א. לפעמים בשבת מברכין הרבי סיים תהילים לפני הציבור, והיה אומר קרבנות (עד כאן שמעתי גם מפי הרב יוסף העכט, רב העיר אילת, שדייק ואמר שהרבי גם התחיל הודו בזמן זה, ועד כדי שראו שכאשר הרבי ירד לתפילה - פתח את הסידור ישירות בתפילת שבת המתחילה (בסי'' תו"א) מ"למנצח . . השמים מספרים" גו''), ואז ראו שאינו מניח יד על העיניים בק"ש.
ב. פעם בחור היה אצל הרבי ביחידות, והרבי הזכיר שמניחים יד על העיניים כך וכך פעמים ביום, ולפי המספר יצא שכן מניחים יד על העיניים בק"ש שבקרבנות.
עד כאן מה ששמעתי.
בפשטות נראה לומר שבספר המנהגים בא לומר, שלא מיבעיא הסימנים שהוזכרו בגמרא, אלא אוכלים גם רימון וראש איל. ועיקר דיוק הדבריםהוא שיה"ר - רק על התפוח.
ומה שלא נהגו לאוכלם במקומות מסוימים - שמא לא היו מצויים במקומות מושבותם של רבותינו נשיאינו ולכן אכלו רק ממה שיש (ולכן רובא דעלמא אוכלים ראש דג ולא ראש איל וכו'').
ומה שלא הביאו תמרים לשולחנו של הרבי - יכול להיות שאכן לא היה זה בהוראה מלמעלה, אלא שכך הורגלו במטבח, וכפי שהרבי לא התערב בגבאות, מסתמא גם לא התערב במיני המאכלים וכו''.
שפשט המנהג בלי הסימנים האחרים בגלל שברוסיה לא היה מצוי המינים האחרים.
ועל דרך הידוע בענין אכילת אבוקדו בפסח, שיש כאלה המחמירים לא לאכול ירקות שלא היו ברוסיה..
גם בבית הכנסת, כן התערב הרבי בענייני הלכה ומנהג כידוע (כמו תחנון, ברכת הגומל לפני קדיש ועוד).
האם הרבי לא התערב גם בדברים הנוגעים להלכה ומנהג, כולל מה שהוא עצמו אוכל?!
מניין המקור לקביעה מוזרה כזאת?
למדתי לאחרונה את הלכות ראש השנה בקיצור-שולחן-ערוך, ושמתי לב שהוא מזכיר שם רק את הדברים שהסימן הוא ממהותם (רימון, תפוח בדבש וכו') ולא את הירקות שהוזכרו בגמרא שהסימן הוא בשמותיהם (קרא, כרתי רוביא וכו'), ומוסיף שם שבכל מדינה יאכלו דברים ששמם בלשון המדינה מורה לטוב, כגון גזר ששמו באידיש מורה על ריבוי.
אולי אפשר לומר, שהענין לאכול קרא וכרתי וכו' הוא רק במקום ובזמן שבלשון המדינה זהו שמם, אבל במקום שקוראים לכרתי "כרישה" וכיו"ב - אין ענין לאוכלו, שאין שמו מורה על ענין טוב!
ואם כנים הדברים - מובן למה אצל הרבי לא אכלו מהדברים הנ"ל, ואפילו לא תמרים, שאין שמם בלשון המדינה מורה על דבר טוב (אם כי date הוא גם תמר וגם תאריך, אבל אינני רואה בזה דבר שמורה על סימן טוב).
אם אכן נכונה המסקנה - אז בארה"ק יש ענין לאכול תמרים, ואולי גם גזר (שיקרע רוע גזר דיננו, או שיגזור עלינו גזירות טובות) וסלק (במקום סילקא ששמו בלה"ק ובעברית הוא תרד), אך לא קרא וכרתי וכו'.
והוא הדין מה שנקרא בלשונות אחרים לשון ריבוי, יאכלו כל אנשי מדינה ומדינה כלשונם..." - ברור שאינו מתנה את אכילת הסימנים שבגמרא בלשון המדינה, אלא רק מוסיף עליהם אחרים המתאימים ללשון המדינה.
בפרי-עץ-חיים (שער תפלות ר"ה פ"ז) הביא רוביא, כרתי, תמרא קרא וסילקא, "כמו שאמרו רז"ל, ואנשי מעשה נוהגין לאכול תפוחים בדבש".
