נאמר בתורה (ויקרא כא טו), "וספרתם לכם ממחרת השבת מיום הביאכם את עומר התנופה שבע שבתות תמימות תהיינה", שציוונו הבורא יתברך מצות עשה לספור ספירת העומר, החל מליל ט"ז בניסן עד סוף שבעה שבועות, וכתב בספר שבולי הלקט (סימן רלו), "תלה הכתוב יום חג השבועות בספירת העומר, שנאמר "שבעה שבועות תספור לך, ועשית חג שבועות לה' אלהיך", לפי שכאשר נתבשרו ישראל בצאתם ממצרים שהם עתידים לקבל התורה לסוף חמישים יום, שנאמר "בהוציאך את העם ממצרים 'תעבדון' את האלהים על ההר הזה", הרי נ' של תעבדון יתירה, לומר לך, לקץ של חמישים יום תעבדון את האלהים על ידי קבלת התורה. וישראל מרוב חיבתם לתורה היו מונים בכל יום ויום, ואומרים הרי עבר יום אחד, הרי עברו שני ימים, שלשה, ארבעה, וכו', כי היה הדבר בעיניהם כזמן ארוך, מרוב חיבתם הגדולה לקבלת התורה, ולכן נקבעה הספירה לדורות", ע"כ.
בזמן הזה שאין לנו קצירת העומר, ולא את קרבן העומר שהיה קרב בבית המקדש בט"ז ניסן, אין מצות ספירת העומר אלא מדרבנן זכר למקדש, וכן דעת רוב הפוסקים ומרן השולחן ערוך.
מצוה על כל אחד ואחד מישראל לספור ספירת העומר בעצמו, שנאמר "וספרתם לכם" בלשון רבים, שתהיה ספירה בפי כל אחד, ונוהגים שהשליח ציבור או רב הקהל מברך וסופר העומר תחילה, ואח"כ שאר הקהל.
מנהגנו לברך לאחר ברכו לפני עלינו לשבח, ולומר לפני כן "לשם יחוד", ולאחר מכן לומר "למנצח בנגינות" "אנא בכח", ויש לכוון בכל יום תיבה אחת מהמזמורים הנ"ל, וכן אות אחת מהפסוק "ישמחו" וכו'.
ראוי ונכון לומר בכל יום לאחר ספירת העומר את התפילה המיוסדת לימים אלו, וכתב בספר יסוד ושורש העבודה (שער ט' הצאן פ"ח), "ולפי שמצוות ספירת העומר הוא תקון גדול ונפלא לטהר את נפשו שנפגמה בעוונות, רחמנא לצלן, לכן תקנו לומר אחר הספירה תפלה: "רבונו של עולם אתה צויתנו וכו' כדי שיטהרו נפשות עמך ישראל מזוהמתם" וכו', וראוי לאדם שיתפלל תפילה זו בכוונה עצומה ובשברון לב מאד, ואם יכול להוריד דמעות – מה טוב, כי זה הוא כל האדם, לתקן נפשו בעודו בחיים חיותו, ודי בהערה זו", ותפילה זו נמצאת בסידורי בני אשכנז, ומוהרא"ש זי"ע הכניס תפילה זו לסידור עת רצון לעדות המזרח.
צריך להיזהר מאד ולא לשכוח לספור ספירת העומר בכל יום ויום, וסגולה מעשית שלא לשכוח לספור ספירת העומר, היא להקפיד להתפלל ערבית במנין בכל יום.
וראה מה שכתב הזוהר הקדוש (אמור דף צז:), "תָּא חֲזֵי, כָּל בַּר נָשׁ דְּלָא מָנֵּי חוּשְׁבָנָא דָּא, אִינּוּן שֶׁבַע שַׁבָּתוֹת תְּמִימוֹת, לְמִזְכֵּי לְדַכְיוּתָא דָּא. לָא אִקְרֵי טָהוֹר, וְלָאו בִּכְלָלָא דְּטָהוֹר הוּא. וְלָאו הוּא כְּדַאי לְמֶהֱוֵי לֵיהּ חוּלָקָא בְּאוֹרַיְיתָא, וּמַאן דְּמָטֵי טָהוֹר לְהַאי יוֹמָא, וְחוּשְׁבָּנָא לָא אִתְאֲבִיד מִנֵּיהּ, כַּד מָטֵי לְהַאי לֵילְיָא, לִבְעֵי לֵיהּ לְמִלְעֵי בְּאוֹרַיְיתָא, וּלְאִתְחַבְּרָא בָּה, וּלְנַטְרָא דַּכְיוּ עִלָּאָה, דְּמָטֵי עָלֵיהּ בְּהַהוּא לֵילְיָא, וְאִתְדְּכֵי". בתרגום ללשון הקודש – "בֹּא רְאֵה, כָּל אָדָם שֶׁאֵינוֹ מוֹנֶה חֶשְׁבּוֹן זֶה, אוֹתָן שֶׁבַע שַׁבָּתוֹת תְּמִימוֹת, לִזְכּוֹת לַטָּהֳרָה הַזּוֹ, לֹא נִקְרָא טָהוֹר, וְאֵינוֹ בִּכְלַל שֶׁל טָהוֹר, וְאֵינוֹ כְּדַאי לִהְיוֹת לוֹ חֵלֶק בַּתּוֹרָה. וּמִי שֶׁמַּגִּיעַ טָהוֹר לַיּוֹם הַזֶּה וְהַחֶשְׁבּוֹן לֹא נֶאֱבָד מִמֶּנּוּ, כְּשֶׁמַּגִּיעַ לַלַּיְלָה הַזֶּה צָרִיךְ לוֹ לַעֲסֹק בַּתּוֹרָה, וּלְהִתְחַבֵּר עִמָּהּ, וְלִשְׁמֹר טָהֳרָה עֶלְיוֹנָה שֶׁמַּגִּיעָה עָלָיו בְּאוֹתוֹ הַלַּיְלָה, וְנִטְהָר".
