למדנו כמובן על השלטון היווני בארץ (השלטון הסלווקי) ועל ההתקוממות של היהודים כנגד הניסיון של היוונים לכפות את תרבותם הפגאנית על היהודים. המרד (167 לפני הספירה) כּונָה בספרי הלימוד "מרד החשמונאים", מרד כנגד גזירות אנטיוכוס, שניסה לעקור את המצוות היהודיות הבסיסיות, בכללן מצוות המִילה. משפחתו של מתתיהו הכהן חוללה את המרד ושחררה את ירושלים ובית המקדש. לאחר הניצחון (138 לפני הספירה) נערכה חנוכת המקדש, ומכאן נקבע חג החנוכה.
כשאנו מחפשׂים את מקומו של חג החנוכה במקורות היהודיים ההלכתיים, אנו מופתעים לגלות שבמִשְנה, שערך ר' יהודה הנשיא (נחתמה בשנת 220 לספירה) יש מסכת מיוחדת שעוסקת בפורים, אך אין מסכת שעוסקת בחנוכה. לעומת זה בתלמוד בבלי, יש אזכור לחג, אך זה נעשה תוך כדי מסכת שבת, שם יש דיון בנרות שבת, ותוך כדי הדיון עוסקים בנרות חנוכה...אז מתעוררים החכמים לשאול: "מאי חנוכה?" ובדיון על חג חנוכה עולה הסוגיה ההלכתית והדינים של החג. בדיון זה אין שום התייחסות לרקע ההיסטורי של החג ולגבורת החשמונאים שהצילו את עמם. הגבורה הפיזית שהייתה כה משמעותית במאבק מול היוונים נמחקה מן הזיכרון ההיסטורי, ויש התייחסות עתה בתלמוד הבבלי לנס פך השמן בלבד.
"כשנכנסו יוונים להיכל טימאו כל השמנים שבהיכל, וכשגברה יד בית חשמונאי וניצחום, בדקו ולא מצאו אלא פך אחד שהיה מונח בחותמו של כהן גדול שלא נטמא, ולא היה בו להדליק אלא יום אחד, ונעשה בו נס והדליקו ממנו שמונה ימים. לשנה אחרת קבעום שמונה ימים טובים."
ספרי המקבים שנכתבו בשעתם נשכחו עם הדורות, כי בתהליך הקנוניזציה של כתבי הקודש, לא נכלל ספר מקבים בתנ"ך, ולעומתו מגילת אסתר נכללה. הנוסח העברי של ספר מקבים לא שָׂרד, והיום כשאנו קוראים בספר מקבים, אנו עושים זאת בתיווך של ה"וולגטה" (תרגום המקרא ללטינית על ידי הירונימוס), והנוסח שיש בידינו כיום הוא תרגום עברי ולא הנוסח המקורי. בספר מקבים, להבדיל מהמקורות ההלכתיים שהזכרנו, אין זכר לנס פַּך השמן ויש תיאור נרחב של הניצחונות הצבאיים של החשמונאים על היוונים.
מי שהעלה על נס את הגבורה של החשמונאים- "המקבים" היו מייסדי התנועה הציונית. מקימיה של התנועה הלאומית היהודית בעת החדשה ראו בחשמונאים ובמאבקם ביוונים הַשראה למאבק הלאומי להָשיב את העם לארצו: הם היו דוגמא ומופת למלחמת שחרור לאומית.
אך יש לזכור, שהציונות קמה לחולל את שיבת ציון, מתוך קריאת תיגר כלפי היהדות המסורתית שציפתה דורות למשיחַ, ולא חוללה את השִיבה בעצמה. המדרש על "שלוש השבועות שהשביע הקדוש ברוך את ישראל" היה עִם הזמן מדרש שהפך להלכה ומנע עלייה המונית לארץ במשך הדורות. על פי המדרש השביע הקב"ה את ישראל שלא "יעלו בחומה", קרי: לא יעלו עלייה המונית, שמשמעותה "מרידה באומות" על פי מדרש זה, וגם מרידה באומות אסורה על העם עד בוא המשיח.
לא פלא על כן שכאשר כנסת ישראל צריכה הייתה לבחור את סמל המדינה החדשה, היא חזרה למנורה החשמונאית שטוהרה והוצבה בבית המקדש. מנורה זו היא המנורה שנלקחה על ידי טיטוס בעת חורבן בית המקדש (שנת 70 לספירה). זו המנורה המוטבעת בשער טיטוס, ואני זוכר את התרגשותי כשעמדתי מול שער טיטוס וצילמתי את השבויים היהודיים הנושאים את כלי המקדש לרומא, ובכללם את המנורה.
אחת הסיבות היא שהמאורעות עליהם אתה כותב הם בחלקם מיתולוגיים מאוחרים שייצרה הציונות החילונית בתחילת המאה ה20. יש להם בסיס היסטורי אבל הוא תואם רק חלקית את המיתולוגיה .