יהודים איראניים שעלו לירושלים בסוף המאה הי"ט ובתחילת המאה העשרים הקימו מפעל מרשים ומגוון של תרגום והוצאה לאור. מסקירה קצרה של העליות האיראניות השונות לירושלים עולה תמונה מעניינת של מודעות לשפות תורכיות שונות.
נולדתי בסימטה הראשית של השכונה היהודית בטהראן, שהיתה סמל של עוני ועזובה. בגיל 19, לפני שעזבתי את איראן לעלייה לישראל, חזרתי לשכונה לביקור פרידה וצילמתי את סימטאותיה ובנייניה הנוטים ליפול.
עוד לפני היוולדי, היהודים התחילו לעזוב את השכונה ולעבור לאיזורים המפותחים והעשירים של העיר; וזאת הודות לפריחה הכלכלית שלאחר מלחמת העולם השנייה והחופש שהוענק ליהודים הודות לחיזוק השלטון המרכזי.
לאחר היציאה מן האניסות היו רק מעט ציון ארועי זיכרון מסודרים ועקביים ברמה הקהילתית, המעורבות בנושאים דתיים שימשה במידה רבה כתחליף. ההשתתפות התדירה בארועים דתיים והפיכתם לארועים קהילתיים וכן חגיגתם במסגרת המשפחתית גם ע"י מי שאינם מגדירים את עצמם כדתיים וכן הקשר ההדוק שראו בני הקהילה בין זהותם האתנית ובין דתיותם – בעבר ובהווה הם האמצעים העיקריים שהופכים את המעשה הדתי למעשה של זיכרון קהילתי. גם בתי הכנסת שימשו כמחוזות זיכרון, לפחות, במידה שהם שימשו כמרכזים דתיים.
קהילות יהודי פרס ויהודי בבל בהיותן סמוכות זו לזו עמדו בקשרים לאורך כל השנים. יהודים מכאן ומכאן סחרו אלה עם אלה ואף החליפו מקומות ישוב מכאן ומכאן. אולם נראה שמבין שתי הקהילות, קהילת יהודי בבל היתה החזקה יותר והדומיננטית.
..."ומלח הארץ בעניות הדעת / אחריך קוראים/ פרסי מידונה/ מה חשבת עליהם אז, אבא?"
תיאורה של אסתר קנקה – שקלים את חוויית אביה העולה בשיריה 'פרסי מידונה' 'אות' מציג את ההתנסות של עולי איראן בשנות ה50 והיחס אליהם מהאוכלוסייה הותיקה בצורה המוכרת מתיאורים של כותבים אחרים משנות ה50 מצפון אפריקה והמזה"ת , אם כי נותנת לה גם גוון ייחודי. תשומת ליבי לשורות אלה עלתה בעקבות כמה התייחסויות לביטוי זה ('פ'ארסי מידוני') בקרב אנשי חינוך שהשתתפו בסדנאות שערכתי בנושא ריבוי התרבויות בישראל, אלא שבהתנסויות אלה למדתי שהביטוי עצמו הפך בתקופות מסוימות לכינוי ליוצאי פרס שמשמעותו כלל לא מובנת למשתמשים חיצוניים לקהילה , אבל יש לו קונוטציה שלילית דווקא בקרב עולים אחרים מצפון אפריקה והמזה"ת. אנקדוטה זו, אם כן, מדגימה שאלה רחבה יותר לגבי ההבדל בין ההתנסות של עולים מקבוצות שונות לבין הדמיון הסטרוקטוראלי ביניהם.
"בין רציפות ותמורה: הנהגת הקהילה היהודית בטהראן, איראן"
"כל מקום שיש בו עדה מישראל, צריך להכין בו בית שייכנסו בו לתפילה בכל עת תפילה, ומקום זה נקרא בית הכנסת. וכופין בני העיר זה את זה לבנות להם בית כנסת ולקנות להם ספר תורה נביאים כתובים". (משנה לרמב"ם, הלכות תפילה, פרק יא, הלכה א).
הקהילה היהודית על מוסדותיה, דפוסי הנהגתה ודרכי פעולתה היא תופעת יסוד בחיי עם ישראל בכל התפוצות החל מתקופת בית שני. מחקרים רבים הוקדשו לדיון בהנהגת הקהילות היהודיות ולאופן ארגונן בארצות השונות מול השלטונות המקומיים ובינן לבין עצמן. הנהגת קהילת יהודי טהראן, בירת איראן, במהלך המאות ה-19 וה-20 (עד למלחמת העולם השנייה) - נושא זה נחקר עד כה באופן מצומצם, על אף חשיבותה הרבה של ההנהגה היהודית לחיי הקהילות היהודיות באיראן.
המאה ה-19 מהווה תקופה חשובה וקריטית בתולדות יהודי איראן בעת החדשה. מרבית הקהילות והיישובים היהודיים במדינה רחבת ידיים זו סבלו מהגבלות ואפליות משפטיות, סוציו-אקונומיות, אזרחיות ודתיות. הגבלות אלה, אשר היו מעוגנות ברובן בהלכה ובמסורת השיעית, השפיעו לרעה על כל תחומי החיים, הפעילות והיצירה בקהילות השונות. להגבלות אלה נוספו היעדר ביטחון פיסי, פגיעות בנפש וברכוש והתקפות ופוגרומים מצד חלקים ואלמנטים שונים מקרב האוכלוסייה, היו חשופים למצוקות ופגיעות שנבעו מההיסטוריה ומתנאי החיים הייחודיים באיראן בתקופה זו (בין אלה היו מחלות אפידמיות, תקופות של רעב המוני, תנודות ומשברים כלכליים ובמיוחד מערכת שלטונית ואדמיניסטרטיבית מיושנת, שרירותית ולרוב שרירותית ומושחתת).
במאתיים השנים האחרונות נעה ההגות הפוליטית באיראן בין קטבים מנוגדים, תוך חיפוש מתמיד אחר דרך נאותה להתמודדות עם אתגר המודרניזם המערבי. מדבקות בדוקטרינה האסלאמית-שיעית, שעיצבה את ההגות האיראנית עד שלהי המאה השמונה-עשרה, עברה המדינה תהליך הדרגתי של התמערבות, אשר הואץ תחת שלטון בית פהלווי (1979-1925) והגיע לשיאו בעת "המהפכה הלבנה"(מ-1963). מאוחר יותר פנתה איראן לתהליך של אסלאמיזציה בעקבות המהפכה האסלאמית (1979). המהפכה האסלאמית, יש להדגיש, לא היוותה רק שינוי בדפוסי הממשל, אלא נועדה להיות מהפכה בכל תחומי החיים של המדינה ואסלאמית באופייה ובמגמותיה. ב-26 שנות המשטר האסלאמי, אכן הניבה המהפכה שינוי דרמטי במדיניות הפנים ובקשרי החוץ של איראן. לשינוי זה היו השלכות מרחיקות לכת גם על המיעוטים—האתניים והדתיים—ובכלל זה על היהודים באיראן.