ולכן כל אדם עליו להתעורר ולהתחזק כמה שיותר שלא לשכוח יום אחד מהספירה, כדי לזכות לטהרה עליונה ולקבלת התורה בשלמות.
נשים פטורות ממצות ספירת העומר, הואיל ויש לה זמן קבוע. וכל מצות עשה שהזמן גרמא נשים פטורות. ואם רצו לספור בלי ברכה רשאיות, אבל אינן רשאיות לברך, שהיא ברכה לבטלה. ועל פי הסוד טוב שהנשים לא תספורנה כלל העומר אף בלי ברכה, (ויש מבנות אשכנז שנהגו לברך).
מצוה לחנך את הקטנים לספור את העומר בכל יום, ויש לחנכם לספור עם ברכה כדת, וקטן ששכח לספור איזה לילה בימי הספירה רשאי להמשיך לספור בברכה, משום חינוך כדי להרגילו לברך בכל שנה לכשיגדיל.
קטן שהגדיל באמצע ימי הספירה ונעשה בר מצוה, יש אומרים שאינו רשאי להמשיך לספור ספירת העומר בברכה, משום שבזמן הקודם היה פטור מכל המצות, ויש אומרים שימשיך לספור כהרגלו, דהרי מעלין בקודש, וכן נראה להלכה שהנער בר מצוה ימשיך לברך כהרגלו.
שכח או הזיד ולא ספר ספירת העומר בלילה אפילו רק לילה אחד וגם ביום לא ספר, אינו יכול יותר לברך על ספירת העומר מהלילה שלאחר מכן והלאה אלא יספור ללא ברכה, זה דעת בעל הלכות גדולות ודעת מרן השולחן ערוך, אמנם דעת רוב הראשונים שכל יום ויום הוא מצוה בפני עצמה, ולכן גם אם שכח לספור ביום, יכול להמשיך ולספור בברכה, ויש לו על מה לסמוך, וכן דעת הרב הקדוש מקאמרנא ועוד צדיקים מגדולי החסידות, וכן דעת מו"ר מוהרא"ש זי"ע וז"ל "בספירת העומר אנחנו פוסקים כמו הרב הקדוש מקאמרנא שכל יום זה יום אחר, ויכולים לברך", ע"כ.
נהגו צדיקים לספור כמה וכמה פעמים בכל יום בלי ברכה היום כך וכך לעומר, וכן נהג הגאון רבי מנחם מנדל מרימנוב, וזה לשונו בספר מנחם ציון, "מנהג ישראל שכותבין באגרת למספר בני ישראל, לפי שאסור להסיח דעתו מהספירה, שצריכים להיות שבע שבתות תמימות כמש"כ בזוה"ק, דצריך שלא יתאבד מיניה חושבנא דא, וכן נהגתי בעצמי, לומר כמה פעמים ביום בלי ברכה, היום כך וכך לעומר", ולכן יש מהדרין לכתוב בראש מכתביהם שבימי הספירה – כך וכך למ'טמוני"ם.
ימי ספירת העומר מעלתם גדולה מאד, ואף שנוהגים בהם מנהגי אבילות מכל מקום אינם כימי בין המצרים שארעה בהם חורבן בית המקדש, ואדרבא כתב הרמב"ן (פרשת אמור), שקדושת ימי הספירה כימי חול המועד, שהרי יום יום טוב הראשון הוא חג הפסח, ויום טוב האחרון הוא חג השבועות, וכ"כ רבינו בחיי (פרשת אמור).
כתב הרה"ק בעל חידושי הרי"ם זי"ע בשם האריז"ל, שכל הויות האדם בכל ימי חייו, תלויים באלו הימים, ימי הספירה, ולכן יש להיזהר שלא לבטל בהם הזמן, ושיהיו כל הימים משבעה שבועות תמימות, כי המה ימים יקרים ומנויים. ובחתם סופר כתב שחמישים ימים אלו, שקולים כנגד חמישים שנה, יום לשנה יחשב, ומנה של הקדש כפול היה, א"כ הרי הם כנגד מאה שנה.
