נסענו לבקר במקדש הדימבה הממוקם בכפר קטן בשם דונגרי (Dhungri). מרחק של כרבע שעה נסיעה בריקשה ממנאלי.
כבר בכביש המוביל למקדש אפשר לראות שהמקום מהווה אתר תיירות פנים מקובל ואטראקטיבי. מכוניות מפוארות וג`יפים חונים בחניה. משפחות של הודים, על טפם ונשותיהם מטופחים ולבושים במיטב המחלצות בעיקר בתלבושת המסורתית סארי פונגאבי - מכנסיים וחולצה ארוכה בשלל צבעי הקשת, מטיילים בפארק הסמוך לחורש יפה של עצים ענקיים.
החל מתבלינים וכלה בצילום עם חיות - ארנבות לבנות, טלאים לבנים, נחשים ויאק - כן אותה חיה מהתשבצים- זוכרים? חיה טיבטית בשלוש אותיות?
זו ההזדמנות לראות יאק במלוא הדרו - מן הכלאה של שור ענק, זוג קרניים ופרווה סמיכה וארוכה המגיעה עד הריצפה. במבט ראשון ( וגם שני ושלישי ..) הוא נראה מאוד מפחיד אם כי רבים עמדו בתור לעלות עליו כדי להצטלם.
אחת הנשים נצמדה אלינו וממש דחפה לידנו את השפן הלבן. אור מתוך נימוס ליטפה באצבע את השפן ופנתה ללכת ואז הקימה האישה קול זעקה ודרשה כסף על הליטוף. מספר דקות לאחר מכן ניגש אלי הזקן עם הנחש וביקש שאצלם אותו עם הנחש. הסכמתי, צילמתי והראיתי לו את התמונה. לאחר שהתרשם דרש כסף עבור הצילום.
המקדש עצמו המוקדש לאלה האדימבה (Hadimba), סבתו של Raghunathji, האל של עמק קולו והוקם בשנת 1553. הוא שונה מהמקדשים ההודים המסורתיים בצורת חרוט. המקדש בנוי בצורה של פגודה: שלושה גגות מעץ שבנויים אחד על השני, כשהגג העליון הוא הקטן ביותר. קירות הכניסה למקדש מגולפים, ועליהם קרניים של עיזים או איילים.
המאמינים ממתינים לכניסה למקדש, מספר אנשים מועט בכל פעם – שורה ארוכה ארוכה המקיפה את חצר המקדש בהמתנה להיכנס. בלי צעקות, בלי דחיפות ובלי התפלחויות- ובסדר מופתי עבורי היה המראה יוצא דופן ומעניין.
נכנסים כמובן רק לאחר שחולצים נעליים וכל הנכנס מצלצל בפעמון התלוי בכניסה.
ויתרנו על המתנה בתור הארוך כדי להיכנס למקדש, כל הטיול עוד לפנינו ועוד ניכנס למקדשים רבים, במקום זאת, נשארנו בפארק זמן מה נהנים מהקרירות והצל, מהצבעוניות התוססת של המבקרים ומהפארק היפה.
ואז החלטנו לנסוע לואשישט.