תחילתו של הליך זה בהגשת שיק לביצוע בהוצל"פ. מדובר בשיק שמשך הנתבע "לר' יצחק וינברג". השיק על סך 75,000 ₪. בגוף השיק נכתבה המילה "פקדון" והשיק משורטט.
מהעדויות עולה שהתאריך בשיק הושאר ריק ומולה מאוחר יותר על ידי מר וינברג.
מר וינברג הסב את השיק ומסר אותו לתובע אשר הגישו לביצוע בלשכת ההוצאה לפועל.
הנתבע הגיש התנגדות בה טען כי מדובר בשיק שנרשם עבור מר ויינברג בלבד. השיק ניתן כפיקדון ולא לפירעון. מר וינברג לא היה רשאי להסב את השיק ולסחר אותו שכן השיק לא ניתן "לפקודת" מר וינברג אלא "ל" ויינברג; עובדה זו בצירוף המילה פיקדון מלמדים שלא ניתן לסחר את השיק. הנתבע טען כי מטרת השיק היתה להבטיח החזר תרומה שנתן וינברג לעמותה מסויימת כאשר הוסכם בין העמותה לבין מר וינברג שאם ביום מן הימים תוכל העמותה להחזיר לי את התרומה היא תוחזר. מר וינברג ידע שמדובר בהחזר שאינו ודאי ואם תהיה אפשרות החזר היא תהיה רק בעוד שנים. לטענת הנתבע מר וינברג דרש את החזר כספי התרומה עוד לפני שהעמותה השיגה את מטרתה ובעקבות כך נחתם אותו הסכם שבמסגרתו התחייב להחזיר את השיקים שקיבל אך לא עשה כן. לטענת המבקש, התובע שהוא עו"ד שייצג את מר וינברג שנים רבות ידע שמדובר בשיק שאינו לגביה ואינו ניתן להסבה לכן גם הוא לא זכאי לגבות את השיק.
ההתנגדות התקבלה והתיק הועבר לטיפולי. ניתנו תצהירים של הצדדים ושל מר וינברג.
התובע טען כי מר וינברג חייב לו סכומי כסף גבוהים בגין כך שהתובע משמש כעורך דינו שנים רבות. סכום השיק מהווה פירעון של חלק מסכומי שכר הטרחה שמר וינברג חייב לו. במסגרת הייצוג של מר וינברג התובע היה מודע לכך שבין וינברג לנתבע התנהל מו"מ לצורך הלוואה שיתן וינברג לתובע. תחילה דובר על סכום של 150,000 $. התובע יעץ למר וינברג שלא לתת את ההלוואה אך בסופו של דבר נחתם בין הנתבע לבין מר וינברג הסכם על סכום נמוך מהסכום המקורי. לצורך הבטחת החזר ההלוואה נתן הנתבע לוינברג 2 שיקים שאחד מהם הוא השיק נשוא תיק זה. לאחר שהשיק חולל נשלחה התראה לנתבע ולאחר כ- 3 חודשים נפתח תיק ההוצל"פ. בחקירתו העיד התובע שהוא הכין טיוטה להסכם ההלוואה שבין וינברג לנתבע אך בסופו של דבר לא נעשה שימוש בהסכם אלא נכתב נייר בין וינברג לנתבע שבו צויין סכום ההלוואה ואופן ההחזר. התובע העיד כי השיק נמסר לו בסמוך לחודש מאי 2011. לדבריו הוא ראה את אותו נייר – הסכם לפני שקיבל את השיק ואף שמע מהנתבע עצמו שהוא עומד להחזיר לוינברג את ההלוואה, הדבר גם עולה ממייל שכתב לו הנתבע.
מר ויינברג העיד כי נתן לנתבע הלוואה למרות שהתובע כעורך דינו המליץ לו שלא לעשות כן. התובע העיד כי הנתבע נתן לו 2 שיקים שישמשו לכיסוי ההלוואה וכן חתם על מסמך בו אישר קבלת הכסף ואופן החזרתו. אחד השיקים הוסב לתובע, כחלק משכר טרחה שהוא חייב לתובע, הוא השיק נשוא תיק זה. לאחר שהשיק חולל הוא קיבל מכתב התראה מהתובע ולאחר זמן נפתח תיק הוצל"פ נגד הנתבע כמושך השיק ונגדו כמסב השיק. בחקירתו העיד מר וינברג כי הוא אינו זוכר אם קיבל מהנתבע סכומים נוספים מעבר לסכום של 25,000 ₪ שכתובים בהסכם שהוחזרו לו. התברר בחקירה כי מר וינברג הוסיף את התאריך על השיק. לדבריו, מדובר בתאריך שבו אמור לקבל את החזר ההלוואה.