כתב מוהרא"ש זי"ע בסידור עת רצון (עמ' תק'), "כי עיקר כוונת הספירה בפשיטות היא, שצריכים לדעת שימי האדם מנויים וספורים במספר כל יום ויום, והאדם יצטרך לתן דין וחשבון מכל יום ויום, כי אין שום יום הולך לבטלה, חס ושלום, ואפילו שעה ורגע אחד אינו הולך לבטלה, חס ושלום, בסוד שבע שבתות תמימות תהיינה, שהשבע שבתות שהם ימי ספירה צריכים להיות שלמות ותמימות בעבודת השם, ולא ילך מהם רגע לאיבוד חס ושלום… ועל כן אסור לאדם לדחות את עצמו מיום ליום, רק לידע היטב שזה היום לא יהיה לו עוד כל ימי חייו, כי היום האחר הוא ענין אחר לגמרי, וכמו שגילה לנו רבינו ז"ל, "היום אם בקולו תשמעו", שעיקר העבודה מי שרוצה לשמוע בקולו יתברך ולדבקה בו, העיקר הוא שידע שהעיקר הוא היום, "היום" דוקא, וזה סוד מצות ספירת העומר, שהוא התחלה והכנה לקבלת התורה, להורות שאי אפשר לקבל את התורה כי אם כשיודעים שהעיקר הוא היום הזה שהאדם עומד בו"… ע"ש דברים נפלאים.
בימי הספירה יש להרבות בלימוד הלכות, שהרי אותם הלכות שנשתכחו בימי אבלו של משה החזירם עתניאל בן קנז בימי הספירה, ולכן צריך ללמוד תוספת הלכות בימים קדושים אלו.
כתב בספר שער הכוונות (דרושי ברכת השחר בהקדמה), להזהיר מאד בענין אהבת החברים העוסקים בתורה ביחד, והביאו בכף החיים (סימן תצ"ג סק"ה), שיש להיזהר ביותר בימים אלו כדי לתקן חטא של תלמידי רבי עקיבא.
מוהרא"ש זי"ע אמר, ביותר צריכים להקפיד בימי הספירה שתהיה אהבה בין נשמות ישראל, כי תלמידי רבי עקיבא נסתלקו אז, מפני שלא כבדו זה את זה, ועיקר התיקון צריך להיות בימי הספירה לאהוב את כל בר ישראל כנפשו, ולכן צריכים אז לעשות חסד ביותר אחד עם השני, וזה עיקר התיקון לגלות המרה שאנו נמצאים בה, שהכל ע"י שנאת חנם, ולכן דיקא בימי הספירה צריכים למסור את נפשו בעבור כל בר ישראל, ורבי שמעון בר יוחאי אמר, "אנן בחביבותא תליא", ואמרו אנ"ש שזה סובב ביותר על אנשי שלומנו תלמידי רבינו ז"ל שצריכים להחזיק עצמם באהבה רבה מאד, כי אנ"ן ר"ת אנשי נחל נובע, אשרי מי שיזכה לזה.
כתב רבינו ז"ל (לקו"מ ח"א סימן קפ"ב), כל מה שהעולם מדברים בכל ימי הספירה, הם מדברים רק מהספירה של אותו היום, ומי שהוא מבין יכול לשמוע ולידע זאת, אם יטה אוזנו היטב לסיפורי דבריהם, ישמע שהם מדברים רק מהספירה של אותו היום.
כתב רבינו ז"ל בספר המדות (ספירת העומר ח"ב אות ב') "ביותר צריך להיזהר לטבול לקריו בימי העומר, והובא להלכה בספר יפה ללב (ח"ב אות ח'), ובכף החיים (סימן תצ"ג סקנ"ו).
מנהג יפה אף נעים בכמה קהילות מישראל שבימי הספירה בין מנחה לערבית קוראים מעט מפרקי אבות, ושומעים מפי תלמיד חכם מוסר השכל מענין הנאמר בפרקי אבות, דבר הלמד מענינו, וממשיכים בזה עד שיגיע זמן צאת הכוכבים, כדי שיספרו העומר בזמנו דהיינו אחר צאת הכוכבים. ונמצא מצוה גוררת מצוה, שבכדי לקיים המצוה מן המובחר לספור אחר זמן צאת הכוכבים, לומדים תורה ברבים. וראוי לעשות כן בכל קהל. וכל המזכה את הרבים זכות הרבים תלויה בו.
יש שנהגו בכל יום מימי הספירה ללמוד דף אחד ממסכת שבועות, או ממסכת סוטה, שיש בהם מ"ט דפים כמנין ימי הספירה, ומתחילים מיום שני של הספירה.
מוהרא"ש זי"ע אמר, מוהרנ"ת ז"ל היה רגיל לומר בימי ספירת העומר פעמיים את היום תהלים, כי רבינו ז"ל גלה לנו (לקו"מ ח"ב סימן ע"ג), ממעלת אמירת תהלים שמסוגל מאד לתשובה, ויש נ' שערי תשובה ומ"ט שערים יכול כל אדם לכנוס בהם ולהשיגם, שזה המ"ט ימים שבין פסח לשבועות, ולכן דייקא בימים אלו מסוגל מאד להרבות באמירת תהלים.
מנהג ישראל להתאבל ולהימנע משמחה בין פסח לשבועות על אלף תלמידי רבי עקיבא שהסתלקו בימים אלו ונשאר העולם שמם, עד שבא רבי עקיבא אצל רבותינו שבדרום ושנאה להם, והם רבי מאיר, רבי יהודה, רבי יוסי, רבי שמעון, ורבי אלעזר, והם הם שהעמידו את התורה מאותו הדור והלאה.
אלו הם מנהגי האבלות: א. תספורת הראש וגילוח הזקן. ב. נישואין. ג. ריקודים ושמיעת מוזיקה.
