לעומת מצרים ופרעה השליליים יש מצרים ופרעה של הקדושה: המצרים של הקדושה הם חיים דתיים מדודים והגיוניים, והפרעֹה של הקדושה הוא אורות רוחניים נעלים ופרועים. כשאנו משיגים את שניהם אנו נהיים בני חורין באמת.
מסופר על יהודי אחד, שאינו שומר תורה ומצוות ואינו מכיר את מנהגי ישראל, שנקלע יום אחד לבית כנסת. הוא האזין לתפילה ועיין קצת בסידור, אך דבר לא 'דיבר' אליו. לפתע, כשכבר עמד לצאת, הגיע לאוזניו קול שליח הציבור הקורא את ה"קדיש": "יתגדל ויתקדש שמֵה רבא, בעלמא די בְרא כרעותֵה וימליך מלכותֵה ויצמח פורקנֵה ויקרב משיחֵה…". מלים סתומות אלו ששטו בחלל החדר נשמעו לאותו אדם כמין כישוף מיסתורי, לחש קסם מעולם אחר, והן שהצליחו סוף-סוף לעורר בו התפעלות. בעקבות חוויה רוחנית זו החל היהודי להתקרב ליהדות עד ששב בתשובה שלמה.
אנשים רבים היום מתקרבים ליהדות כמו האדם בסיפור. כמוהו הם אינם יודעים דבר על עולם התורה, וכמוהו התעניינותם ניצתת בראשונה דוקא דרך מלים, ביטויים ודימויים בלתי-מובנים, בדרך כלל מתוך ספרות הקבלה (ובפרט ספר הזוהר, על הארמית רוויית המיסתורין שלו). בהמשך הדרך הם יושבים ללמוד אותם ומבינים את פשרם המילולי, ובכך הרגשת המיסתורין הראשונית אל מולם חולפת לה; אבל כמעט תמיד, חקוקה בזכרונם חוויה זו כרגע מכונן בחייהם, בו הם הרגישו לראשונה כי בתורה מסתתר פלא אלוקי הנשגב מבינתם.
נשאלת השאלה: האם אנשים אלו באמת עברו חוויה רוחנית נעלית, או שמא הם הלכו שולל אחר רושם חיצוני ושטחי?
אנשים רבים – ביניהם מאמינים רבים, המכנים עצמם "דתיים רציונליסטיים" – סבורים שחווית הפליאה מול הבלתי נודע ריקה מתוכן. מעלתנו כבני אדם, הם טוענים, טמונה בכך שאנו מסוגלים ללמוד ולהבין. אילו היה אותו אדם בסיפור לומד את תוכן הקדיש, כפי שוודאי עשה מאוחר יותר, היה רואה שכל אותן מלים בארמית אינן מיסתוריות או קסומות, אלא בעלות פשר המובן לכל בר-דעת. ההבנה השכלית היא החוויה הנעלית ביותר, לא ההתרגשות הילדותית מהבלתי-מובן.
אך לפי חכמת הקבלה, עמדה זו בטעות יסודה. אמת היא, כי לעולם אין להסתפק ברגש הפליאה מול הבלתי-נודע, אלא תמיד יש לשאוף ללימוד והבנה. אך מצד שני, רגש הפליאה הוא בעל ערך שלא יסולא בפז: הוא משמש תזכורת לכך שמעל מה שאנו יודעים מסתתרים אינסוף סודות שאיננו יודעים עדיין – שכן ה' ותורתו הם אינסופיים ולעולם לא ניתנים להשגה מלאה. רגש זה, לא זו בלבד שהוא חיוני, אלא שאבוי לנו אם אי פעם נפסיק לחוש אותו. עלינו לזכור אותו בכל עת.
