בחזון זה רואה זכריה מגילה עפה, אורכה 20 באמה ורוחבה 10 באמה .
המלאך הדובר בו מסביר לו מה היא: זאת האלה, היוצאת על פני כל הארץ: כי כל הגונב, מזה כמוה ניקה, וכל הנשבע, מזה כמוה ניקה. הוצאתיה, נאום ה' צ-באות, ובאה אל בית הגנב, ואל בית הנשבע בשמי לשקר; ולנה בתוך ביתו, וכילתו ואת עציו ואת אבניו.
המפרשים כבר שמו לב לכך שגודל המגילה זהה לגודל האולם שהיה לפני היכל ה' (מל"א ו 3): " המגילה יוצאת מפתחו של היכל " (ילקוט שמעוני תעא). מה המשמעות של זה? ומה המשמעות של שאר הפרטים שנזכרו בחזון?
משמעות הביטוי מזה כמוה היא - מזה שהוא כמוה בגודלו, כלומר - מבית המקדש.
משמעות הביטוי ניקה היא - ניכה (מלשון מכה) או ניקא (מלשון הקאה).
העונש הזה מתאים גם לעונש שנקבע בפקודת המלך דריוש למי שיפריע לבניין המקדש (עזרא ו 11): " יתנסח אע מן ביתיה, וזקיף יתמחי עלוהי; וביתיה נוולו יתעביד על דנה ".
אולם, לא ברור למה נזכר כאן דווקא " הנשבע בשמי לשקר ": האם אויבי יהודה נשבעו דווקא בשם ה'? וגם אם כן - מה הקשר בין שבועת שקר לבין הפרעה לבניין המקדש? ע"פ זכריה ח17 נראה ששבועת שקר היתה חטא נפוץ דווקא בקרב בני ישראל.
ייתכן שהשבועה נזכרה כאן אגב הגניבה, כי גניבה בדרך-כלל גוררת אחריה גם שבועת שקר של הגנב, כמו ב ויקרא יט11-12: " לֹא תִּגְנֹבוּ וְלֹא תְכַחֲשׁוּ וְלֹא תְשַׁקְּרוּ אִישׁ בַּעֲמִיתוֹ ולֹא תִשָּׁבְעוּ בִשְׁמִי לַשָּׁקֶר וְחִלַּלְתָּ אֶת שֵׁם אֱלֹהֶיךָ אֲנִי ה' "
שש הבקשות האחרונות הן חומריות (הצלה מרעב, הצלה מאויבים, חזרת השבויים לארץ-ישראל וכו') - והן כבר התגשמו בשלושת החזונות הראשונים (הצלה מרעב - ב חזון הראשון, הצלה מאויבים - ב חזון השני, חזרת השבויים לארץ-ישראל ב חזון השלישי, וכו').
הבקשה הראשונה היא שה' יפנה אל תפילת בני ישראל במקדש, יפקח את עיניו על המקדש ויסלח לבני ישראל: ופנית אל תפילת עבדך, ואל תחינתו -- ה' א-להיי: לשמוע אל הרינה ואל התפילה, אשר עבדך מתפלל לפניך היום. להיות עיניך פתוחות אל הבית הזה לילה ויום, אל המקום אשר אמרת 'יהיה שמי שם' -- לשמוע אל התפילה אשר יתפלל עבדך אל המקום הזה. ושמעת אל תחינת עבדך ועמך ישראל, אשר יתפללו אל המקום הזה; ואתה תשמע אל מקום שבתך, אל השמיים, ושמעת, וסלחת. הבקשה הזאת כבר התגשמה בחזון הרביעי ובחזון החמישי - שם הבטיח ה' שישגיח על המקדש ועל ישראל בשבע עיניים, וימוש את עוון הארץ ביום אחד.
הבקשה היחידה שעדיין לא התגשמה היא הבקשה השניה (מל"א ח 31): את אשר יחטא איש לריעהו, ונשא בו אלה להאלותו; ובא אלה לפני מזבחך בבית הזה. ואתה תשמע השמיים, ועשית ושפטת את עבדיך -- להרשיע רשע, לתת דרכו בראשו; ולהצדיק צדיק, לתת לו כצדקתו . משמעות הבקשה היא שה' יעשה משפט צדק בארץ.
אחת הברכות שהובטחו לעם ישראל לפני שנכנס לא"י היתה, ש ה' יקלל את החוטאים בסתר. הברכה הזאת התקיימה כאשר עם ישראל כולו היה ראוי לברכות, ובטלה כשעם ישראל כולו היה ראוי לקללות - כלומר בדור הגלות והחורבן. במצב כזה, דרך רשעים צלחה, שלו כל בוגדי בגד (ירמיהו יב 2), רשע מכתיר את הצדיק (חבקוק א 4), הצדיק אבד ואין איש שם על לב, ואנשי חסד נאספים באין מבין (ישעיהו נז 1). אבל בזמן של גאולה ותקומה הברכות חוזרות להתקיים, ה' שוכן בתוך בני ישראל, משגיח עליהם ודואג לעשות משפט צדק בכל העבירות שנעשות בסתר, בכל המקרים שבהם בית-המשפט האנושי לא מסוגל להכריע.
עד עכשיו, בזמן החורבן והגלות, כל הגונב - מזה כמוה ניקה , כלומר אנשים גנבו ויצאו נקיים מאלה כמו זו הכתובה על המגילה, וגם כל הנשבע - מזה כמוה ניקה .
אבל עכשיו המצב ישתנה - האלה תתקיים: הוצאתיה, נאום ה' צ-באות, ובאה אל בית הגנב, ואל בית הנשבע בשמי לשקר; ולנה בתוך ביתו, וכילתו ואת עציו ואת אבניו.
פירוש דומה מצאתי בדברי אברהם אהוביה: " בתחילה הוא אמר על האלה, שהיא יוצאת על פני כל הארץ, ואחרי כן הוא הדגיש: ובאה אל בית הגנב ואל בית הנשבע בשמי לשקר, ולנה בתוך ביתו, וכלתו. לומר לנו, שלא הארץ כולה תיענש על חטאי יחידים שבה כבעבר... מעתה לא יהיה עוד העונש קולקטיבי, כי אם איש בעוונו ימות... וכדי שלא נטעה לחשוב, שבית הגנב... מתכוון למשפחת החוטא... הוא הבהיר לנו בית מה הוא: וכלתו - ואת עציו ואת אבניו - ולא את בני הבית " ("ככל הכתוב", עמ' 200).
אבל מתקופת בית שני והלאה בוטל יצר הרע של עבודה-זרה, וגם יצר-הרע של גילוי עריות נחלש כך שאדם כבר לא מתאווה לשכב עם קרובותיו וגם לא עם בהמות. לעומת זאת, בימי בית שני היה יצר-רע של שקר ושל שבועת שקר, כמו שנראה מדברי זכריה בהמשך הספר (ח17): " זכר את חטא הגנבה והשבועה לשקר בלבד, להגיד שהקיבוץ המדיני בבית שני היה כולו נפסד, אין אמת ואין חסד ואין דעת אלהים בארץ " (אברבנאל).
ביטול יצר הרע מתואר בפירוט רב יותר ב חזון הבא.
פירושים נוספים על פסוק 3 - כל הגונב מזה כמוה ניקה.