שמור על קור רוח, זכור כי אתה מהווה דוגמא להתמודדות עבור שאר בני המשפחה!
עובדי העיריה עסוקים כרגע בניהול האירועים, ופנייתך עשויה להעמיס על קווי התקשורת שלא לצורך.
היה סבלני – כשיתאפשר הגורמים המוסמכים יעבירו לכל התושבים מידע על המצב.
אל תיבהל אם טלפונים תפוסים או אין מענה – יתכן ורשת הסלולארי אינה פועלת, ויתכן כי בני משפחתך ויקיריך נמצאים בדרכים ויש חסימות צירים.
יתכן ואחד מבני משפחתך יגיב למצב החירום באופן קיצוני – בתגובת יתר (צעקות, בכי, תנועתיות מרובה); או בהתכנסות, הסתגרות ואדישות לכאורה. זכור כי לעיתים שיחה קצרה, כוס מים או חיבוק מספיקים בכדי להרגיע.
תגובות גופניות- כגון כאבי ראש, אבדן תיאבון, קשיי שינה, כאבי בטן, הקאות וכדומה.
תגובות רגשיות- כגון פחד, בכי, לחץ, תחושות אי וודאות, כעס ועצבנות, חוסר רצון לדבר על מה שקרה וכדומה.
תגובות שכליות- כגון קשיי ריכוז, בלבול, אדישות, רצון להימנע מלחשוב על דברים הקשורים באירוע.
תגובות חברתיות- כגון הסתגרות ובדידות, צורך מוגבר בתמיכה מהסביבה, תלות באדם קרוב וכדומה.
במידה והתגובות בעוצמה גבוהה ואינן חולפות לאחר מספר ימים, מומלץ להתייעץ עם רופא המשפחה או גורם טיפולי אחר.
חזק אמונתך ביכולתך האישית להתמודד עם מצבי לחץ. זכור כי בעבר התמודדת פעמים רבות עם מצבים קשים.
פעילות גופנית, שמור על הרגלי אכילה ושינה נאותים.
שתף אחרים קרובים בתחושותיך ובמחשבות שעוברות בראשך.
הגבר הקשרים החברתיים וקבל תמיכה חברתית.
חפש מידע על המצב ודרכי ההתמודדות עימו.
קח על עצמך תפקידים ומשימות המגבירים את תחושת היעילות והביטחון העצמי.
הימצא פיזית עם הילדים עד כמה שניתן.
שמור על חיי שיגרה בבית, וסדר יום קבוע.
מסור מידע אמין ושוטף על המצב בהתאם לרמתו ההתפתחותית של הילד.
תן משימות ותפקידים פשוטים לילד, שיקנו לו תחושה של ביטחון ויעילות.
הרבה בעשייה משותפת של כל בני המשפחה: ארוחות, בילוי משותף, פעילות המצריכה שיתוף פעולה כל בני הבית.
מידע: ראשית שאל את הילד מה הוא שמע ומה הוא יודע על המתרחש. הסבר לילד מה קרה במילים פשוטות, דאג לפרש ולהסביר לו כך שלא יפתח דמיונות או פחדים שאינם מציאותיים. הימנע מתיאורים מיותרים או פלסטיים.
יש לשאול את הילד לרגשותיו ומחשבותיו בעקבות האסון, ולתת התייחסות אמפטית ו"מנרמלת" לכל מה שעולה. בזמנים כאלו עולות תחושות לחץ, חרדה, פחד, עצב, כעס, אשמה, בלבול, זעם ועוד. מחשבות אופייניות אצל ילדים הן דאגה שאולי זה יכול לקרות גם להם או להוריהם.
התנהגות אופיינית לעתים היא רגרסיבית בעקבות זאת: רצון 'להידבק' להורים ביום או בלילה, 'התבכיינות', חוסר שקט וכד'. אין לפתח מאבקים סביב התנהגויות אלו, אלא להניח כרגע ולספק צורך זה ביום-יומיים הראשונים. כל התחושות, המחשבות וההתנהגויות הללו הן נורמאליות למצב הלא-נורמאלי שנוצר, והן יחלפו מעצמן בתוך זמן קצר.
לסיום השיחה הקצרה רצוי להציע לילד לחשוב יחד מה יכול לעזור לו – ולנו – בזמן כזה: אולי תפילה, אולי חיבוק, אולי עשייה כלשהיא לטובת הנפגעים, אולי כתיבה או ציור לביטוי רגשי, אולי חבירה לקבוצת הגיל, אולי פעילות פיזית – כל משאב קיים אפשרי ורצוי.