רעיון זה מסתתר בפסוק בקהלת: "בכל עת יהיו בגדיך לבנים, ושמן על ראשך אל יחסר" (קהלת ט, ח). מה פירוש הדימוי של "שמן על ראשך אל יחסר"? לפי החסידות, לחם, יין ושמן (המוזכרים בתורה מספר פעמים כשלישיה אחת – "דגנך, תירושך ויצהרך") הינם סמלים של תורת הנגלה, תורת הקבלה ותורת החסידות, בהתאמה. זיהוי תורות הנגלה והנסתר עם לחם ויין מפורסמת וקלה להבנה: הנגלה שבתורה הוא כלחם המזין ובונה אותנו, ולאחר שמילאנו כרסנו בה, הנסתר שבתורה משמש כיין המבשם ומרומם אותנו (יין בגימטריה סוד, כנודע). כעת, מדוע מסמל השמן את תורת החסידות?
השמן אינו מרוֹמם כיין (אם כי יש בו מידת אצילות אחרת – הוא צף מעל המים), אלא מעלתו טמונה דוקא בכך שהוא מפעפע מטה, מעשיר ומרווה את המזון. השמן הצלול, החשאי והחרישי מסמל את הסודות הגבוהים ביותר, הנקראים "רזין דרזין", סודי הסודות. מהו הסוד המפתיע אפילו את תורת הסוד? שביכולתה להתאחד עם תורת הנגלה ועם החיים המעשיים. זוהי בדיוק תכליתה של תורת החסידות. מצד אחד סודותיה הם הגבוהים והדקים ביותר, אך מצד שני הם מפרים את עולם המעשה (בהלצה אפשר לומר ששמן החסידות מסוגל להחדיר את ה"סוד" לתוך ה"דוס": להוסיף ממד עומק לחיי ההלכה והמצוות).
מה אם כן פירוש הפסוק "ושמן על ראשך אל יחסר"? פסוק זה אומר שתמיד-תמיד אנו צריכים להסתובב עם הרגשת פליאה ומיסתורין מול סודי הסודות של התורה. גם אם למדנו כבר את פירוש מילות הקדיש, הרי שאנו מוכרחים למצוא חידות חדשות שיוצקו כשמן על ראשנו, על מנת להחיות מחדש את התחושה שישנן סודות הנשגבים מבינתנו. צריך לאכול את לחם הנגלה ולשתות את יין הנסתר – שני אלו מופנמים לתוכנו; אך העיקר והתכלית היא ללמוד, לכתחילה, סודות שהם "על ראשך", נעלים מהשכל ואינם נקלטים לגמרי. עם כמה שהדבר מרתיע רבים, הוא חיוני כדי להשלים את תיקון הקומה השלמה שלנו. כל אחד חייב לחוש טפטוף תמידי של רזי הרזים מעל ראשו.
האדמו"ר הראשון של חב"ד, רבי שניאור זלמן מלאדי – המכונה אדמו"ר הזקן או בעל ה"תניא" – טבע מונח מרכזי בחסידות, שגם הרבי מליובאוויטש האחרון הרבה לצטטו: מצרים דקדושה. מה היא מצרים דקדושה? את המלה מצרים מפרשים תמיד מלשון מיצרים – קשיים צרים ומגבילים החונקים את הנשמה ומונעים אותה מלהתגלות. סבלי העולם הזה, ובמובן מסוים גם תענוגות העולם הזה, כולם משמשים כמיצרים מהם אנו מבקשים להחלץ בחג הפסח, ובעצם בכל יום ויום (אדמו"ר הזקן אף הדגיש שלא רק "בכל דור ודור" חייב אדם לראות עצמו כאילו יצא ממצרים, אלא אף בכל יום ויום – שעל כן אנו מזכירים כל יום את יציאת מצרים בקריאת שמע).
המושג פרעה דקדושה מופיע לראשונה בספר הזוהר על פרשת ויגש (זוהר חלק א, רי ע"א) הזוהר מפרש את הביטוי "בית פרעה" כ"ביתא דאתפרעו ואתגליין מנֵיה כל נהורין וכל בּוּצינין" – הבית ממנו נפרעים ומתגלים כל האורות וכל הניצוצות. בגרסאתו הקדושה, בית פרעה אינו מוקד השעבוד הגדול ביותר, אלא מוקד החירות הגדולה ביותר, מקור הגילוי של כל האורות הרוחניים הגבוהים ביותר בבת אחת.
