כמה חשוב להעלות את הילדים למרכז החיים שלנו ולדאוג שהם יהיו בדרגה החשובה ביותר בראשנו.
הבה נתחיל בשאלה קלה: מה הדבר הכי חשוב, הכי רציני? איזה נושא הוא בעל ערך וכבד משקל הרבה יותר מהאחרים? איזו מטרה מוצבת בראש סולם העדיפויות?
זו שאלה קלה, כי כל אחד יודע מעצמו את התשובה: הילדים. הילדים שלנו, דור ההמשך, זה הנושא הכי חשוב, הכי בעל משמעות. כל אשר לאיש יתן בעד נפשו, ונפשו ונפש ילדיו - חד המה. אם משהו קורה חלילה לילד - באותו רגע כל סדר היום נדחק הצידה. אם יש לילד חגיגה - באותו רגע אנו מבטלים את הלו"ז המתוכנן, ומתייצבים לשמוח עמו.
זה פשוט, זו המציאות בכל בית בישראל. כל מי שיש לו ילדים, חי כך. בעצם, כל סדר היום של כולנו, מצוייד בכוכבית קטנה לצידו: 'בכפוף למצב הילדים'. כי אנחנו מבינים שהילדים הם הכי חשובים לנו, הם דור ההמשך שלנו, אלו הפירות שנשאיר אחרינו. לפיכך, כמה פשוט שנקדיש להם את הלב והנשמה, כמה פשוט שנציב אותם ראשונים במעלה!
פרשת מטות מספרת על פנייתם המעניינת של בני גד ובני ראובן, המבקשים להחליף את הנחלה המגיעה להם בארץ ישראל, בנחלה אחרת - בעבר הירדן, בשל היותה טובה יותר עבור הצאן. הם הסבירו כי יבנו ערי מקנה לצאנם, יסדרו היטב את נכסיהם, יבנו בתים לילדיהם, ויסייעו לעם ישראל בכניסתם לארץ ישראל.
הדברים מחייבים התבוננות: וכי בני גד ובני ראובן לא ראו את הילדים שלהם כראשונים במעלה? וכי לא הבינו מעצמם שהילדים הם הנושא החשוב ביותר? וכי לא היו מודעים לסדר העדיפויות הנכון שהילדים תחילה וראש לכל נושא אחר?
נוכל לשער שכן. הרי הורים, כל הורים, ובכל דור, רואים את הילדים שלהם כחשובים ביותר. אך עם זאת, כשהם באו לדבר 'ביזנס', כשרצו לבקש בקשה 'עסקית' בקשר לנחלתם בארץ המובטחת, העמידו את כבוד הילדים במקומו המונח, ודיברו על הנושא שעל הפרק - על העסקים, על המקנה.
וכאן מעמיד אותם משה רבינו על טעותם: הורות לילדים אינה 'תפקיד', אינה 'נושא לטיפול', אינה 'משהו שצריך לסדר אותו'. הדאגה לילדים היא המהות של ההורה, היא מרכז העצבים ותורף לבם של כל אב ואם. זה לא עוד משהו, זה העיקר. לא שייך לדבר על שום נושא בעולם, בלי שהילדים זוכים לחשיבות הראשונה. אין דרך לקבוע או לדבר על עסקים, בלי שהילדים הם חלק. אין מציאות שבגלל שאנו עוסקים בנושא אחר - הילדים יהפכו לנושא חשוב פחות.
הורה הוא לא מחנך, הוא הרבה יותר: הוא פשוט הורה. אב או אם. זה תפקיד שאין לו הגבלה של שעות, אין זמן בו לא מדברים עליו, מדחיקים אותו, מרוכזים במשהו אחר. 24 שעות ביממה, 365 יום בשנה, קודם כל אנחנו הורים, ואחר כך כל היתר!
הרה"ק רבי איתמר מנדבורנה זי"ע גילה, שמצוות חינוך הילדים נכתבה צמוד למצוות התפילין, כפי שאנו אומרים מדי יום בקריאת שמע: 'ושננתם לבניך...' ומיד אח"כ 'וקשרתם לאות על ידך...', כדי ללמדנו: כפי שלא ייתכן שאדם יניח תפילין וישכח - ולו לרגע קט - שהוא חבוש ומעוטר בתפילין, שכן נפסק שתפילין אסורים בהיסח הדעת, כך לא יתכן שהורה יסיח דעתו מתפקידו, לא ייתכן שישכח לרגע ממשרתו הרמה כהורה!
כמה כדאי לקחת את הדברים לתשומת ליבנו, לחדד את ההכרה בסולם העדיפויות הנכון, ולשדרג את האחריות שלנו על הילדים. הבה ננסה לבדוק היכן המקומות בהם אנו עלולים לשגות או להתבלבל, ונחדד גם בהם את הקביעה הפשוטה כל כך: הילדים במקום ראשון, קודמים לכל נושא אחר. לא נוכל לקבל החלטה בלי לשקול את השלכותיה על הילדים, תמיד נחשוב ונהרהר אם הילדים שלנו בטוחים מספיק, מוגנים כראוי, ומקבלים את מירב הכלים להצלחתם.
בתקופה זו יוצאים לחופשת הקיץ, ואחר כך תתחיל בעז"ה שנת לימודים חדשה. הורה מסור לא שוכח לרגע את מהות תפקידו: כשהוא מסדר את החופשה, הוא מוודא שתכניה הרוחניים מתאימים לנפשות הרכות של ילדיו, כשהוא עוזב את הבית - הוא מבטיח את שלומם הרוחני והגשמי של בניו ובנותיו, וגם כשישלח אותם לשנת הלימודים - לרגע לא יחשוב כי 'עשה וי' על המשימה ושלח אותם לטובי המחנכים, אלא ימשיך להיות מעורב, עוקב אחר צמיחתם וגדילתם!
כי להורות אין הגבלה, היא לא תפקיד שמוגדר בשעות ומשמרות. היא המהות, היא מרכז הנשמה שלנו. הבה נהיה הורים טובים ומסורים שילדיהם בראש מעייניהם, ונזכה לרוות מהם מלוא חופניים נחת!
אותו יהודי, שהיה תלמיד חכם, השיב על אתר: 'הלא כך כתוב במשנבה ברורה סימן מ"ז, להתפלל בשלושה מקומות על הילדים: בברכות התורה במילים 'ונהיה אנחנו וצאצאינו...', בברכת 'אהבה רבה', וגם בתפילת 'ובא לציון גואל', במילים 'למען לא ניגע לריק ולא נלד לבהלה."
כולנו חפצים ורוצים בהצלחת ילדינו, וכולנו מתפללים למענם. הבה ננצל כל הזדמנות שיש בתפילה, כדי להמשיך להתפלל, לפתוח את הלב בתחינה משתפכת, ולקרוע שערי שמים למען צאצאינו, שיהיו כולם יודעי שמך ולומדי תורתך!