מדוע נשכחו יהודי סנט אוסטטיוס?
הנה לכם אירוניה היסטורית עצובה: דווקא סנט אוסטטיוס, האי החשוב ביותר מבין האיים הקאריביים והנאמן ביותר – אשר עמד בעקשנות לימינה של ארצות הברית שאך זה נוסדה אחרי המהפכה האמריקנית, הוא מקום שאיש לא שמע עליו על אף ששינה את מהלך ההיסטוריה. במהפכה האמריקנית היתה אורנייסטאד שבסנט אוסטטיוס צומת חשוב לסחורות, כוחות צבא ותחמושת ששטו במי הטורקיז השלווים.
ב- 2016 חיו בסנט אוסטטיוס (סטטיוס) 4,000 תושבים והיא חלק משלוש רשויות מקומיות אשר שייכות לממלכת הולנד: סטטיוס, בונייר וסאבא. באי גדלים יותר סוגי סחלבים מבכל מקום אחר בעולם. כשפוסעים ברחובות המרוצפים רואים בכל מקום שרידים ועתיקות אשר משגרים אותנו אחורנית בזמן. שלא כבאיים אחרים בקריביים, הזמן שינה אך מעט פני האי, אשר שימר את זיקתו החזקה לארצות הברית. שדה התעופה המקומי, למשל, קרוי על שמו של הנשיא ה-32, פרנקלין דלנו רוזוולט.
למקום יש גם היסטוריה יהודית חשובה, אם כי למרבה הצער – שכוחה וזנוחה אף היא. יותר ממאה משפחות יהודיות חיו שם בזמן המהפכה האמריקנית, שהחלה בשנת 1765. בין ראשוני המתיישבים היו אברהם יצחק אנריקז, דוד סרביה ודניאל ואהרון כהן, משה אנריקז, שמואל הוהב ויהודה קפה, וכן משפחות פינהיירו, אובדיאנטס ונונז. לקהילה היה בית כנסת משלה, "חונן דלים".
על קו המים של סטטיוס נבנו בצפיפות מחסנים ורציפים שפלשו אל הים ובזכותם נקלעה למקום קהילה בין לאומית, רב תרבותית ורב לשונית של סוחרים, רבים מהם יהודים, שמכרו מגוון עצום של סחורות ומוצרים, אבק שריפה ותחמושת. בסך הכל חיו שם 20,000 אנשים, עבדים וחופשיים, שהסלע המוזהב נהיה לביתם הקבוע.
בחודש מאי 1776, ששה שבועות בלבד לפני החתימה על הכרזת העצמאות, נוסדה חברת הסחר "רודריק הורטלז וסיה", אשר מומנה על ידי לואי ה-16 מלך צרפת וקרלוס השלישי מלך ספרד, שהיו בני דודים אשר חלקו תיעוב משותף לג'ורג' השלישי מלך אנגליה. כל אחד מהם השקיע בחברה החדשה מליון ליברות (כמליון פאונד של כסף). כספי ההשקעות בחברה נהיו למעשה למשאב העיקרי של חירותה של אמריקה. הכספים שימשו לרכישת תחמושת, רובים, תותחים ואבק שריפה אשר סייעו לרפובליקה הצעירה להשאיר ראש מעל למים.
בנג'מין פרנקלין הנערץ, המדינאי החריף והחכם ביותר של אמריקה, שימש כשגריר באירופה מטעם הקונגרס הקונטיננטלי. מיומנותו ומגעו המעודן ניכרים בבירור באופן הקמתה של "רודריק הורטלז וסיה". הוא רחש לסנט אוסטטיוס הערכה כה גדולה, עד ששלח את כל מכתביו רק דרך סנט אוסטטיוס, שכן ידע שרק כך יגיעו בסוף אל בעלות בריתה של אמריקה באירופה.
היסטוריונים של ארצות הברית סבורים שסנט אוסטטיוס היה השוק העקבי ביותר לכלי נשק ומלחמה לכוחות האמריקנים שעדיין היו בחיתוליהם, תחת פיקודו של ג'ורג' וושינגטון במלחמת חמש השנים. שנים רבות לאחר מכן, דנו הנשיא ג'ורג' וושינגטון ואלכסנדר המילטון, שר האוצר הראשון, בתפקיד החשוב שמילא סנט אוסטטיוס באספקת הנשק, ושניהם הסכימו שלא ניתן היה לנצח במלחמה לולא האספקה המתמדת והיציבה של נשק ותחמושת מהקריביים.
