יואל קטן, "התקבלו במערכת", המעיין, ישיבת שלעבים. כרך נ, גיליון ב, טבת תש"ע, עמ' 116. וחזר על דבריו בשנית - בתשרי תשע"א.
↑ אורי פולק, לשרוף את "תורת המלך", י"ט אלול תש"ע, באתר כיפה.