מת הסופר יחיאל דינור, "אבל ק. צטניק יחיה לנצח"
הסופר יחיאל דינור, שהשתמש בשם העט "ק. צטניק" והקדיש את חייו להנצחת השואה, מת ביום שלישי שעבר בביתו בתל אביב. משפחתו לא מסרה על כך הודעה לציבור. בנו של הסופר, ליאור, שהביא את אביו למנוחות בבית העלמין ירקון, אמר אתמול ל"הארץ", כי אביו ביקש שלא להודיע על מותו. "אבא חשב שאין עניין לציבור לדעת שיחיאל דינור מת. מה שחשוב הוא שק. צטניק חי. הוא יחיה לנצח", אמר הבן, קבלן בנין בן 52.
לדבריו, אביו הניח רשימה ובה שמות האנשים שרק להם יש להודיע על מותו. דינור מת מסרטן; הוא היה בן 84. בשבועות האחרונים סבל מכאבים קשים, ואולם עד לפני כשבועיים עוד כתב מדי יום. שעות אחדות לפני מותו ביקש דינור מבנו לכסות את ראשו בכיפה, אמר "כאן ניפרד" ונרדם. הוא הניח גם בת, המוציאה לאור דניאלה דינור, ונכדים. אישתו היתה המשוררת המנוחה נינה דינור, אשת חברה שנודעה במאמציה לקרב בין יהודים לערבים.
דינור, ניצול אושוויץ, היה אחד הסופרים הישראלים הראשונים שכתבו על השואה. יש דור של ישראלים שזיהו את השואה בעיקר עם מה שקראו בנעוריהם בספריו: "סלמנדרה" (1946); "בית הבובות" (1953); "השעון אשר מעל הראש" (1960); "קראו לו פיפל" (1961); "כוכב האפר" ו"חול מאפר" (1966). שמו הלך לפניו בעולם כולו, כתביו יצאו לאור בכעשרים שפות. בספריו תיאורים מפורטים מאוד על זוועות אושוויץ, לרבות עינויים סאדיסטיים, קניבליזם והתעללות מינית בילדים.
ק. צטניק ביטא את הנטייה לתאר את זוועות הנאציזם בכלל, ואת רצח היהודים בפרט, כמשהו שקרה על פני "פלנטה אחרת", ובכך כמו שיחרר את האדם מאחריות. דינור היה מזוהה עם הגישה הזו גם בזכות הופעתו כעד מטעם התביעה במשפטו של אדולף אייכמן, ביוני 1961. בדברו על השנתיים שעשה על אותה "פלנטה אחרת", אמר: "אין הזמן שם כפי שהוא כאן על פני כדור הארץ. כל שבר רגע הולך שם על גלגל זמן אחר. ולתושבי פלנטה זו לא היו שמות. לא היו להם הורים ולא היו להם ילדים. הם לא לבשו כדרך שלובשים כאן. הם לא נולדו שם ולא הולידו. נשמו לפי חוקי טבע אחרים. הם לא חיו לפי החוקים של העולם כאן ולא מתו. השם שלהם היה מספר (...)".
שנים רבות לאחר מכן חזר בו ק. צטניק מתזת "הפלנטה האחרת" והסביר בראיון טלוויזיה ממושך עם רם עברון כי לא על "פלנטה אחרת" נרצחו היהודים כי אם על פני כדור הארץ, וכי לא אלוהים נושא באחריות לכך, כי אם האדם עצמו. ככל שתרבות הזיכרון הישראלית התפתחה ונעשתה פשטנית פחות ומעמיקה יותר, היו שיצאו נגד הנטייה לקדש את ספרי ק. צטניק כחומר לימודים, והיו אף שתיארו את ספריו כקיטש הגובל בפורנוגרפיה. ק. צטניק עצמו עשה עד סוף ימיו מאמצים להפיץ את ספריו בבתי הספר, ולצורך זה קמו עמותה וקרן ובה כמה מיליוני שקלים, שפעלה בשיתוף עם משרד החינוך. ואולם בתי ספר רבים העדיפו עם השנים להציע לתלמידים את כתבי פרימו לוי במקום את ספרי ק. צטניק.
