"קאשבק" שביים שון אליס הבריטי בשנת 2006, החל בכלל כסרט קצר, שזכה בפרס, ולכן הוחלט להפכו לסרט ארוך. בדרך כלל מהלכים כאלה מסתיימים באופן עגום. לא כאן. קאשבק נפלא, נוגע ללב, לעתים, משעשע לפרקים, ומיוחד כל הזמן. הסרט מציג תקופה סבוכה בחייו של סטודנט אנגלי לאמנות, בן שמו, שחברתו עוזבת אותו. בעקבות הפרידה הוא לא מצליח לישון ומחפש דרכים כיצד להעביר את הזמן המיותר, 8 השעות הנוספות שפתאום נוספו לו בגלל נדודי השינה שבהם נתקף. הוא קורא ספרים בלילות ורואה סרטים ובשלב מסוים מחליט לעבוד בסופרמרקט לילי כדי להעביר את זמנו. שם הוא מצליח למצוא דרך להקפיא את הזמן, ואת הדמויות שבמרחב. במהלך "ההקפאה" הוא עובר בין הלקוחות הנשים, מפשיט את היפות שבהן, ומצייר אותן. בן מצייר את הנשים העירומות. הוא משתמש בהן לאמנותו. יותר מכל הזכיר לי הדבר את גיבור הספר של אמיל זולא "היצירה", שם מנצל הצייר (דמותו של סזאן) את העובדה שהנערה האסופית שהביא לביתו ונתן לה מחסה, כריסטין, ישנה במיטה, ובמהלך שנתה נושרת כותנתה ושדיה נחשפים. הצייר סזאן לא חושב על שום דבר אחר מלבד אמנותו. הוא מביא מיד את הבד והצבעים ומצייר את העירום הצעיר והיפה שנגלה לעיניו. כשכריסטין מתעוררת בבהלה, מגלה שמציירים אותה ומכסה את מערומיה מיד, הצייר נכנס למרה שחורה. הרי אם הייתי רוצה לכפות עצמי עלייך, הייתי עושה זאת – הוא אומר לה – אבל אני רק רוצה את הציור המושלם. ואת מושלמת.
הרגעים האלה, גם ב"היצירה" של זולא וגם ב"קאשבק" של אליס, נפלאים בעיני. הם מדגימים, בעיני, את לב לבו של האמן. הוא משתמש בסיפוריהם של אחרים, הוא מנצל את האחרים לאמנותו. המעשה הפיזי, הגשמי, אינו חשוב בעיניו כלל. גם סזאן אצל זולא וגם בן בסרט של שון אליס, נשבים בקסמו של היופי הנשי, אבל הם רואים אותו במהותו האמנותית. המציצנות שלהם היא בשירות האמנות, והאמנות היא לצרכי הכלל. מעין מעגל שכזה.
כשבן מתחיל להבין כיצד תודעתו מסוגלת לעצור ולהקפיא את הזמן, הוא נראה כמו מרחף מהטלפון הציבורי שבמסדרון מעונות הסטודנטים עד למיטתו בחדר, אחר-כך מראה המצלמה כיצד הזמן עובר ברחובות לונדון, את הירח המלא בצד הבניין והרחוב שהתנועה בו ערה. הרגעים האלה ב"קאשבק" נראים כתמונות אמנות. שקית אפונים שתכנה מתפזר על הרצפה, אישה יפהפיה וגבוהה נעה בהילוך איטי בין המדפים של הסופרמרקט. היופי הויזואלי של הקטעים האלה גם טעון במשמעות. בן, שגורם לזמן לעצור, מתחיל להעריך את העוצמה והיופי שבטבע הדומם. שוב – מזכיר את סזאן הצייר, חברו של אמיל זולא וגיבור הספר המהפנט "היצירה"
אבל לא רק ויזואליה הופכת את "קאשבק" לשווה-צפיה. מדובר באחד הסרטים עם פסי הקול הנפלאים של השנים האחרונות. חוץ מהמוזיקה המקורית שהלחין גאי פארלי, משובץ "קאשבק" באינספור צלילים מגוונים. לצד "קאסטה דיוה" מתוך האופרה "נורמה" של בליני – מהיפות באריות של כל הזמנים – והבולרו של מוריס ראוול, יש בסרט גם להיטים (פרנקי הולך להוליווד) וגם קטעי אלטרנטיב בלתי-נשכחים, ששיאם מגיע בקטע הסיום, קרשנדו אדיר ומפואר ברצף של שני קטעים, הראשון הוא "SHE" האוורירי, המונח על מצע קלידים אינסופי וגיטרות חשמליות מהדהדות, של להקת גרנד אווניו ומיד אחריו – What Else Is There של רויקסופ, ששונה ממנו בתכלית. אלקטרוני, כמעט מתוכנת, ועם זאת רווי בקסם מתוק וממגנט שאי אפשר שלא ליפול בשביו.
קאשבק מותח קו בין האמנות והאהבה, בין היופי של מעשה היצירה ליופיה של האישה, בין התשוקה ליצור את היצירה המשמעותית, האיכותית, החשובה, לבין התשוקה להיות נאהב, ולאהוב את מי שבחרת בה. ברגעים מסוימים זהו תיאטרון חלום מצולם, המתנתק מהסיפור וכמו משקף את זרם התודעה של הגיבור, הצייר, האמן, נהר של אהבה, יופי, תאווה, יצירה – טישטוש בין מציאות ודמיון, כמו במעשה האמנות, הליכה על קו הגבול הדק שבין הזיה (בשל חוסר שינה) לבין פנטזיה שמתגשמת ונס שמתרחש. בסרט אחר וחדש, שמוקרן בימים אלה – "הקונצרט" – אומר המנצח של התזמורת הרוסית, שהמילים הן מזוהמות, אבל המוזיקה היא תמיד טהורה ונקיה, כמו האהבה לאישה. יצר ויצירה. אמרו את זה קודם, לפני.
אהבתיאהבתי טוען...	By בועז כהן, on 05/13/2010 at 19:40, under תמונות נעות. 5 תגובות	Post a comment or leave a trackback: Trackback URL.
ועוד יותר, לקרוא את "היצירה"
של הספר המקסים הזכור לי לטוב "היצירה".
בשפה כה יפה, מתאימה ומרגשת?
מי אם לא אתה?
Permalink | הגב	כולנו מתאהבים ברגע קפוא אחד של זמן ואז מפשירים ומתחילים להזיע.