מתהוללים עם יהודה בן יעקב, ממש מתחת לאף	פורסם ב- יוני 20, 2016	מאת eitanel תקיעות השופר ממש הפתיעו אותי, כשזעזעו את האוויר שנע באיטיות עם בריזה של שקיעה על המרפסת. אולי הסקרנות הרגה את החתול אבל לי הסקרנות אירגנה ערב מרתק.
בהתחלה חשבתי שאלו וובוזלות שנשארו מהמונדיאל באפריקה החוגגות את משחקי היורו אבל כשקמתי וצפיתי לכיוון הקבר שנמצא ממש מתחת לאף הבנתי שזו לא חצוצרת פלסטיק אפריקאית אלא שופר של ממש הנתון ביד אומן.
מצלמה על הכתף וכיפה על הראש למקרה הצורך ואני יורד והולך לכיוון הקבר. הקבר שלפי המסורת קבור בו יהודה בן יעקב. המתחם מלא באנשים הערב והוא מגודר. אני נכנס פנימה למשהו שנקטף הישר מקברי צדיקים בגליל והונחת לו לפני, ממש להושיט היד ולגעת.
בואו ונבהיר משהו.
אברהם אבינו. יש?
אחריו יצחק ואחריו יעקב. כמו ששרים בסדר פסח – שלווווווושה אאאאאבות.
ליעקב אבינו נולדו 12 בנים. אלו יהיו ראשי שבטי ישראל, או כמו ששרים בסדר פסח שנים עשאאאאר שיבטיא.
בנו הרביעי היה יהודה שממנו יצא שבט יהודה. לפי המסורת הוא גם נולד וגם מת בט"ו בסיוון (כמובן בהפרש כמה שנים, כן? אל תהיינה לי חכמות). לפי מסורת ערבית עוד מהמאה ה13 הוא נקבר במקום נידח שיושב היום בגן העצמאות של הכרך הגדול, יהוד.
אז היום, זה ט"ו בסיוון ויש הילולה!
וזו לא סתם הילולה כי יש הבטחה – "מקום מסוגל לישועות". לו רק ידעתי זאת פעם, היה מעולה. אני יכול לבנות על כמה ישועות.
אני מנסה לקשור שיחה עם עוברים ושבים. הרבה לבושים שחור, כמו בני ברק ויש גם כמוני בטי-שירט אבל אין אף לא אחד כמוני שרק שואל ומסתכל בעיניים פקוחות. כולם באים ומדליקים נרות בזמן שלהקת החימום מתארגנת על הבימה הקטנה. אורגניסט וקלרינט. באופן חשוד מאוד זה נשמע בדיוק כמו הצמד מל"ג בעומר האחרון בבני ברק, אבל אני מחליט לעזוב אותם בשקט.
המבנה עצמו נעול וסגור כיון שלפני זמן מה התגלה סדק בכיפת הקבר והוא הוכרז מסוכן ומועד לקריסה. רק אחד נכנס פנימה להניח בפנים את נר התמיד – מיכל גדול של שמן זית עם פתיל נייר בפנים – אל מול הפרוכת שמכסה את הקבר עצמו. אני עומד בחוץ, מנסה להתחבר אבל כאן כולם עסוקים בקדושה ובתפילות ובקבלת ברכות מכמה רבנים ובמיוחד מרב ישיש היושב לו על כסא כתר לבן ומברך לסגולות ולמעלות. אני רציתי שיברך צמצמי ושיצליחו תמונותי שצולמו בחשיכה. הסתדרתי בלי.
המוזיקה מחרישת אוזניים ומתערבבת היטב עם מוזיקה מודרנית הבוקעת מוואן עצום ממדים ורב רמקולים ומסכים של ברסלבים המקפצים לקול הגרסה החסידית של "היא רק רוצה לרקוד". התלבושות הלבנות שלהם על כיפותיהם הלבנות והסרוגות, מקלה לזהות אותם והם מתערבבים בקהל הקדוש והשחור בעליצות. הם כן מנסים לדבר איתי ואני עונה ברצון אבל לא נראה לי שאחזור בתשובה הערב.
מה שמקסים אותי הוא שהקבר נמצא בתוך גן העצמאות ליד האנדרטה לזכר בניה הנופלים של יהוד וכל הצרמוניה הזו מתנהלת תחת אוסף סמלי המדינה והדגל במין ניגודיות שכזו משעשעת שמערבבת דת ומדינה במטר רבוע ומיוזע.
בסוף מה ששובר אותי זה החזרה שוב ושוב על אותם הדברים והרצון העז לחפור בתמונות ולראות אותן כשהן עדיין טריות. אני יושב כרגע וכותב וברקע שופרות וחגיגות לזכרו של יהודה ולא יודע אם לשמוח על הקרבה של האירוע או לבכות בשל הקרבה של האירוע. יש לי שנה עכשיו לגבש דעה.