בס' המנהגים נזכרו (מלבד התפוח, רק) רימון וראש איל (הנזכרים בשוע"ר ס"ד-ה), וכנראה בסעודות בבית אדמו"ר מהוריי"צ לא אכלו את שאר הסימנים. ועצ"ע.
ברצוני לברר מהי שיטת חב"ד בנושא באיזה כיון צריכות להיות המיטות.
הבנתי שישנם שיטות שונות ומגדות בענין דברי הגמרא וההלכה לעומת דברי המקובלים.
כיצד יש לנהוג לפועל?
לפי מה שידוע לי אין מכוונים שבדווקא יהיה בין צפון לדרום או כיוון אחר.
זו לא חכמה להשיב כשאין ידע מוסמך, ולא מקורות.
"ידוע שאין פתי או סכל בעולם סובר כי מפני נתינת המטה בין צפון לדרום זוכה להיות לן בנים זכרים..
..הקור החזק לפאת צפון והחום החזק לפאת דרום"
ומבאר כי הכוונה על מזג הגוף במדה בינונית בין הקור לחןם.
מאחר ולשתי הדעות יש על מי שיסמכו, בפועל לא נהגו להקפיד בזה.
מה ההתייחסות שלך לתשובה של הרבי, אודות צפון ודרום.
אנחנו חסידי חב"ד נוהגים לפי רצון הרבי, ואם הרבי הביע רצונו לכיוון מסוים, גם אם עד היום לא ידענו מהתשובה, ברור שמאז שהתשובה התפרסמה כך צריך לנהוג.
אלא אם כן נאמר שזו תשובה פרטית מאיזושהי סיבה.
לא ראיתי בשום תיקון סופרים או פוסקים שמציינים במפורש מה דין האזכרה הזאת - קודש-חול-ספק ???
הכוונה שהיה נאמנו של רבש"ע ומכיון שכך, מדובר בשם קדוש.
באם קיים ספק כלשהו על שם באם הוא בגדר שם קדוש או לא, נהוג ומקובל לקדש אותו על תנאי שבאם קדוש אזי הכתיבה תהיה לשם קדושת שם ה' ובאם איננו קדוש יהא חולין.
[ עיין הלכות שמות המסופקים].
הבעיה קיימת במלוא חומרתה במקומות נוספים בתוה"ק.
האם אפשר לקחת ידידים שהם קרובי משפחה ביניהם?
האם אפשר להושיב ידידים שחלק מהם נשים?
אחרי הסתלקות הרבנית חי'ה מושקא ע"ה, אמר הרבי שיחה מיוחדת במוצאי שבת פ' תרומה תשמ"ח (''התוועדויות'' כרך ד' עמודים 402-3). הרבי אמר שם במפורש מה יעשו החסידים אחרי אריכות ימיו ושנותיו בעלמא דין. שבענינים פרטיים וכלליים - יביאו הענין בפני בי"ד צדק של רבני אנ"ש. ובהזדמנות נוספת הרבי אמר שיביאו הענין בפני ג'' מרבני אנ"ש, או בפני אחד מהם, אם מתביישים להופיע בפני כל השלשה, ואותו אחד יתייעץ וידון בדבר עם עוד שניים מרבני אנ"ש. אם כן, אחרי שיש לנו הוראה מפורשת של הרבי, אין צורך לחפש במנהג קדום, כי יש לנו את הוראת רבנו, בדור השביעי, שלפיה ולאורה נלך עד שנזכה בקרוב ל"הקיצו ורננו'' ורבנו בראשנו.
הבעיה היא שאנשים נואשים וכבר ממש מכורים ולא יודעים איך להסתדר בלי זה... אני אפילו לא מוצאת משפיעה רצינית, כזאת עם לב חסידי שלא תאמר לי לכתוב לרבי ולראות מה הוא יאמר במקום לייעץ לי או להפנות את שאלותיי לרבנים. אז מאז שנגמלתי גם אין לי משפיעה ממש עצוב.
יש סגולה מהשל"ה הקדוש להתפלל תפילה על הבנים בער"ח סיוון, שחיבר ר' שבתי סופר מפרעמישלא, והשל"ה הביאו במס'' תמיד שלו (דפוס אמשטרדם רנח,ב).