הנתבע עצמו העיד שמדובר בתרומה שנתן מר וינברג לעמותה שמטרתה הגעה לכספים שנותרו בגרמניה ושהם של יהודים והצלתם. מר וינברג התרשם ממטרות העמותה והחליט לתרום לה כאשר סוכם כי אם העמותה תוכל הא תחזיר את כספי התרומה וכן רווחים. לדבריו, סוכם עם וינברג בעל פה שהשיק הוא לוינברג עצמו ושהוא לא יעביר אותו לצד ג' וכן סוכם כי תשלום יבוצע רק לכשיתאפשר, אם יתאפשר. לדבריו, הוא התחייב אישית להחזיר את הכספים לוינברג כיוון שהוא קיבל אותם אישית ואולם ההחזר הוא בהתאם ליכולת העמותה ולכשתהיה יכולת.
הצדדים סיכמו טענותיהם ולאחר עיון בהם באתי למסקנה שיש לקבל את התביעה.
אמנם, לאור הרישום על גבי השיק פיקדון נראה כי התובע אינו אוחז כשורה בשיק. עצם כתיבת המילה פיקדון מלמדת שפירעון השיק היא מותנה ולפיכך לא יכול היה התובע לקנות בו מעמד של אוחז כשורה. בנוסף לאמור, מתוך העדויות כולן עלה שהתובע מעורה היטב ביחסים שבין הנתבע לוינברג ולפיכך גם ידע שמדובר בשיק שניתן להבטחת החזר הלוואה וגם מטעם זה הוא לא אוחז כשורה בשיק.
חרף האמור נראה כי גם אילו השיק היה מוגש לגביה על ידי וינברג הוא היה זכאי לגבות את השיק לפיכך גם התובע זכאי לגבותו.
ראשית, העובדה שהשיק נרשם "לר' יצחק וינברג" ולא ל"פקודת" יצחק וינברג אין בה כדי לשלול את סחירות השיק. כל עוד אין הגבלה מפורשת על הסחירות ניתן לסחר שיק גם כאשר הוא רשום למישהו ספציפי הרישום "ל" משמעותו למי שרישום או לפקודתו. רק אם היה רשום שלמו "ל" "בלבד" היה הדבר מונע סחירות.
שנית, מתוך ההסכם שצורף לכתבי הטענות של הצדדים עולה כי הנתבע התחייב לשלם למר וינברג סכום של 10,000 $ מיידית ושאר הסכום "בהקדם". אמנם המילה בהקדם אינה חד משמעית ואולם משהתברר כי תיק ההוצל"פ נפתח כ- 3 חודשים לאחר אותו הסכם ניתן לאמר שהסכום לא שולם בהקדם. למעשה יתרת הסכום המלאה לא שולמה עד היום. אם הכוונה היתה כפי שטוען הנתבע שיתרת הסכום תוחזר כאשר מצב העמותה יאפשר זאת, יש להניח שהדבר היה נכתב במפורש בהסכם. הנתבע עצמו החתום על המסמך ואשר ערך אותו לא כתב כך משמע שיש להחזיר את יתרת הסכום תוך זמן קצר והדבר לא נעשה.
לאור האמור אין בעובדה שהשיק הועבר לתובע כדי להוות הפרה של אותו הסכם מה עוד שהנתבע העיד שכבר כאשר נחתם ההסכם היה ידוע שהשיק עבר לתובע. (עמוד 11 שורות 8 – 7). כל שהתחייב מר וינברג הוא לא לפעול בהוצל"פ בענין השיקים אם הסכום יוחזר "בהקדם" משלא הוחזר הסכום התמלא התנאי המאפשר שימוש בשיק ולפיכך גם אם וינברג היה מגיש את השיק לגביה הוא היה זכאי לגבותו.
התוצאה היא איפוא שהתביעה מתקבלת. התובע רשאי להמשיך בהליכי גביית השיק בלשכת ההוצל"פ בתיק הוצל"פ 03-23860-11-2 כאשר לסכום החוב יצורפו הוצאות הליך זה וכן שכ"ט עו"ד בסך 5,000 ₪.