בני ספרד נוהגים שלא להסתפר ולא לגלח, מפסח עד יום ל"ד בעומר ביום הנץ החמה והלאה, ובני אשכנז מעיקר הדין נמנעים עד יום ל"ג בעומר ביום ומהנץ החמה ואילך מותרים.
מותר לנשים מבנות ספרד להסתפר בימי העומר, ואין חלוק בין נשואה לרווקה. מיהו בנות אשכנז נהגו להחמיר, ורק בצורך מיוחד מקילות, כגון לצורך מצוה או צניעות, ולצורך ייפוי מותר הכל.
נהגו להחמיר ולאסור לספר ילדים קטנים בימי הספירה, משום חינוך לקטן באבלות השייכת לכלל ישראל, ובמקום הצורך כגון ששערותיו מרובות מותר. אמנם מותר לספר הקטנים שהגיעו לגיל שלוש ביום ל"ג בעומר, גם לבני ספרד הנוהגים איסור בתספורת עד ל"ד בעומר, משום שתספורת זו היא חיבוב מצוה של איסור הקפת הראש שמשיירים הפאות ולא מגלחים אותם.
בעלי הברית, נער בר מצוה, או אדם שיש בעיות בריאותיות, וכדומה, ישאל שאלת חכם כיצד לנהוג.
לפי רבותינו המקובלים וכך נוהגים חסידים ואנשי מעשה: איסור תספורת הראש בימי ספירת העומר אינו רק מטעם אבלות, אלא משום שכל ימי הספירה הם ימי דין ובשערות הראש יש דינים, ולכן אין להסתפר עד ערב חג השבועות, ומשום כך אין היתר גם לבעלי ברית להסתפר היות שאינו מדין אבלות, לא שייך בו כל ההיתרים הנ"ל, מיהו אם חל חג שבועות ביום ראשון (כמו השנה), יש להסתפר החל מליל מ"ח לספירה שהוא ליל שישי, כדי שלא יכנס לחג כשהוא מנוול.
מי שנהג כדעת המקובלים בענין התספורת, ורוצה לשנות מנהגו לנהוג כדעת השו"ע, צריך לעשות התרת נדרים, ואם חשב שזה מעיקר הדין ולא רק חומרא אף התרה אינו צריך.
נוהגים שלא לישא אשה בימי ספירת העומר, ומנהג בני ספרד שלא להתחתן מפסח עד ל"ד בעומר, וכפי שנוהגים בענין התספורת, ולכן אין להתחתן בליל ל"ד.
בני אשכנז בארץ ישראל נוהגים להחמיר מפסח עד חג השבועות (ויש המקילים מר"ח סיון, ובשלושת ימי הגבלה), ורק ביום ל"ג בעומר מותר להתחתן (ומותר להמשיך השמחה והריקודים גם בלילה), וכפי שנוהגים בענין התספורת ולא בליל ל"ג.
מותר לבני ספרד להשתתף בחתונת בני אשכנז הנערכת ביום ל"ג בעומר, וכן מותר לבני אשכנז להשתתף בחתונת בני ספרד הנערכת ביום ל"ד בעומר ואילך.
מותר לערוך אירוסין בכל ימי הספירה אף עם סעודת פת, אך אסור לרקוד או להשמיע מוזיקה, היות ואירוסין שלנו אינם נחשבים למצוה, כמו האירוסין שבזמן הגמרא שהם היו קידושין.
בימים שבהם נוהגים אבלות על תלמידי רבי עקיבא, נוהגים שלא לעשות ריקודים ומחולות של דבר הרשות, היות שיש בזה שמחה יתירה דיש לאסור בימים אלו.
ולכן קל וחומר שיש לאסור שמיעת כלי זמר בימים אלו, שבודאי מביא את האדם לשמחה יותר מריקודים ומחולות, וכן יש לאסור שמיעת מוזיקה מוקלטת דרך הטיפ וכדומה.
לבני ספרד הנוהגים דיני אבלות רק עד יום ל"ד בבוקר גם לענין נישואין וגם לענין תספורת, הרי שגם ריקודים ושמיעת מוזיקה מותרת מיום ל"ד בבוקר, אמנם מכיון שיום ל"ג בעומר נוהגים בו שמחה משום שהוא יום הילולא דרשב"י ורצונו שישמחו ביום זה, לכן נהגו להתיר ריקודים ושמיעת מוזיקה ביום זה החל מליל ל"ג בעומר, אף שנישואין ותספורת אסורים עד יום ל"ד בבוקר, ואף בליל ל"ד מותר.
בני אשכנז נוהגים לאסור ריקודים ושמיעת כלי זמר עד חג השבועות (חוץ מל"ג בעומר).
מוזיקה לילדים קטנים: ילדים קטנים מגיל חינוך (גיל שש לערך), יש לחנכם שלא לשמוע מוזיקה עד ל"ג בעומר, ולכן אין לשולחם לחוגי נגינה בימים אלו, כדי לחנכם שימים אלו אינם ימי שמחה, מיהו אם יש חשש שישכחו מה שילמדו יש להקל היות שהוא דבר האבד, וכ"ש אם חוגים אלו תופסים את הילדים להיות במסגרת.
קלטות וסיפורי ילדים, אף אם משולבים בהם מעט שירים, מותר להשמיעם לילדים היות והעיקר בקלטות זה הסיפור.