המסתורין שדינור ביקש ליצור סביב מותו אפיין גם את המסתורין שיצר סביב זהותו בעודו בחיים. עד להופעתו במשפט אייכמן הקפיד להסתיר את העובדה שהוא ק. צטניק וזהותו היתה ידועה רק למעטים. הוא נהג להדפיס בראש ספריו "צופן" מסתורי - האותיות "א.ד.מ.ע", וסירב כל ימיו לגלות מה פשרן.
נראה כי לקראת חשיפת זהותו במשפט אייכמן היה נתון במתח נפשי גדול. כשניצב על דוכן העדים רצה לדבר ברצף ללא הפרעה, אך השופט משה לנדוי הפסיק אותו ודרש ממנו להשיב לשאלות התובע. דינור ניסה להתעלם מהשופט, דיבר על האסירים באושוויץ: "הם הלכו ממני, תמיד הלכו ממני, ותמיד השאירו אותי אחריהם (...) אני רואה אותם, הם מסתכלים בי, אני רואה אותם (...)". הוא דיבר בקול מתכתי ובפאתוס נבואי. לנדוי ניסה שוב להפסיקו ואז התמוטט דינור, ספק נופל ספק מפיל את עצמו מתעלף, במה שזכור כיום כאחד הרגעים הדרמאטיים ביותר בתולדות המדינה.
גם לאחר שנחשפה זהותו עמד דינור בסירובו לדבר על עברו, כאילו "נולד" באוושויץ. הוא הסתיר את שמו הקודם (פיינר), את שנת הולדתו (1917), את מקום הולדתו (סוסנוביץ) וכל פרט על ימי נעוריו. בין השאר הסתיר את העובדה שלמד בישיבה חסידית המקורבת לאגודת ישראל, ובעיקר הסתיר את העובדה שבהיותו בן 22 פירסם ספר שירים ביידיש. כשנודע לו שהספר מצוי בספרייה הלאומית בירושלים, גנב את הספר ושרף אותו.
כשניאות, לעתים נדירות, להסביר את פשר יחסו לעבר, נהג לומר שאין לו זכות לחיות אלא כניצול השואה, וכי כל מה שקדם לה - נשרף. השם "ק. צטניק" נגזר מראשי התיבות, בגרמנית, של המילה "מחנה ריכוז". מעטה המסתורין סביב פרשת חייו הוליד שמועות רבות, והיו שפיקפקו בכמה מפרטי הדברים שמסר על חוויותיו בשואה.
בראשית שנות השבעים נסע דינור לעיר ליידן שבהולנד וקיבל טיפול פוסט-טראומטי חדשני ומעורר מחלוקת רפואית ומוסרית אצל פסיכיאטר ושמו יאן בסטיאנס. במסגרת הטיפול קיבל דינור זריקות אל-אס-די כשהוא שוכב, עירום, מתחת לסדין. בהשפעת הזריקות היה דינור נכנס ל"טראנס", חווה את זוועות אושוויץ שפירט בספריו ומתאר אותן. הפסיכיאטר היה מקליט אותו, בווידאו, ולאחר מכן מראה לו את הקלטות.
בתוך כך התמודד דינור לא רק בשאלה מיהו דינור ומיהו ק. צטניק, כי אם גם בשאלה, מי הפושע ומי הקורבן. הטיפול גילה לו, לדבריו, את "הנוראה שבכל הזוועות": בהיותו אדם הוא נושא בחלק מהאשמה. בהשפעת הטיפול גם פיתח מודעות חזקה לצורך למנוע שואה גרעינית. עשר שנים לאחר שובו מהולנד העלה את פרשת טיפולו על הכתב בספר "שיוויתי".
דינור-ק. צטניק היה איש רב פנים גם בחיי היום יום. לרגעים היה מארח אדיב, אף מחייך, ופתאום כמו היה שוב באושוויץ, שקוע בשתיקה מעיקה ורוויית כאב; לרגעים דיבר על נכדיו שאהב - ופתאום דומה היה כי ישוב להתעלף, כמו אז על דוכן העדים, לעולם מתייסר במעברים פתאומיים מזהות לזהות, מפלנטה לפלנטה. הוא הרבה לשרוף את כתבי היד שלו ולכתוב אותם מחדש, אך לדברי בנו, הוא הניח אחריו חומר רב שטרם פורסם.