הזויה שלחה את המקל, אז אעשה כל שביכולתי, למרות שקחו בחשבון שיש לי חיבור מהיר פחות משנתיים. מצחיקה, נכון?
טוב, וזה עוד מבנאדם שיש לו מחשב מאז שנת 86', ותוכנת דואר מצחיקה בשם תמר משנת 88'. נתנו לי ב"על המשמר", איפה שעבדתי. ואיך הייתי מרוצה ממנה – לא צריך יותר ללכת למערכת להביא כתבות בדיסקט. זה היה רגע של אפיפניה מבחינתי.
אבל התגלית הגדולה הייתה משחקי המחשב הפרימיטיביים של פעם. הכיף הכי גדול שלי היה לנפס גראס משובח אחרי שסיימתי לכתוב את כתבותיי לעיתון, בזמן שאני משחקת פקמן. אין כמו לשחק פקמן בסוטול. זה עילאי ממש. המשחקים של היום לא נותנים את אותה ההרגשה. ובלי גראס, זה גם לא שווה. והכול על מחשב איטי להחריד, עם מדפסת סיכות מגוחכת, ומסך שריצד בטירוף והרס לי את העיניים.
לא תאמינו, תפקדתי ככה עד שנת 99'. התקשיתי להיפרד מהמחשב הענתיקה עם תוכנת האיינשטיין. זוכרים אחת כזו? ואפילו אותה העתקתי מאילן שיינפלד, שהעתיק אותה מחבר אחר. היא עברה אז יופי בין החבר'ה בקבוצת הספרותית שלנו, "שופרא" זיכרונה עדן.
אבל גם כשהצטרפתי לאינטרנט בחיבור אנלוגי איטי להחריד (8 שעות גלישה בחודש חינם), בקושי גלשתי. החיבור שימש אותי בעיקר לתכתובת אימיילים. אני אחת כזאת, אחוזת פחד ממחשבים. הטכנופוביה משתלטת עלי בכל צורה, גם כיום.
כשקיבלתי את המחשב הראשון לפני 21 שנה, בכיתי במשך שלושה ימים ברציפות. בחיי. הייתי בטוחה שלא אדע לתפעל אותו, וכי זרקתי כסף רב לזבל (אז, הם עוד היו יקרים המחשבים). הסצינה הפתטית חזרה על עצמה לפני 8 שנים, כשקניתי מחשב פנטיום חדש עם חיבור אנלוגי. שוב בכי. שוב פאניקה. אבל כמו אז, גם בפעם הזו קלטתי את העניין בתוך שלושה ימים, ורווח לי. לפני שנתיים – מחשב חדש. שוב פאניקה. שוב כל גאוני המחשב שעולים לביתי להסביר למפגרת מושגי יסוד במחשוב, צוחקים עלי. מה יהיה במחשב הבא? אני לא מוכנה לחשוב על זה עדיין.
אני לא אחת שלוקחת ריזיקות עם המחשב שלה. נותן לי משהו? אני מבסוטית. חמדלילה. מרוצה ממה שיש. אני מפעילה את המינימום האפשרי. רק מה שאני זקוקה לו, פסיק לא יותר. שיתוף קבצים? דרעקבעק? תגיות שמגיות? הורדת מוזיקה? חחחחחח. מי אני, ביל גייטס? למה לי? אני ראש מחשב קטן וטוב לי. שיטוט באתרי גועל? סקס? אורגיות, סמים ורוקא'נרול? אני אפילו לא יודעת איפה הם נמצאים, הדברים הסליזים האלה.
רק על דבר אחד השתלטתי כמו נמרה: הבלוגים שלי. יש לי שלושה ברוך השם. ילדים טובים אחד אחד. מעניקים לי קורות רוח מטומטמת כזו. מה את כל כך מרוצה מהם? אני שואלת את עצמי. מה ההתמכרות הזו, מה? אשכרה, לא יודעת. התמכרתי וזהו. יום יום אני בודקת את כל שלושת הילדים, טופחת להם על הכתף, מרוצה שהם שם, גדולים ויפים.
יש משהו בבלוגים, אין ספק בכך. הם נותנים לי הרגשת שליטה, שליחות, תחושה של להיות בעניינים, של להיות מחוברת ומקושרת, ועוד דברים נחמדים כאלה. חלק מהתחושה הזו הוא הונאה עצמית, כמובן. חלק ממנה אמת מסוימת, חלקית.
אני באמת מקושרת ומחוברת. התחברתי ככה לאנשים שלא הכרתי קודם, או כאלה שהכרתי ורציתי להכיר יותר. וזה הצד היפה של הרשת. גם כאן, במערכת הוירטואלית, יש אנושיות, וכזו שאפילו אפשר לגעת בה. בקיצור, בסך הכול אני שבעת רצון מהמכשיר הקטן הזה, שהתחבר לי לווריד בלי ששמתי לב.
קח בחשבון שהיו אלה שנות השמונים ההזויות והמטורפות, אז הזדיינו בשירותים וניפסנו, זה מה שעשינו אז. מה תעשה לנו?
ברוך השם, או לא, הפסקנו כולנו. מה קרה? הזדקנו מותק. אנחנו עם רגל בקבר. אני לא ראיתי בדל צינגלה כבר מיליון שנה. מתגעגעת לפעמים.
אבל את האמת, אם להיות חינוכית: הסיבה שהפסקתי בגיל שלושים, שזה לפני מיליון שנה בערך, לעשן גראס, היתה שזה פגע לי בזיכרון. איתו הפסקתי גם את יתר הסמים. כך שאין בפוסטון הקטנטן הזה שוב המלצה לעידוד נוער לצרוך סמים. להיפך. פעם עוד אכתוב פוסט על הנזק לזיכרון, שהופיע אצלי.