אין לקיים חוגי מחול לבנות בתי הספר בימים אלו עד ל"ג בעומר, אע"פ שאין המטרה לשם שמחה, מ"מ השמחה מתעוררת מאליה.
שמיעת כלי זמר לצורך מצוה, מותרת מעיקר הדין כגון בברית מילה או בבר מצוה בזמנו.
בהכנסת ספר תורה מותר לשמוע כלי זמר, אך נכון לקבוע הכנסת ספר התורה לאחר ל"ג בעומר.
בסעודת סיום מסכת ופדיון הבן מותר להשמיע בהם כלי נגינה, ויש אוסרים בכל הנ"ל, והמחמיר תבוא עליו ברכה.
נגינה לצורך פרנסה מותרת בימים אלו, לפי שאין המטרה לשם שמחה, ולכן הלומד לנגן בכלים מסוימים לשם פרנסה, מותר לו להמשיך את לימודיו בימים אלו, ולכן מותר לעוסקים במלאכת השירה לערוך שירים בימים אלו, כדי להשמיעם לצורך פרנסה לאחר ל"ג בעומר.
נשים המתעמלות במכון כושר ומשמיעים שם מוזיקה תוך כדי ההתעמלות, אם יכולות לדחות את ההתעמלות לאחר ל"ג בעומר מבלי שיפסידו את כספן יעשו כך, אך אם יש בזה הפסד כספי יש להקל, ותשתדל כמה שאפשר להסיח את דעתה משמיעת המוזיקה.
אדם הסובל מעצבות יתירה, או משבר עצבים, יש להקל לו בשמיעת מוזיקה בצינעא, וכמו כן אלמנה המתגוררת לבדה וסובלת מפחדים, יש להקל לה בשמיעת מוזיקה, היות שעיקר המטרה לסלק את הפחד ולא לשם שמחה.
מותר לשיר שירים או לשמוע שירים בימי הספירה, אם אין בהם ליווי של כלי נגינה, ובפרט בשירים המעוררים את האדם ליראת שמים או שתוכנם הודאה להשם יתברך.
שירים ווקלים: אם אין נשמע כמו כלי זמר רגיל לכל דבר, מותר לשמוע בימים אלו.
בימי ספירת העומר מותר לברך בין על פרי או על מלבוש חדש גם בימות החול ולא רק בשבתות, וכן אין צורך להימנע מקניית בגדים חדשים או רהיטים לבית, דאין לנו לאסור ולהוסיף מנהגי אבלות בעצמנו, אלא רק מה שהורו רבותינו שהם נישואין, תספורת, שמיעת מוזיקה וריקודים, ואין להשוות מנהגי אבלות על חורבן בית המקדש שחמור הרבה יותר מאבלות על תלמידי רבי עקיבא, ואדרבא ימים אלו קדושתם רבה, ויש אומרים שקדושתם כימי חול המועד, ובודאי ששייך לברך שהחיינו בימים אלו.
אמנם כתב מרן הגרע"י זצוק"ל בחזון עובדיה, שבגד חדש שצריך לברך עליו שהחיינו נכון ממידת חסידות לברך עליו בשבת מר"ח אייר ואילך, היות ובבגד חדש יש שמחה רבה מפרי.
מותר לכתחילה לקנות או לשכור דירה בימי ספירה וכן לעבור דירה ולעשות חנוכת הבית, וכן מותר לשפץ את ביתו בבנייה וצביעה, דאין לנו להוסיף איסור אבלות מדעתנו שלא הוזכרו בש"ס ופוסקים (ובימי העומר מותר קניית בגדים חדשים, או נסיעה לטיול והליכה לים או לבריכה בימים אלו, והמון העם טועים בזה).
כל מי שהשהה חמץ ברשותו בפסח, ביטל מצות עשה שנאמר "תשביתו שאור מבתיכם", ועבר על לא תעשה שנאמר "ולא יראה לך חמץ", ולכן קנסוהו חכמים ואמרו (פסחים כח.), חמץ של ישראל שעבר עליו הפסח אסור בהנאה, בין לו ובין לאחרים, ואפילו לא ידעו אותם אחרים שזהו חמץ שעבר עליו הפסח, היודע חייב להודיעם ולהצילם ממכשול שלא יאכלו ממנו.
כל הירא את דבר ה' לא יקנה שום מצרך שיש בו חמץ לאחר הפסח, אלא מבעלי מכולת וצרכנייה יראי שמים שמכרו את החמץ שלהם לגוי ע"י תעודה מתאימה, כדי שלא יכשל בחמץ שעבר עליו הפסח, ואסור לקנות מיהודי שאינו שומר תורה ומצוות שיש לחוש שלא מכר את החמץ, ואפילו אומר שמכר את חמצו קודם הפסח אין לסמוך על דיבורו מאחר שנהוג לתת תעודה מתאימה, ואין להאמינו עד שיראה אישור מכירת חמץ מהרבנות או מבד"ץ יראי ה'.
ולכן צריך זהירות רבה כשהולכים לקניות או כשקונים מוצרי חמץ מקיוסקים, או מתחנות דלק, ששם על פי רוב אינם מוכרים את החמץ, וכל שלא התברר שמכרו את החמץ אין לקנות שם, ואף שעבר זמן רב לאחר פסח אם התאריך הייצור הינו לפני פסח, צריך לברר האם מוצר זה עבר מכירת חמץ (ויש הטועים וחושבים שהלכה זו של זהירות מחמץ שעבר עליו הפסח הוא רק עד חג השבועות, וזו טעות שכל שהתברר שהמוצר אינו נמכר לגוי כדין, אסור לקנותו ואסור באכילה ובהנאה אף לאחר חג השבועות).
