בפניי בקשה לביטול איסור שימוש ברכב למשך 30 יום אשר הוטל ע"י קצין משטרה בתאריך 12/10/10. המבקשת הנה בעלת הרכב והנהג הנו בעלה. הרכב בו עסקינן הנו משאית.
עפ"י כתב האישום שהוגש כנגד הנהג, נהג במשאית ללא ביטוח תקף, למרות שהנו בלתי מורשה לנהיגה על סוג רכב זה ולמרות שרישיונו על רכב פרטי פקע שבע שנים קודם לכן. כמו כן, נהג במשאית כשהוא מסיע עמו 3 נוסעים כאשר מותר להסיע במשאית 2 נוסעים בלבד.
המבקשת לא טענה כנגד קיומן של ראיות לכאורה, אולם טענה כי היות שנהג המשאית העובד עבורה עזב, לא היתה ברירה לבעלה-הנהג אלא לנהוג במשאית אף שאין לו רישיון נהיגה מתאים.
המבקשת טענה כי המשאית משמשת לפרנסת משפחתה וביקשה כי אבטל את איסור השימוש בגין נסיבות ביצוע העבירה ובגין נסיבותיה האישיות כאמור.
המשיבה מתנגדת לבקשה, מפנה לקיומן של ראיות לכאורה וטוענת לחומרת העבירות ולמסוכנות הנשקפת מן הנהג עקב העבירה שביצע ועברו התעבורתי העשיר. עוד טענה כי המבקשת אינה עומדת בתנאי סעיף 57ב לפקודה, משום שלא עשתה כל שביכולתה כדי למנוע את העבירה.
סעיף 57ב(ב) לפקודת התעבורה מאפשר לבית המשפט לבטל את איסור השימוש המנהלי, אם הוכח כי הרכב נלקח מבעליו בלי ידיעתו ובלי הסכמתו ו/או שהנהג פעל בניגוד להוראות בעל הרכב ובעל הרכב עשה כל שביכולתו כדי למנוע את העבירה.
כמו כן, מסמיך סעיף 57ב(ג) לפקודה את בית המשפט לקצר או לבטל את תקופת איסור השימוש בנסיבות אחרות המצדיקות זאת, כשלעניין זה רשאי בית המשפט להביא בחשבון את הזיקה בין בעל הרכב לנהג.
מעיון בתיק החקירה עולה כי קיימות ראיות לכאורה להוכחת המיוחס לנהג עפ"י כתב האישום.
מדו"ח נסיבות המקרה עולה כי הנהג נהג במשאית בהיותו בלתי מורשה לנהיגה במשאית ואף רישיון הנהיגה שהיה לו על רכב פרטי איננו בתוקף משנת 2003. בזמן הנהיגה הסיע נוסע אחד מעל למותר ונהג ללא ביטוח בתוקף.
תגובת הנהג בתחתית הדו"ח מאשרת את העובדות שצוינו ע"י עורך הדו"ח: "אתה צודק לגבי הנוסעים וגם לגבי הרישיון. הייתי חייב לנסוע היום ובדרך כלל אני לא נוהג. היום הייתי חייב".
גם כיום לא טענה המבקשת כנגד הראיות לכאורה אלא כי נוצר אילוץ ולכן נהג בעלה ברכב.
המבקשת אינה מבקרת את בעלה על מעשיו ואף מגבה את התנהגותו וטוענת כי נהג בלית ברירה.
אינני מקבלת את טענתה של המבקשת כי מדובר באילוץ. קיימות חלופות אחרות בהן ניתן היה לעשות שימוש בנסיבות שהתהוו, שאינן כוללות עבירה על החוק.
המבקשת ידעה כי הנהג נוהג במשאית ללא רישיון ולא מנעה זאת אלא סברה כי כך היה עליו לנהוג בנסיבות. העובדה שהמבקשת רואה במעשי הנהג מעשים לגיטימיים, מבהירה כי לא עשתה כל שביכולתה כדי למנוע ביצוע העבירות החמורות בהן עסקינן.
אין חולק כי המבקשת ובעלה הנם בעלי המשאית ומשכך איני רואה רבותא בכך שהמבקשת היא החתומה על הבקשה והיא הבעלים הרשום. בפועל, השליטה ברכב נתונה לנהג ולמבקשת כאחד.
המשאית שייכת לעסק המשפחתי המשותף.
בנסיבות אלה, לאור הזיקה בין הנהג לבעלים הרשום – בעל ואשה - איני נדרשת לשאלה אם המבקשת נתנה הסכמתה לשימוש שעשה הנהג במשאית, אף שאין מחלוקת בעניין זה. המשאית משותפת ולכן על שני המחזיקים במשאית לוודא שלא יבוצעו בה עבירות. הנהג ביצע את העבירות במודע והמבקשת לא עשתה כל שביכולתה כדי למנוע ביצוע עבירות במשאית.
מסקנתי זו ביחס למבקשת מתחזקת נוכח עברו התעבורתי העשיר של הנהג. לנהג רישיון משנת 2001 ומאז צבר לחובתו 30 הרשעות קודמות בעבירות רבות של נהיגה ללא רישיון נהיגה, אי ציות להוראות שוטר, נהיגת רכב שניתן עליו איסור שימוש, רמזור אדום, דיבור בפלאפון בנהיגה ועוד. בנוסף, בעברו עבירה זהה של נהיגת רכב בהיותו בלתי מורשה לנהיגה ברכב מאותו סוג בו נהג. עברו של הנהג מעיד עליו כמי שחוקי התעבורה אינם נר לרגליו והוא חוזר ונוהג ללא רישיונות שוב ושוב ללא כל רתיעה, גם כשעונשי פסילה על תנאי תלויים ועומדים כנגדו ולמרות עונשי פסילה שהוטלו עליו בעבר.
חזקה על המבקשת, אשת הנהג, כי היא מכירה את עברו של בעלה בתחום התעבורה ולמרות זאת לא עשתה דבר כדי למנוע ביצוע העבירה בנסיבות שנוצרו ובפניי מזערה את חומרת העבירות וטענה לזכות בעלה.