ב- 1 בספטמבר 1939 התייצבו בתחנת הרכבת "וילסון" בפראג אם ובתה הצעירה, תושבות פראג, מצוידות בשידה גדולה, ובה בגדים, כריות, שמיכת פוך ומעיל חורף עם פרווה. רות שטקלמכר (לימים פדרמן) , הילדה בת ה- 13, עמדה להישלח לאנגליה במסגרת ה"קינדר טרנספורט"- משלוחי ההצלה של ילדים יהודים מפראג לבריטניה, שארגן פקיד בנק בריטי אלמוני בשם ניקולאס וינטון, על דעת עצמו, בעזרת כמה ידידים באנגליה. 669 ילדים הצליח וינטון להציל בדרך זו- ילדים שרובם לא ראו עוד את הוריהם. זו היתה אמורה להיות הרכבת האחרונה, ובה 250 ילדים שעמדו להיפרד מהוריהם "זמנית" ולהיקלט במשפחות אומנות באנגליה- אך הרכבת לא יצאה מעולם לדרך. יומיים לפני כן פלשו הגרמנים לפולין, ומאות הילדים שהיו אמורים להימלט מזרועות הנאצים נשארו בצ'כיה, רובם נספו לאחר מכן.
"אני לא הבנתי מה קורה, רק שמחתי באותו יום לחזור הביתה עם אמא", מספרת רות פדרמן. אולם אמה התאכזבה- על אף הקושי שבפרידה רצתה לשלוח את בתה הצעירה לאנגליה- שם, כך קיוותה, תינצל, תקבל חינוך טוב ותפתח את כישרון הציור שלה. "בעוד שנה נתראה", הבטיחה לבתה, "לנו לא יקרה כלום, הרי אביך היה קצין בצבא האוסטרי". זמן קצר לאחר מכן החליטה האם לשלוח את רות לפלסטינה, שם נקלטה אצל דודים בתל אביב, למדה בבית ספר לתפירה, ומצאה נחמה בחברת צעירים עולם כמוה, דוברי צ'כית וגרמנית. דרכם הכירה את שמואל (סמו) פדרמן, מייסד ומנהל רשת מלונות "דן", נישאה לו בגיל 21 והקימה משפחה לתפארת. המכתבים מהאם המשיכו להגיע דרך קרובים בשוודיה ובשווייץ. האם נשלחה לטרזין, ומשם, באוקטובר 1944, לאושוויץ. כעבור שנה קיבלה את ההודעה שאמה לא שרדה. "מדי פעם עלו אצלי הרהורי החרטה- אולי לא הייתי צריכה לעזוב את אמא שם, אולי הייתי יכולה לעזור במשהו- אבל היא תמיד אמרה שזו היתה נקודת האור היחידה שלה, הידיעה שאני בסדר, שניצלתי".
ב-1 בספטמבר 2009, 70 שנה מאז אותו יום בו נותרו 250 הילדים על הרציף בתחנת "ווילסון", הצטרפו רות פדרמן ונכדה , מיכאל שוורץ (33) למסע מרתק: לאחר קבלת פנים חגיגית במוזיאון הלאומי בפראג, יצאה רכבת קיטור עתיקה לשחזר את מסעם של "ילדי וינטון" מצ'כיה לאנגליה, במסע בן 1300 ק"מ, תחת הכותרת "ההשראה שבטוב". המיזם אורגן ביוזמת חברת הרכבות הצ'כית, ונועד לדברי המארגנים "להעניק השראה לאנשים צעירים דרך מעשיו של ניקולאס וינטון... ולסמל את זכותם הבלתי מעורערת של אנשים לחירות, ולמחות כנגד כל צורה של אפליה וחוסר סובלנות (...)".
קטרי הקיטור וקרונות הרכבת העתיקים (ובהם הקרון הנשיאותי ההיסטורי של הנשיא מסאריק!) גויסו מכל רחבי צ'כיה וסלובקיה, ובהם קרונות בעלי דרגשי עץ ארוכים, שבכמותם נסעו הילדים במסעם ב- 1939. נוספו להם גם קרונות נוחים יותר וקרונות מסעדה, בהם הצטופפו כ- 170 איש- ניצולים "ילדי ווינטון" ובני משפחותיהם מכל העולם (ביניהם גם הפרופסור טומי ברמן מישראל, בתו ושתי נכדותיו), סטודנטים, עיתונאים וקולנוענים, וגם תזמורת ג'ז שהנעימה לנוסעים משירי אותה תקופה. הרכבת עברה בכל התחנות בהן עצרה במסעה לפני 70 שנה- בנירנברג, בקלן (שם נפגשו עם הקהילה היהודית), בהוק ואן שבהולנד, שם עלו למעבורת שהעבירה את הנוסעים דרך הים הצפוני להאריץ', אנגליה, שם נסעו שוב ברכבת קיטור לתחנת "ליברפול סטריט" שבלונדון- לשם הגיעו ילדי כל הטרנספורטים בזמנו. "היו שם חיבורים ומפגשים מאד מרגשים", סיפרה רות פדרמן, "אחת הנשים, למשל, סיפרה על ילדה בת ארבע, שישבה לה על הברכיים בזמן שנשלחו בטרנספורט. היא חיפשה אותה שם- ומצאה אותה".