ילדה טובה כרמל.
ואם חושבים על זה ברצינות - גם לא כזאת טובה.
מתישהו במהלך שנות התשעים שודרה בארץ הסדרה "השיבה הביתה" (Homefront) מבית היוצר של ABC. הסדרה ציירה תמונה פסבדו-אותנטית (בצבעי פסטל) של סמול טאון U.S.A בשלהי מלחה"ע ה- װ, תקופה בה רכבות עמוסות היו פורקות חיילים עייפים בעיירות קטנות לצלילי תזמורות קבלת הפנים, צהלות ילדים ומטפחות צחורות שהתנופפו באוויר כשהן אחוזות על ידי נשים עטויות כפפות.
אפילו בסדרה מתוקה, אופטימית ופטריוטית כמו "השיבה הביתה", לא ניתן היה להתעלם מכך שהחזרה הביתה אינה דבר פשוט. חלק מהחיילים חזרו קטועי גפיים, אחרים רדופים על ידי שדים בלתי נראים ואלה גם אלה חסרים את חבריהם שלא שבו כלל.
בנוסף, נאלצו החיילים ששבו הביתה להתמודד עם מציאות תעסוקתית חדשה, אמביציה נשית לא ברורה (שלימים נודעה לשמצה בשם "פמיניזם"), ארגוני עובדים, ותהליכים נוספים שלא הקלו על קליטתם המחודשת במולדתם המתחדשת.
לחיילים השחורים ששבו מהחזית נוספה ההכרה הלא נעימה בכך שאף על פי שהמדינה שלהם מכירה בזכותם למות בשמירה על חירותה ועקרונותיה, אין בכוונתה לשנות את מעמדו של מי שאתרע מזלו לחזור מהחזית. כן, מי שהיה טיפש מספיק לחזור הביתה, חזר להיות אזרח סוג ב'.
שיר הנושא, אשר נכתב על ידי ג'וני מרסר (אם אני לא טועה) המליץ דווקא להדגיש את החיובי ולהיפטר מהשלילי בחיים ובכל מקרה שלא יהיה, לא להישאר על הגדר. שיר מקסים, נאיבי כזה של פעם, בביצוע של בינג קרוסבי, או אלה, או כל אחד אחר שבחר לעשות לו קאבר.
אני מרגישה שאני נמצאת על הגדר כבר לא מעט זמן, אבל רק בזמן האחרון התחלתי להבין שגם השיבה הביתה, מנחמת ונוחה ככל שתהיה, היא חלק מהגדר הזאת.
אולי זה המקום לציין שההורים שלי הם אנשים מדהימים. וכיפיים. ובגדול, לא מנג'זים יתר על המידה. כיף לי איתם והם מפנקים אותי כמה שאני רק נותנת להם, אבל עם כל האהבה הזאת שמורעפת עלי, לפעמים אני מרגישה שאני פשוט צריכה את המקום שלי.
אין מה לעשות, אחרי שנים של חיים מחוץ לבית, החזרה לבית ההורים – על כל מה שכרוך בה, מרגישה כמו נסיעה לא מוצלחת במיוחד ב"מנהרת הזמן".
אני מתגעגעת למטבח שלי, ולאפשרות לבשל סיני בעשר בלילה בלי שאף אחד יגער בי שהשארתי את המטבח הפוך, ודחיתי את הניקיון עד למחרת.אני מתגעגעת לאוויר הנקי שכבר שנה מזוהם על ידי רוטמנ'ס (אבא) ואיב (אמא) ביחס של 7:1 בהתאמה. אני מתגעגעת לשקט ולפרטיות שלי, לזה שאני לא צריכה לדווח לאיש מתי אני הולכת וחוזרת ומה זה אומר אם אני לא ישנה בבית. ואין מה לעשות – כשחוזרים הביתה, ההורים נכנסים לרגרסיה אוטומטית למצב הלחוץ והמגונן, שצריך להיות בשליטה ולדעת הכל.
אני מתגעגעת לריהוט שלי, שבחרתי לבד וקניתי בשלבים, לתמונות ולטריליון הספרים שארוזים בארגזים במחסן.
ואולי, רק אולי יש בי גם חלק קטן שמצפה למצוא באחד הארגזים שנארזו בקפידה, מוגנים על ידי ניילון בועות (מסתבר ש"פצפצים" זה לא מילה מוכרת ב"הום סנטר") אותי, כמו שהייתי לפני שהכל התחיל.
אני מסכים עם אמביוולנטית .
אני חושב שבקופסאות מבעד לפצפצים תהיה דמות מוכרת , יותר בוגרת , הרבה יותר מחוברת לעצמה שחיכתה בסבלנות לצאת מתוך הבועה המגוננת( מונח קצת אמביוולטי בהתחשב בהכל ) ולכבוש את העולם.
יאללה, יאללה! בוגרת, מחוברת, .... שתצא כבר הכונפה!
אמילי כוכבת - כיף לקרוא על מישהי שהיא באותה צלחת כמוני.
במיוחד אם זה כתוב אחלה!
צלחת, סירת משוטים דולפת, אבל כן, לגמרי באותה סירה.
טוב, נו, במהרה בימינו לדירה משלנו. אמן!
איזה כיף לי!
תגובות משתיכן, ועוד כאלה תגובות חמות.
אין מה לומר, יש תחומים שבהם אני חופשי בת מזל!
מבינה אותך יותר ממה שמילים יכולות לתאר..
זו שתפתח את הארגזים היא שונה לחלוטין מזו שארזה אותם!
ובהקשר העמוק והגורף: את תמצאי את עצמך מחדש. זה יקרה, וזה יהיה חזק ומדהים כמוך.