הסרט החדש "החיוך האטרוסקי" יצא בסוף השבוע האחרון ב- 40 בתי קולנוע בכל רחבי הארץ.
הסרט המבוסס על רב המכר של הסופר הספרדי חוסה לואיס סמפדרו, מבויים בידי צמד הישראלים עודד בן-נון ומיכל ברזיס, מופק ע"י שווייצרי בשם ארתור כהן, והשחקן הראשי בו הוא סקוטי. יצירת כפר גלובלי במיטבה.
"החיוך האטרוסקי" שעלה לאקרנים כובש בשל יופיו, תמימותו ופשטותו. הוא לא יצירה אפית, לא פסגה קולנועית מופתית, אך צילומיו ומנעד הרגשות הנלכדים בעדשה יותירו אתכם נפעמים.
רורי הוא גבר זקן, מחוספס וגס בהליכותיו. הוא מתגורר באיזור נידח בסקוטלנד, כשאילוצים רפואיים גורמים לו לטוס לסן פרנסיסקו. שם גם יחדש את קשריו הטעונים עם בנו היחיד איאן. הבן, שנדמה כי הוא תמונת הנגטיב של אביו, מגלם את הפוליטיקלי קורט בהגדרתה, ושפע של רוך, חמלה וחסד מקננים באישיותו.
לצידו אשתו אמילי, ליטוש פלקטי של ספר הדרכה התנהגותי: מוקפדת, מדודה, רהוטה ואמפטית לסביבתה בכלל, ולחותנה החשדן והנרגן. רורי שוהה בדירתם המעוצבת של איאן ואמילי, מנהל את שגרת יומו בין בדיקות רפואיות וביקורים בגלריית מוזיאון, ועל הדרך גם תורם את הידע המופלא שלו בשפת הגאלית הנשכחת לפרויקט אקדמי מחקרי. ימיו שם חולפים ע"פ רוב בנעימים, וזאת הודות לשתי אלומות אור קורנות. קשריו עם נכדו הקטן, תינוק מתוק בשם ג'יימי, שחוצבות מתוכו מאגרים בלתי נדלים של נתינה סנטימנטלית, ניגוד כמעט מתריס למראהו, לקולו ולהווייתו של הגיבור. ובנוסף, חיזור רומנטי אחר קלאודיה, בעלת הגלרייה, שמעניקה לו טעם וחסד שכבר לא היו מנות חלקו בשנים האחרונות. משום מה הוא מהלך עליה קסם, והאינטראקציה המלבבת מוליכה אותם בנתיב טבעי אל מחוזות רחוקים, כשרק המציאות העגומה יוצאת חוצץ ביניהם.
השחקנית ת'ורה בינץ כאמילי משחקת אישה מסבירת פנים ומכילה ומשחקה עדין ומחושב. היא בשום פנים ואופן איננה העזר כנגדו של בעלה, אך בדרכה רבת הדעת משכילה להימצא שם עבורו, להיות האוזן הקשבת והנפש הקולטת את רחשי צפונות הלב של בן זוגה, בבואו לשקם את יחסיו עם אביו.
איאן הבן בגילומו של ג'יי ג'יי פילד נדמה בתחילה כאכזבה קולוסלית עבור האיש הזקן שניצב מולו. בחירת מקצועו כסו-שף וגבריותו החדשה כמו מאיימות על רורי, אך קילוף השכבות אט אט מביא להתקרבות המיוחלת. התיקון כמעט בלתי נמנע, וכך גם היופי המזוקק שהוא טומן בחובו. פילד ממחיש לנו מלאכת מחשבת של אסרטיביות מעודנת לצד כיבוד הורים, ופניו היפות והרגישות הן ערך מוסף בצפייה.
שחקנית הנשמה רוזנה ארקט היא קלאודיה: דמות ספונטנית, סוערת והרפתקנית, אחרת לא ניתן להסביר את פשר משיכתה לגבר הנוהם שמסקרן אותה מרגע לרגע. שם, במעבה הגלרייה שלה היא תנדוד לצידו בין פסיפס האומנויות, ותתעכב על פסל מחוייך. אותו חיוך ממזרי וסמוי הוא המביע את התקווה לאושר הנצחי, גם לאחר סיומם של החיים הגשמיים, והוא המעניק לשם הסרט "החיוך האטרוסקי" את ההקשר המידתי לעלילה.
מעל הכל זוהי שעתו של בריאן קוקס שנעליו של רורי עולות עליו באופן המושלם. המימיקה, הקול ושפת הגוף כמו מתכתבים עם הגבר הזועף אותו הוא מתווך לקהל הצופים. רק חלוף הזמן והשבועות העלילתיים חושפות את פניו ודמותו הנוספים. שלוש מערכות היחסים עימן הוא מתמודד, עם בנו, עם נכדו ועם קלאודיה, ממחישה בעבורנו את גדולתו כאמן אבסולוטי. קוקס מצוי במפגש בין-דורי, בין תרבותי ובין-לשוני עם סביבתו החדשה, ושלא מן הנמנע גם בעימות ממושך עם הגבריות הישנה אותה ייאלץ להשיל מעליו כדי לזכות בליבם של בני משפחתו והאישה ששבתה את לבו.
גם אם דקותיו האחרונות של הסרט לא יהיו בבחינת סוף דביק והוליוודי – רורי מבחינתו הגיע בפרק הזמן שחלף למנוחה ולנחלה אליה נכסף.