הקונה מוצרי חמץ מאדם שאינו שומר תורה ומצוות, ישנה אפשרות לברר על ידי התאריך הייצור של המוצר ואם הוא לאחר פסח, יכול לקנות.
מעיקר הדין אף מי שמדקדק במצוות, יכול לקנות לאחר פסח חמץ גמור שנמכר כדין לפני פסח, ואע"פ שמחמירים לפני פסח שלא למכור חמץ גמור, מכל מקום לאחר פסח שאיסור חמץ שעבר עליו הפסח הוא מדרבנן, מותר לכתחילה לסמוך על המכירה.
אמנם יש המחמירים שלא לקנות לאחר פסח דברי חמץ בעין שנכללו במכירת חמץ, (וכך נהג כ"ק מוהרא"ש זי"ע), ונהגו בחומרא זו עד חג השבועות, וטוב שיקבלו עליהם חומרא זו בלי נדר, וכל זה דוקא בחמץ גמור כגון אטריות עוגיות וכדומה, אולם אין צריכים להחמיר בדברים שהם ספק חמץ או בתערובת חמץ, אין צורך כלל לחשוש לקנותו, וזאת בתנאי אם נמכר כדין לפני פסח.
קמח אינו חמץ גמור, ולכן מותר לקנות קמח שנמכר לגוי, ומה שבזמן האחרון מפרסמים מודעות גדולות על עשיית לחם ומוצריו מקמח הנטחן לאחר הפסח, זה רק תחרות של סוחרים, ומעיקר הדין אין בזה שום חשש.
מנהג ישראל שהשבת הראשונה שאחר פסח נקראת בפי חסידים שליסל שבת, – "שבת מפתח", ולכבודה נוהגים לאפות חלות מיוחדות שעליהן צורת מפתח, או ששמים מפתח בתוך החלה ומכנים אותם, שליסל חלות, ומוהרא"ש זי"ע היה אומר שמנהג זה מרמז על המפתח של פרנסה שהוא בידו של הקדוש ברוך הוא, כי מיד אחרי חג פסח אנו מחזקים עצמנו באמונה שלמה וחזקה שכל פרנסתנו תלויה אך ורק ביד הקדוש ברוך הוא, ומבקשים ממנו יתברך שיפתח לנו הפתח של פרנסה ותמשך עלינו פרנסה בשפע כל השנה כולה.
בני אשכנז נהגו לברך עליה ברכת המוציא בכל ימי השנה.
בני ספרד הנוהגים לברך עליהם ברכת מזונות, יש להם על מה שיסמוכו, והירא את דבר ה' יאכלם בתוך הסעודה, אמנם כדי לצאת מבית הספק צריך לאכול לכל הפחות כזית לחם (והעידו על מרן הגרע"י זצוק"ל שנהג לברך עליהם המוציא).
וצריך לציין שגם לנוהגים לברך עליהם מזונות, שבשלושה מצות ומעלה יש חשש של קביעות סעודה.
במוצאי שביעי של פסח, כל עוד שאין לו לחם בבית, נחשבת המצה ללחם העיקרי וברכתו המוציא.
חודש אייר מסוגל לרפואת הגוף, לפי שבחודש זה התחיל לרדת מן לישראל היוצאים ממצרים, והוא נקרא לחם אבירים לחם שנבלע באיברים, ולא היה בו שום חולי ושום מכאוב, ונשאר דבר זה בטבעו של חודש אייר, ולכן אייר ר"ת "אני ה' רופאך", וכן "אויבי ישובו יבושו רגע", שמזמור זה אמר דוד כשהיה חולה ונתרפא.
כתב רבינו ז"ל בליקוטי מוהר"ן (ח"א סימן רע"ז), "גם כל הרפואות באין מן הארץ, ועל כן בעת שהארץ נותנת יבולה, שנותנת כח בכל האילנות והצמחים, דהיינו בזמן החניטה שהוא בחדש אייר, אזי יש כח יותר בכל הרפואות כי אז נותנת הארץ בהם כח, אבל בזמן אחר, אפלו אם יקחו אותן הרפואות בעצמן, אין להם זה הכח, ועל כן לוקחין רפואות בחדש אייר שהוא (מאי)", ע"כ.
הגשמים היורדים מפסח עד עצרת, הם רפואה גדולה לכל החולאים, ובפרט בל"ג בעומר, ויש נהגו לעמוד בשעת ירידת הגשמים כשהראש מגולה קצת שיירד עליו, ולפתוח פיו שירדו לתוכו, וכן נהגו צדיקים.
חודש אייר מסוגל לידיעת והשגת התורה, ומקובל שבחודש אייר האריז"ל שט עם תלמידו רבי חיים ויטאל ז"ל בספינה בים הכינרת, ונתן לו לשתות מבארה של מרים, ואמר לו שבזה יהיה לו לב מבין ברזין דאורייתא.