מיהו פרעה דקדושה? בראש ובראשונה אין זה אלא הקדוש-ברוך-הוא בעצמו, הנמצא מעל כל ההגדרות והגבולות. אך מעבר לכך, פרעה דקדושה הוא גם רובד הנמצא בתוך כל אחד מאתנו. זהו רובד שאינו מרגיש כבול בידי מיצרי העולם הזה, רובד המשתוקק וכוסף להתעלות מעל הגבולות המדודים של חייו ולחתור אל האין-סוף. אין הוא מסתפק במדרגת עבודת ה' הנוכחית שלו, אלא רוצה להתקדם ממנה; אין הוא מסתפק בלימוד על-פי טעם ודעת, אלא מבקש לחוש את ה"שמן על ראשך" שלמעלה מטעם ודעת. ללא טיפות אין-סוף אלו הנוקשות על חלונו, חייו אינם חיים.
והנה, המצרים דקליפה – משיכתנו לעניינים הצרים של העולם הזה – הם כמו הערלה הגסה אותה יש למול. כאן אין מה לפרוע בעדינות, כי הדבר רק יתן פתחון פה נוסף לפרעה – לשון פריעה – של הקליפה, שינצל כל הססנות מצדנו על מנת לשמר את שעבודנו אליו. אך במקרה של המצרים דקדושה המצב הפוך: זו מהווה את הערלה הדקה, אותה דוקא יש לפרוע בזהירות, פן נפגום בקדושה עצמה. כאן הפריעה חיובית משום שכאן אנו רוצים את פרעה – את פרעה דקדושה, שדוקא משחרר אותנו משעבוד.
חכמת הקבלה עושה כידוע שימוש במבנים שונים, באמצעותם ניתן לראות כי תופעות שונות בתורה ובעולם הן למעשה מקבילות זו לזו (אכן, הפועל ק-ב-ל מופיע בתורת משה רק במובן של להקביל, כאשר המשמעות של לקבל מופיעה רק בחלק ה"כתובים" המאוחר יותר). המבנה הראשי של הקַבלה הוא מערכת עשר הספירות, שהמבנה והיחסים המסועפים ביניהם מהווים לפי הקבלה את ה'שלד' של כל המבנים והתהליכים המורכבים בעולם.
על מנת להמחיש את רעיון קיומה של ספירת כתר בנפש, הדרך הטובה ביותר היא לקחת את המושג המפורסם שטבע פרויד, "תת-מודע", ולעשות וריאציה עליו. אם ישנו תת-מודע בנפש – רובד של מאווים וחרדות שאנו מדחיקים מתודעתנו כדי לא להתמודד אתו – הרי שעל אותו משקל אפשר לדבר על "על-מודע": רובד השורה כביכול 'מעל' המודעות, ושתכניו לא הודחקו, אלא פשוט טרם התוודענו אליהם. העל-מודע הוא מה שמכונה שורש הנשמה, שכמו שורש העץ אינו ניכר על פני השטח, אך מהווה את מקור ההשראה וההתפתחות שלנו.
חיוניות ההפלאה להתפתחותנו מומחשת בהתבוננות מילולית יפה. אם נתבונן בביטוי בו אנו מתארים את ה' בקריאת שמע, י-ה-ו-ה אחד, נשים לב כי משבע אותיותיו ניתן ליצור את צמד הביטויים היפה הוא חידה ו-היא חדוה. מה זה אומר? שככל שאנו חשים עד כמה ה' הוא חידה, עד כמה הוא רחוק בלתי נתפס, כך באופן פרדוקסלי נהיים אנחנו – כנסת ישראל, "היא" – יותר בחדוה, כלומר חווים יותר את נוכחותו בחיינו. מחול זוגי זה מהווה את מהות האמונה ב"ה' אחד".