הפרשה האחרונה של ספר ויקרא (פרשת בחוקותי) מסתיימת בסיכום המצוות שניתנו בהר סיני. מיד לאחר מכן נפתח ספר במדבר המתאר את מסעותיהם של בני ישראל במדבר. מה הקשר שבין שני הדברים ואיך זה קשור אלינו?
משה רבינו עלה אל הר סיני כדי להוריד את התורה מהשמיים לישראל. ההר הוא מקום גבוה שמסמל את הרוחניות ולכן ממנו ירדו התורה והמצוות. היה מעמד מרגש, קולות וברקים, רואים את הקולות, מן מהשמיים, עמוד אש ועמוד ענן, עשרת הדברות ועוד ניסים ופלאות רבים שהתרחשו. אך כל זה מהווה רק את האימונים שבני ישראל עברו כדי להתמודד עם המבחן האמיתי. הניסיון האמיתי מתחיל כאשר התורה לא נשארת בשמיים, אלא כאשר אנו מורידים אותה אל המדבר.
המדבר מייצג מקום שומם ונטוש, ריק מתוכן ושמעליו מרחף המוות. אין כמעט סיכוי לשרוד במדבר. אך עם זאת, למקום הזה יש פוטנציאל אדיר להתעלות רוחנית. למשל כאשר אנו רוצים לבחון אדם ביכולת ההישרדות שלו, אי אפשר לבחון זאת בתוך העיר כאשר יש לו תנאים טובים, אוכל, מיזוג אויר וכל הפינוקים שהוא רוצה, אלא צריך להביא אותו למקום שומם בו קשה להסתדר ואז לבחון את ההתנהגות שלו. כל אחד יכול להסתדר בחדר של בית מלון ושם כולם יתפנקו באותה צורה, אבל במדבר שומם נוכל להוציא את יכולות ההישרדות הפנימיות החבויות שלנו ואז נגלה את הפנימיות של האנשים. פתאום האדם יכול לגלות דברים שמעולם לא חלם על עצמו.
הקדוש ברוך הוא נתן לנו את התורה והמצוות על הר סיני. משם בני ישראל עברו אימונים מפרכים של מצוות, חוקים וכללים שיוכלו לעזור להם. הפרשה הקודמת מסכמת את מה שקיבלנו מהר סיני. כעת בני ישראל עוברים לשלב המעשי. הקדוש ברוך הוא שולח אותם למדבר ושם הם צריכים להפריח את השממה. כעת המבחן המעשי הוא להשתמש בכל הכלים שלמדו בהר סיני כדי להביא חיים אל המדבר. זה לא חכמה לקיים את התורה בהר סיני בין המלאכים ומתוך מראות אלוקיים, אלא האתגר הוא להביא את התורה למדבר השומם ולהפריח אותו.
השם נותן לנו כלים, את התורה והמצוות. כעת אנו צריכים להשתמש בהן כדי להתעלות. המטרה היא להוריד את הדברים לשלב המעשי. לא רק ללמוד בתאוריה על מצוות צדקה, אלא לחיות את זה. לא סתם לנסות לעבוד על המידות, אלא ליישם את הדברים מול אנשים. צריך להביא את התורה לחיי היום יום. את כל האמונה והמוסר שספגנו בשיעורים אנו צריכים ליישם ולא רק להחכים מהדברים. זה לא סתם חומר תיאורטי. לא שווה לומר “ואהבת לרעך כמוך” ולקלל בן אדם שנייה לאחר מכן. לא שווה לומר “הכל מלמעלה” ולאחר מכן לכעוס ולהתעצבן על כולם. לא שווה לצעוק בקול “שמע ישראל” ואחר כך לעשות דברים נגד השם יתברך. אם אנו מבינים שהתורה היא אמת אז צריך לקיים את כל מה שכתוב בה.
ישנם אנשים שנחשבים לעילויים בתורה. ישנם כאלו שזוכרים את כל הש”ס ישר והפוך. ישנם כאלו שלשנייה אחת לא מזיזים את עיניהם מספרי הקודש. כל אלו דברים עצומים והלוואי על כל אחד מאיתנו. אך עם זאת, כל זה לא שווה כלום אם אותם אנשים מזלזלים במצוות ולא חיים מתוך אמונה. העיקר זה ליישם את הדברים ולא רק ללמוד אותם. בתקופת יוון רצו שנמיר את דתנו. זה לא שהיה להם משהו נגד התורה, אלא להפך, הם רצו ללמוד אותה באוניברסיטה בתור חכמה. הם הבינו שהתורה היא חכמה עצומה שמשכילה מאוד את מי שלומד אותה. כל מה שהם רצו שזה יישאר בגדר חכמה בלבד מבלי מצוות מעשיות. זה לא שווה שום דבר ללמוד את הדברים בתור חכמה אם אין יראת שמיים. לעומת זאת מי שיש לו יראת שמיים, יש לו סייעתא דשמייא גם ללמוד ולהחכים. בסופו של דבר הוא יזכה בכל הקופה. רק צריך להתאמץ וליישם את הדברים שאנו לומדים.
בני ישראל קיבלו את התורה והמצוות בהר סיני, אך כעת הגיע השלב המעשי. לכן בני ישראל יוצאים למדבר ושם במשך 40 שנה הם יוכלו ללמוד תורה מעשית ולהתהוות כעם מובחר. כמו בחיפוש עבודה או בכל עניין בחיים, אנשים יכולים ללמוד במשך שנים, אך בסופו של דבר הקובע הוא הניסיון המעשי. שנזכה בע”ה ליישם היטב את הדברים, ללמוד ולקיים את כל התורה מתוך יראת שמיים ואמונה.