בזמן שבית המקדש היה קיים מי שלא הקריב קרבן פסח במועדו בי"ד ניסן, מפני שהיה טמא או שהיה בדרך רחוקה מירושלים, היה חייב להקריבו בי"ד באייר ונקרא יום זה פסח שני.
המנהג שאין אומרים תחנון בפסח שני ואף לא במנחה שלפניו.
מנהג חסידים ואנשי מעשה שאין אומרים תחנון מיום פסח שני עד כ"א באייר, דהיינו כל ספירת ההוד, משום שימים אלו נקראים בזוהר הקדוש שהשערים פתוחים וימי רצון הם, וזה לשון קודשו של מוהרא"ש זי"ע "והיות שנכנסנו כבר לספירת "הוד", זה כבר שמחה גדולה מאד מאד, ולכן נוהגים אצל החסידים לא לומר תחנון כל ימי ספירת הוד, שמתחלת מההילולא של רבי מאיר בעל הנס, עד ל"ג בעומר ההילולא של רבי שמעון בר יוחאי, שאז מאיר "הוד שבהוד", שזה סוד רגלין שברגלין….. ולכן כל השבוע הזו שמאירה ספירת הוד" היא אצל חסידים ימי חג.. (מכתב לאנ"ש מיום ט"ו אייר התשע"ד).
מנהג ישראל לאכול מצה בי"ד באייר זכר לקרבן פסח שהקריבו בעת ההיא בין הערביים, ויש שדקדקו לאכול גם בליל ט"ו,שהרי קרבן הפסח נאכל בליל ט"ו.
נוהגים לעשות הילולא בפסח שני על קברו של רבי מאיר בעל הנס בטבריה, ולומדים שם דברי תורתו, שרים ושמחים ומדליקים נרות ומדורות לכבוד רבי מאיר בעל הנס, דוגמת מה שעושים בל"ג בעומר על ציון הרשב"י, ומנהג ישראל תורה הוא, ומוהרא"ש זי"ע היה מעורר את תלמידיו ללכת לציונו הקדוש של רבי מאיר בעל הנס בטבריה ביום ההילולא בפסח שני, ולפעול ישועות וניסים בזכותו.
פסח שני מהותו הוא התחזקות ולימוד עצום לכל אדם ואדם גם אם הוא רחוק לגמרי מהקב"ה ומהתורה, אם ישאל את הקב"ה "למה נגרע", הקב"ה יתן לו הזדמנות חדשה לחזור בתשובה שלמה ולעשות התחלה חדשה.
ביום ל"ג בעומר מרבים קצת בשמחה, כי ביום זה פסקו למות תלמידי רבי עקיבא, ועוד שביום זה הוא הילולא של רבי שמעון בר יוחאי, שבו נסתלק וגילה בו סודות התורה, ועוד שבו ביום הסמיך רבי עקיבא חמשה תלמידים וביניהם רשב"י והם לא מתו כשאר תלמידי רבי עקיבא, ומהם נשארה עיקר ורוב תורתו.
בארץ ישראל מרבים בשמחה לכבוד ההילולא של התנא האלוקי רבן שמעון בר יוחאי, ומשוררים בריקודים ובכלי זמר, ומרבים בנרות ומדליקים מדורות, וכן בחו"ל מרבים בשמחה לכבודו.
מנהג ישראל ביום זה לעלות לציונו הקדוש במירון, והאריז"ל והאור החיים הקדוש היו עולים לציונו, ויתנהגו באימה וביראה בקדושה ובטהרה כראוי למקום קדוש זה, ובמקום גילה שם תהא רעדה.
מוהרא"ש זי"ע אמר, "מי שזוכה להיות בל"ג בעומר בציון התנא האלוקי רבי שמעון בר יוחאי במירון יזכה לקבל הרבה מתנות ממנו כל אחד מה שרוצה וצריך, כי בל"ג בעומר אז הוא יום ההילולא של רבי שמעון בר יוחאי, היינו יום החתונה שלו, וכמו בגשמיות ביום החתונה החתן מלא שמחה, וכל מה שמבקשים ממנו הוא נותן, כמו כן ויותר מכן התנא הקדוש רבי שמעון בר יוחאי הוא החתן ומי שבא לחתונתו שהוא בל"ג בעומר, יקבל מתנות ממנו כל אחד מבוקשו וצרכיו", ע"כ. ומוהרא"ש זי"ע היה מקפיד מאד בכל שנה להגיע לציון הרשב"י במירון בל"ג בעומר.
כתב מוהרא"ש זי"ע בספרו שיחות וסיפורים (שיחה קמז), "יש המקטרגים על כך שבאים כל מיני סוגי אנשים אל ההלולא הקדושה של רשב"י במירון בל"ג בעומר, הן מצד ההתנהגות שלהם, והן מצד הלבוש שלהם, שלא בצניעות, ובכלל כל הערבוביא שיש שם, וצריכים לדעת שאלו האנשים הם תינוקות שנשבו, מסכנים שנשבו ע"י הערב רב שעקרו מהם את היהדות, עם כל זאת רואים דבר פלא ישראל קדושים הם, אע"פ שאינם נביאים בני נביאים הם, יש להם דחף פנימי לבוא אל רשב"י, ומכל זה רואים אשר נשמתם הם נשמה קדושה, ועליו הראיה מי בקש זאת מידם שיבואו ויטריחו עצמם בטרחה עצומה לבוא להשתתף בשמחת בר יוחאי, אין זה אלא שיש להם קשר פנימי אל הצדיק הקדוש והנורא הזה.
