שי פרסיל, בת 36, גרה בירושלים.
אוכלת כמעט הכול. הייתי שמחה כבר לומר שאני צמחונית, אבל זה לא הולך לי בינתיים.
בשנים האחרונות אני עוסקת בעיקר בתיאטרון בובות וחפצים. מעניין אותי החיבור שבין גוף, תנועה וחומרים פלסטיים. כעת אני יוצרת בתיאטרון קליפה את המופע כאן גרים. זו הצגה בלי מילים המשלבת מחול, חומרים וחפצים ועוסקת בפירוק והרכבה של מבנים פיזיים וחברתיים. היא מציגה יחסים המתרחשים במרחב אירעי, שאותו אנו חולקים מבחירה ושלא מבחירה האחד עם השני. הצורך להגדיר מי אני, מה המקום שלי ובמה אני שונה מהאחר, יחד עם הצורך להיות חלק מקבוצה, לשתף ולחלוק.
כילדה אהבתי להכנס לתוך קופסאות; ההפרדה בין ה״בפנים וה״בחוץ״ נעשתה מאוד ברורה ואפשרה מקום מוגן ומנחם, משם ההשראה לעבודה. מופיעים איתי השחקנים־יוצרים תומיליו מינץ והודי בן־עמי, ועידית הרמן ליוותה אמנותית ויצרה תפאורה ותלבושות. הבכורה תוצג ב־21.3 בתיאטרון קליפה. לפני כן יוצגו טרום־בכורות ב־22.2, 29.2 וב־7.3.
לפני שנתיים יצרתי בתיאטרון הקרון את ההצגה הסנדוויץ׳ הרעב יחד עם האמן ג׳רמי רבון, ואנחנו מופיעים איתה ברחבי הארץ ובפסטיבלים בחו״ל. אחרי הפרויקט הזה אמשיך ליצור את ״בדדה״, עבודת סולו אינטימית בתיאטרון בובות למבוגרים, שגם בה אשלב תנועה, סאונד וחפצים.
כשהייתי בתיכון ארגנו לנו בבית הספר מפגש עם הסופר אתגר קרת. כשנגמרה ההרצאה נתתי לו סיפור שכתבתי ובמשך מספר שבועות חיכיתי לתשובה תוך תחושה שהנה אני עומדת לגעת בתהילה, וזו מעולם לא הגיעה. מאוד התאכזבתי.
אני חולמת ליצור מופע שמשלב בובות קטנות וריאליסטיות ועוסק ברגעי חיים של אנשים המצויים בשולי החברה. ישתלבו בו סיטואציות פשוטות ואנושיות וסוגים של טיפוסים שנוגעים לי ללב ושאני מרגישה צורך לתת להם ביטוי על במה, לתת פוקוס לדברים שלא מבחינים בהם ממבט ראשון.
חיפשתי להתעלות על צבעי הבגדים המונוכרומטים של החורף וקניתי סוודר וינטאג׳ עם פרחים בצבע בורדו בחנות יד־שניה ״אובססיה״ ברחוב גאולה. זו אחלה חנות שמביאה בעיקר בגדי יד־שניה מיפן. בא לי להתלבש שמח.