1. בפנינו ערעור על החלטת בית הדין האזורי בירושלים מיום 10.10.2005 (השופטת הראשית רונית רוזנפלד ונציגי ציבור מר נוריאל ממליה ומר שמואל קליינר; עב 1946/04), אשר נעתר לבקשת המשיבה וקבע כי התיישנה בחלקה תביעה שהגיש המערער.
2. המערער עבד במשיבה (להלן: המפעל) מנובמבר 1983 ועד פברואר 1997. בחודשים מרץ-יוני 1997 שהה בחופשת מחלה ובסיומה - בתאריך 1.7.97, בהגיעו לגיל 65, פרש לגמלאות.
3. 3. ביום 15.4.04 הגיש המערער את התביעה, מושא ערעור זה, לבית הדין האזורי, במסגרתה תבע הפרשי שכר, דמי מחלה, פיצוי בגין אי הפרשות לקרן השתלמות, הפרשי פיצויי פיטורים, הפרשים בגין פדיון חופשה ופיצוי בגין אי הפרשות למבטחים. בחלקן של התביעות הכספיות מצוינת התקופה הרלבנטית לתביעה, בחלק אחר אין בכתב התביעה פירוט וציון של התקופה הרלבנטית (להלן גם: התביעה השנייה).
נוכח טענת המפעל בכתב ההגנה, כי חלק מעילות התביעה התיישנו, קבעה הרשמת חופית גרשון בהחלטתה מיום 12.4.05 שבתחילה "ידון נושא ההתיישנות ורק לאחר מכן, ובמידת הצורך, ידון התיק לגופו".
4. 4. קדמה לתביעה זו, תביעה שהגיש המערער נגד המפעל לבית הדין האזורי ביום 27.12.01 (עב 3176/01, להלן: התביעה הראשונה). בכתב ההגנה שהגיש לאותה תביעה לא העלה המפעל טענת התיישנות (להלן: כתב ההגנה הראשון).
במסגרת הדיון בתביעה הראשונה, ניתנו על ידי בית הדין מספר החלטות, שבאחרונה שבהן, מיום 30.4.03, החליטה הרשמת שטיין על מחיקת התביעה מאחר שהתובע לא פעל על פי החלטת בית הדין (החלטות קודמות - 9.12.02, 20.3.03).
" ...אין לראות בהליך הראשון, שנמחק בנסיבות כפי שתוארו, את ה'הזדמנות הראשונה', כמשמעו בחוק, במובן זה שאי העלאת טענת ההתיישנות באותה הזדמנות לא יהיה בה כדי לשלול מהנתבעת העלאת טענה זו בהליך הנוכחי.
עם החלטת המחיקה, מן הטעם שצוין, בוטל ההליך הראשון לחלוטין, על כל המשתמע מכך. אין הוא מהווה מעשה בית דין כלפי התובע. התובע רשאי לשוב ולהוסיף על תביעתו שנמחקה או לגרוע ממנה, לשנות מטענות כאלה או אחרות שלו, וכל זאת מבלי צורך לבקש רשות מבית הדין. זכות הגישה של התובע לערכאות פתוחה בהליך השני, כפי שהיתה בעת שפתח בהליך הראשון. אם כך הוא המצב, ככל שמדובר בתובע, ואף לאור הגישה המכירה בזכות הגישה לערכאות כזכות הראויה להגנה כזכות יסוד, אין למנוע אף מן הנתבעת את אותה הזכות, על ידי הצבת מכשול בפניה מפני העלאת טענות משפטיות שלא נטענו בהליך הקודם, לרבות טענת ההתיישנות.
ההליך הנוכחי הוא הליך חדש. הדין מאפשר לתובע גישה חוזרת לערכאות על אף שלא ניצל ולא מיצה את אותה הזכות בהזדמנות הקודמת שניתנה לו, וכל זאת מטעמים הקשורים בו עצמו. התובע לא השכיל לנצל את זכות הגישה לערכאות בהזדמנות הראשונה שניתנה לו. על כן לא יישמע בטענה כי אותה הזדמנות, אותה לא ניצל ולא מיצה, היתה ההזדמנות הראשונה עבור הנתבעת, שאם לא ניצלה אותה היא, פגה זכותה.
משכך, אנו סבורים כי אין באי העלאת טענת ההתיישנות בהליך שנמחק בנסיבות כפי שפורטו משום החמצת ה"הזדמנות הראשונה" להעלאת הטענה.
בית הדין יזדקק אפוא לטענת ההתיישנות המועלית בכתב ההגנה, בהיותה ההזדמנות הראשונה להעלאת הטענה בהליך זה [ההדגשות במקור - נ.א.]".
" בענייננו כאן נמחקה התביעה עקב מחדלי התובע וחוסר עניין שגילה בניהול ההליך הראשון. התובע לא שעה להחלטות בית הדין במשך מספר חודשים ולא עמד על תביעתו ועל זכויותיו. רק לאחר תקופת זמן, לאחר שלא פעל התובע על פי החלטות בית הדין ולא שעה להתראותיו כי התביעה תימחק ללא תגובה מצידו, החליט בית הדין למחוק את התביעה.
בדרך התנהלותו בתקופת ההליך הראשון גילה התובע דעתו שאין הוא עומד על זכויותיו. משכך, נמצא כי ההנמקה העומדת בבסיס פסק דינו של השופט לוין בעניין צור, לפיה התנהל הליך שבו התובע גילה דעתו שהוא עומד על זכויותיו, אינה רלבנטית לענייננו, ולא תוכל לבסס טענה בדבר תחולת סע' 15 לחוק ההתיישנות על תביעתו של התובע בתיק זה.