הן אמת שתהלה לאל, היום יש כבר דרכים של מהדרין, יהודים יראים ושלמים הולכים בדרך לא דרך כדי שלא יצטרכו להיפגש בפריצות וכו', ולהיכשל בראיות אסורות ח"ו, וכן חסידים ואנשי מעשה הם נמצאים בתוך המערה או מסביב לה ואין להם עסק עם אחרים, רק עוסקים בתפילות ותחנונים לפניו יתברך, בזכות התנא הקדוש רבי שמעון בר יוחאי שאמרו חכמינו הקדושים (ברכות ט.), "כדאי רבי שמעון לסמוך עליו בשעת הדחק", ופרשו הצדיקים כשיש לאדם איזה דוחק וצער כדאי לבוא אל רשב"י ולסמוך עליו, כי בפירוש אמר, "יכול אני לפטור את כל העולם כולו מן הדין", כי רשב"י הוא הצדיק שיכול לדון את כל העולם כולו לכף זכות ולהגביה את כולם.
ולכן אסור לנו לדון את אף אחד לכף חוב, אלא להסתכל על הצד היפה אשריהם ישראל, אפילו שנמצאים במקום שנמצאים טורחים ובאים ביום ההילולא של רשב"י במירון להשתתף בשמחה הגדולה שיש שם, יום החתונה של רשב"י, ובוודאי גם הם יקבלו מתנה ממנו, כי רבי שמעון בר יוחאי עומד ונותן מתנות לכל מי שבא אליו במרון ביום ההילולא שלו, והמתנה שיקבל זה הרהור תשובה ויחזרו באמת בתשובה", ע"כ.
מוהרא"ש זי"ע אמר, "מי שלא היה פעם בל"ג בעומר במירון, הוא לא טעם טעם שמחה מימיו, כי השמחה הגדולה בל"ג בעומר במירון, זה אי אפשר לתאר ולשער כלל, וחסידים ואנשי מעשה היו אומרים, שבפנים המערה הוא יום הכיפורים והושענא רבה, מרוב בכיות ושפיכת לב, שבני אדם בוכים ושופכים את מצוקת לבם אליו יתברך, ובחוץ בחצר הוא שמחת תורה מרוב הריקודים והשמחה שהיהודים שמחים עם ילדיהם, זה אין לתאר ואין לשער כלל, אשרי מי שזוכה להיות בל"ג בעומר במירון"!.
מנהג ישראל לירות בקשתות ביום ל"ג בעומר לרמז שכל ימיו של רשב"י לא נראתה הקשת, לפי שזכותו הגדולה הגינה על כל העולם מפני הפורענות, ורבינו ז"ל כתב בספר המדות (בנים אות סג) "דריכת הקשת בל"ג בעומר היא סגולה לבנים".
ל"ג בעומר מסוגל לרפואות, וידוע הר"ת " מלך רופא רחמן ונאמן", ר"ת מרון, וכן מסוגל לחשוכי בנים, ולפרנסה, והוא עת רצון לקבלת התפילות, והמתקת הדינים, ונפטרים ביום זה מן הדין.
"בספירת העומר אנחנו פוסקים כמו הרב הקדוש מקאמרנא שכל יום זה יום אחר ויכולים לברך" (ג' סיון התשס"ט).
 כ"כ בספר אוצר החיים להגה"ק מקאמרנא (פרשת אמור מצוה ש"ז), שהצדיקים תלמידי הבעל שם טוב זי"ע הנהיגו לספור בברכה אף בדילוג יום אחד, וכן מקובל בשם הגה"ק מצאנז, ועוד. וכן מסתבר, שהרי גם לדעת האומרים שלא לברך מכל מקום יש עליו חיוב לספור בכל יום עכ"פ ללא ברכה, ובדרך כלל מי שלא מברך מתייאש לגמרי ואינו מקפיד לספור אף ללא ברכה, ומאבד את המנין של ספירת העומר, ובזוהר הקדוש כתבו דברים חמורים מי שמאבד לילה אחד וכנ"ל.
 ומנהג זה מתחיל ממוצאי שביעי של פסח, ואע"פ שיום זה אסרו חג, או חג המימונה מכל מקום אין להקל במנהגי האבלות כלל ועיקר.
 אולם כשל"ג בעומר חל ביום שישי, ודחוק הדבר להתחתן ביום ובפרט בימינו, מותרים להתחתן בליל ל"ג.
 ואפילו מי שביטל חמצו כדין לפני פסח, אלא שמשום איזו סיבה לא ביער אותו, ומצא חמץ זה בביתו אחר החג הרי הוא אסור (שו"ע סימן תמ"ח ס"ה).
 משום שימים אלו קדושים נהגו להחמיר אולם לאחר מכן סומכים על עיקר הדין של מכירת החמץ, ובאמת חומרא זו לברר על על מוצר חמץ האם נאפה לאחר הפסח, הצילה רבים ממכשול מאכילת חמץ שעבר עליו הפסח.
 כן שמעתי מהרב הגאון גדעון בן משה שליט"א, ששמע ממרן זצוק"ל שאמר שכל הרוצה לנהוג כן יכול.