מצוקה קשה יש בבתי הקברות בגוש דן, ובימים אלה זו ממש משימה בלתי אפשרית למצוא חלקה, כאשר עשרות עיתונאים ב"מעריב" לא יודעים היכן לקבור את עצמם מרוב בושה.
העיתון, שהשליטה בו נרכשה על ידי איש העסקים נוחי דנקנר, משרת את אדוניו באופן מחפיר - וגם עיתונאים שהיה להם חוט שדרה איבדו אותו כליל. שתיקתם - כהודאה. ולא שאני לא מבין אותם. אני מכיר רבים מעיתונאי "מעריב". רובם הגונים, הבעיה היא שאומץ לב עיתונאי לא מעניק אשראי בסופרמרקט. בטח לא ברשת המרכולים של נוחי.
"מעריב" כשל בסיקור ועדת הריכוזיות שדנקנר עלול להיפגע מיישום מסקנותיה; עיתונאי "מעריב" הצניעו את השינויים הדרמטיים שמתחוללים בימים אלה בשוק הסלולר, כנראה כדי לא לפגוע בבוס (דנקנר הוא הבעלים של סלקום); ובשבועות האחרונים אותם עיתונאים מתבוננים במצפונם שנשחט בראש חוצות באמצעות "קמפיין" מכוער שמנהל העיתון נגד עו"ד אליעד שרגא, יו"ר התנועה לאיכות השלטון.
כאן מתחייב גילוי נאות: קיבלתי לפני כמה שנים את אות "אביר איכות השלטון" של התנועה. זה לא הפך אותי למעריץ עיוור של עו"ד שרגא. ייתכן שכשל, אולי טעה ואפילו התנהל באופן מביש - אבל מה שמנסה "מעריב" לעשות לאיש הוא דמוניזציה. לא פחות. הסיקור ברובו לא ענייני ובעיקר חסר פרופורציה ומעורר תהיות קשות. תנועה לאיכות השלטון היא יריב מר בעיני דנקנר, כי היא נאבקת בריכוזיות - וריכוזיות זה דנקנר. חד. חלק. פשוט.
בארגז הכלים של כל עורך עיתון יש מיני מכשירים. אחד החשובים שבהם הוא כפתור הווליום. סיפור ראוי יושמע ברעש גבוה, אחרים ברחש. הכל עניין של משקל ומידה. עורכי "מעריב" איבדו את השלט. עו"ד שרגא מככב בשבועות האחרונים בשערי העיתון, על עמודים שלמים, בדיווחים לגיטימיים אבל חסרי פרופורציה.
באחד מהם מדובר בסכסוך נדל"ן ששרגא מעורב בו ובאחר בתביעה משפטית שהוגשה נגדו, שעיקרה טענה שהתנה סיוע של התנועה לאיכות השלטון בשכירת שירותי משרד עורכי הדין הפרטי שלו. בית המשפט יכריע בסוגיות הללו. יש אלפי תביעות כאלה שעיתונאי "מעריב" לא טורחים כלל לפרסם, לעתים טענות מסוג זה רואות אור בעמודים נידחים ומוצגות לקוראים כמחלוקות בבית משפט - ולא - כמו במקרה של עו"ד שרגא - במשפט שדה.
משיחות עם עיתונאים ב"מעריב" אני שומע שחלקם לפחות סולד ממה שקורה בעיתון בימים אלה. אני מבין את החשש לצאת פומבי נגד מי שמאכיל אתכם - אבל השתיקה הרועמת הזו משמעותה אחת: אתם נותנים יד לכניעה עיתונאית. ממש כך. זה הרי בדיוק מה שאמרתם לי כשבעיתון מתחרה נעשו מעשים דומים.
לאיש מאתנו אין מונופול לא על האמת ולא על החוכמה. נשמת אפו של שוק דעות חופשי הוא ריבוי עמדות. אין לי בעיה עם קו מערכתי של עיתון זה או אחר. להפך, ואין לי קושי עם עיתונאי שחושב שריכוזיות טובה למשק, שהתחרות בשוק הסלולרי תוביל לקריסת הענף כולו, שדנקנר הוא איש מופלא ושהתנועה לאיכות השלטון היא-היא המושחתת. הבעיה היא לא עיתונאים עם אג'נדה, אלא עיתונאים רופסים, שמבטלים דעתם מפני זו של הבוס ורואים את העולם דרך עיניו של מי שמשלם להם משכורת - ועל הדרך קונה גם את נשמותיהם.