יעקב ריבלין, רווק בא בימים, נצטער בחשאי כל שעדיין לא חש כהלכה את הכאב הגדול, אחרי כל אשר עוללו לנו שם, בארצות הדמים. התאבנות־לב זו עוררה בו יסורי מצפּוּן.
וסיבת הדבר ניתנה להסתבר. לגבי אדם כמוהו הרי כל הנוראות ההן, שהוא קורא ושומע עליהן, אינן כמעט אלא דברים שבמופשט. אחרים, אם גם אל עצמם ובשרם לא נגעה הרעה, מסוגלים להבינה. מי שנפשו קשורה בנפש אחת, בנפשות מיליונים הוא קשור, ואילו הבודד כאבן בשדה – כיצד יהא חולה ומרגיש?
– אבל נשאת בחיים… – השיבה בצחוק הילדה הנפלאה.
צר היה לו להיפרד ממנה והוא התאמץ לעכבה אצלו עד כמה שאפשר.
– בת שתים־עשרה.
– בשביל מה זה?
ביד רועדת מהתרגשות הוריד את המטבע לתוך הקופסה שבידי חברתה, ובפעם הראשונה ניחת בו כתומו דבר השוֹאה הגדולה – כמה רבקות כאלה היו שם!! – ויתחלחל.
וברגע זה השלים עם עצמו.