ואולם, הדבר לא מופיע ב''ספר המנהגים'' של חב"ד וגם לא שמענו הוראה על כך מהרבי נשיא דורנו זי"ע.
הגם שאדמו"ר הזקן החזיק בנושאים רבים כשיטת השל"ה הקדוש, הרי שלפועל לא ידוע לנו שהוא הנהיג הנהגה זו בביתו, ולא נשתרש מנהג זה בין חסידי חב"ד.
ויש לומר הטעם לזה, שלשיטתנו, תפילה על הבנים והבנות, שיגדלו חסידים, יראי שמים ולמדים, מידות טובות וכו', צריכה להיאמר בכל יום, ולא רק בער"ח סיוון. ורבותנו הורו לנו הדרך לכך, באמירת פרק התהלים, שמתאים לגילו של כל אחד מהילדים, בכל יום ויום, כסגולה ליראת שמים שלהם. והנוהגים כמצוות רבותינו נשיאינו, מתקשרים עמם על ידי כך ודרכם מגיעות תפילותנו לפני כסא הכבוד ומתברכים אנו מהקב"ה לטובה ולברכה.
למיטב זכרוני, בלוח כולל חב"ד מביא מאיזה ספר קדום שנהגו "לא לעשות כסות חדשה עד עצרת".
אכן מובאים הדברים שם באסרו חה"פ (ועצ"ע אם גילוי כת"י עתיק יכול לקבוע מנהג בניגוד להנהוג בקהילות ישראל), אבל לפני-כן מביאים מהרבי מיחידות מוגהת לרה"ר לאה"ק, שמברכים שהחיינו בשבת ובל"ג בעומר.
אולי ישנו מנהג להמנע מבגדים חדשים, גם ללא קשר לברכת שהחיינו?
זכור לי ששמעתי מהרב גלוכובסקי (לפני הרבה שנים), שאמנם מנהגנו לא לברך שהחינו על בגדים חדשים גם כל השנה, ואף כשמברכים (כגון בר"ה, יום-הולדת וכו') - מברכים בשעת הלבישה, אך אעפ"כ לא קונים בגדים חדשים בימי הספירה.
וצ"ע לבסס ע"ז הוראה ברורה לרבים.
בס'' בין פסח לשבועות פט"ז ס"א הביא זאת ג"כ ממקורות כאלה, מלבד רבינו ירוחם שהובא בא"ז, ושתיקת שאר הפוסקים מזה - כולל הוראות רבותינו - מדברת בעדה (וכמו המשנ"ב שלדבריו שם מתיר גם בגד).
ואפילו במקום ובזמן שנהגו כן, הרי כיוון שהציבור סבור שדבר זה אסור מדינא, ה"ז כמנהג בטעות, עיי"ש.
אשמח לתרגום לא ברור מה אם כן עושים האם התהלוכה ביום ראשון או שני...?
אחרי כל קטע באידיש מופיעה הערה עם תרגום ללשון הקודש.
זה עתה ראיתי את גיליון ''התקשרות'' לפ' ויקרא [תשע"ב] – שם בסוף עמ' 12 נדפס: "כנראה הרבי לא היה שותה תה בפסח".
זה לא "כנראה" אלא כן היה בפועל, ובערב פסח הורה לשים את חבילות התה בין הדברים שנמכרים לפני פסח לגוי.
א)	הרבי הריי"צ היה אוכל מאכלי חלב בפסח, אבל רק תוצרת בית. שנה אחת נתבקשתי מבית הרבי לנסוע לאיסט-סייד בניו-יורק ולהביא משם מאכלי חלב שיהודי אחד עושה בעצמו, ואמרו לי שזה בשביל הרבי הריי"צ.
ב)	הרבי נשיא דורנו אכל מאכלי חלב ממוצרי תעשייה – אבל רק בהכשר של הבד"צ דקראון-הייטס*.
שנה אחת שכחו להדפיס על החבילה (קעסטיל) "כשר לפסח", ולמרות שרבני הבד"צ אמרו שזה כשר לפסח, הרבי נמנע מלאכול זאת.
*) ולפני הקמת בי"ד זה - בהכשר שלא מאנ"ש, כמדומה אותו הכשר שיש ליינות ''קדם'' (הערת המערכת).