משה ועמו לעולם לא יפרדו.
מאז נעשה משה רועה לישראל, קשר עמם קשר אל אהבה שלא תימוט לעולם. לא זז מהם יום אחד מלבד שלוש פעמים של ארבעים יום וארבעים לילה שעשה בהר, לא למענו כי אם למענם בלבד. ארבעים יום הראשונים – לקבל עבורם לוחות הברית; ארבעים יום השניים – לרצות על עוונם, עוון העגל; והשלישיים – להביא להם לוחות שניים עם בשורת 'סלחתי'.
עד שנגזרה הגזרה עליו ועל אהרן אחיו: 'לכן לא תביאו את הקהל הזה אל הארץ אשר נתתי להם' (במדבר כ).
ולא עם דורו לבדו דיבר משה דבריו, כי את אשר היה עמו עומד אז לפניו ולפני ה' אלקיו ואת אשר לא היה שם עמו אז – עם כל הדורות. עם שומעי לקחו ואמריו וקוראים בתורתו, שבכל דור ודור; וכשם שקולו של משה באותם שלושים וששה ימי הפרדה היה נשמע וחודר לתוך לבם וכל עצמותיהם של שומעיו הראשונים והיה הולך וחזק מיום אל יום והיו חרדים מלאבד הגה אחד שיצא מפיו, כי 'אלה הם דברי משה האחרונים!' – כך בת קולו של משה מאז, עדיין מהדהדת באזנינו גם עתה היום, בכל שעה שאנו קוראים, לומדים ועוסקים בספר זה, ספר דברים, ספר משנה תורה – רבינו משה מדבר עם דורו ועם דורנו – אלה דברי משה האחרונים שהוא מדבר עמנו – ולא נחרד?!
כך, בחרדה זו, אנו פותחים אזננו וכל עצמותינו תשמענה אלה הדברים אשר דבר משה אל כל ישראל – קול גדול ולא יסף עוד עד עת קץ.