ההכרה הרשמית הראשונה שקיבלה ארצות הברית – האומה שאך זה נולדה – מאומה ריבונית אחרת היתה באי סנט אוסטטיוס ב- 16 בנובמבר 1776. ה"אנדרו דוריאה", אחת מארבע ספינות של הצי החדש של הקונגרס הקונטיננטלי, הגיעה לנמל והניפה דגל אדום-לבן-כחול עם 13 פסים ו-13 כוכבים במעגל, וכן העתק של הכרזת העצמאות. 13 מטחי כבוד נורו לראשונה בסנט אוסטטיוס כמחוות הכרה ל-13 המושבות הראשונות, מניו המפשייר ועד ג'ורג'יה.
סנט אוסטטיוס היה, איפוא, ספק הנשק העיקרי של לוחמי המהפכה האמריקנית, כך שחיילים בריטיים מצאו עצמם נלחמים בקרב מול הנשק של עצמם. במרכזו של נתיב הנשק הזה עמד האשראי של חברת "רודריק הורטלז וסיה" ושל הסוחרים היהודים של סנט אוסטטיוס. מעורבות זו עוררה את חמתם של המנהיגים הבריטים. "קן העכברושים הזה הזיק לבריטניה אף יותר מאויביה הגרועים ביותר", כתב האדמירל רודני במכתב לגנרל ג'ון ואן. בפברואר 1781 תקף צי ענק בפיקודו של אדמירל רודני את האי.
"אתה מתיר לאלץ אותנו, בשם עצמנו ובשם אחרים בני העם היהודי, לוותר על מפתחות החנויות שלנו עם כל המלאי שבתוכן, לנטוש את משקי הבית, הכלים והריהוט ולהיות מוכנים לעזוב האי אל יעד בלתי ידוע, לעזוב את נשותינו האהובות ואת ילדינו חסרי הישע מאחור, כשרכושנו מופקר להחרמה ולתפיסה."
בני הקהילות היהודיות בסורינם, בקורסאו ובברבדוס היו המומים מגורל אחיהם בסנט אוסטטיוס. בסופו של דבר, הקהילה היהודית של סנט אוסטטיוס שוקמה כשכוחות צרפתיים הביסו את הבריטים והשיבו את האי להולנדים בשנת 1784. הקהילה גדלה ומנתה 157 משפחות בשנות ה- 1790, תחת הנהגתו של החזן יעקב דה רובלס.
עד 1783 חברו יהודי סנט אוסטטיוס לקהילה הקטנה של האי הסמוך סנט מארטן. במסמך מ- 16 בנובמבר 1783 מביעים היהודים דרישה לספרי תפילה רבים יותר, מה שמעיד על עלייה במספרם. בין בני הקהילה הנודעים והפעילים מיהודי סנט אוסטטיוס בסנט מארטן היו משפחת גומז-מסקיטה ומשפחת פירירה.
קצה של המהפכה האמריקנית, הסכסוכים האין-סופיים באירופה והשפל הכלכלי, דחקו את רוב היהודים מסנט מארטן, מסנט דומינגה (או קיי, האיטי) ומסנט אוסטטיוס לעבור אל סנט תומס באיי הבתולה הדניים. שם הקימו להם קהילה חדשה, "ברכה ושלום וגמילות חסדים", ובשנת 1796 קיבלו רשות רשמית מהממשל הקולוניאלי הדני לייסד קהילה.
היהודי האחרון שעזב את סנט אוסטטיוס לקח עמו מנורה שמקורה בגירוש ספרד. על מצבות יהודיות בהונדורס הבריטית, בסנט קרואה, בסנט תומס, בברבדוס ובקורסאו מצויין סנט אוסטטיוס כמקום לידה של הנפטר או הנפטרת. היהודי האחרון נפטר בסנט אוסטטיוס בשנת 1826. עד סוף מלחמות נפוליון ב- 1815 שקע האי באלמוניות, כמו יפהפייה נרדמת שלעולם אינה מתעוררת.
בשלושת העשורים האחרונים דנה כהן ספרוט חיה ועובדת בקריביים. היא עבדה בעתון מיאמי הרלד, נסעה ברחבי האזור ומצאה בתי קברות יהודיים מתפוררים וחרבים, עתיקים אף יותר ממנהטן ועדויות לקהילה יהודית עשירה ותוססת של בעלי מטעים ופירטים שעלו ושגשגו באיים.
לכהן ספרוט יש תואר בכלכלה מראסל סייג' קולג', היא למדה בישראל ובלונדון. יש לה גם תואר בעסקים בינ"ל מאונ' ג'ורג' וושינגטון ומילגה ע"ש וולקוט. היא מרבה לכתוב, לפרסם ספרים, להרצות ולחקור, ובין היתה גילתה בית כנסת אבוד ואתר קבורה באי סנט מארטן בקריביים.