לילה אחד בתחילת 2010 יהוא ירון הופיע עם הלהקה שלו בקרית חיים, בפאב ששמו מורגן. זה היה מעשה די אמיץ מצדו. באותה תקופה, שנה לפני שהוציא את אלבום הבכורה שלו, ירון כבר התחיל לעשות לעצמו שם והופיע בתל אביב מול קהל של עשרות. אבל בקריות הוא היה עדיין אלמוני גמור והיה ברור שהפאב הצפוני לא ממש יתרגש לקראתו. אם זה לא מספיק, באותו לילה היה משחק בין מנצ'סטר יונייטד למילאן בגביע האלופות, שהוקרן בטלוויזיה של הפאב, הלהיב בצדק את באי המקום ואילץ את ירון לחכות עם ההופעה שלו עד חצות.
כשנגמר סוף סוף המשחק קרה דבר בלתי נשכח: הברמן זינק על הבר, ביקש את תשומת הלב של כל הנוכחים ואמר: "תקשיבו, יש כאן מוזיקאי, קוראים לו Yahoo, וההופעה שלו מתחילה עכשיו בחוץ. אני מבקש, לכו לשמוע, אפילו שיר אחד". בערך שישה אנשים, מתוך העשרות שראו את המשחק, נענו לקריאה והוציאו את עצמם אל מתחם ההופעות ליד הבר. ההופעה עצמה היתה טובה מאוד, למרות הדלילות הקיצונית, אולי בגללה.
Yahoo. אשכרה. במו אוזני שמעתי. האם התקרית הספציפית הזאת היא שגרמה לירון לכתוב את "יאהו", השיר הלפני אחרון באלבום החדש שלו? יש לשער שהוא שמע את השיבוש הזה אינספור פעמים, עד שבסופו של דבר פרק את רגשותיו בעניין על הנייר, ואז על המיקרופון, יורה את המלים בצרורות קטלניים: "שאל אותי עוד פעם איך קוראים לי / שאל אותי עוד פעם איך קוראים לי יא בן זונה / לא קוראים לי יאהו / לא קוראים לי יאהו / לא קוראים לי יאהו / מה אתה לא מבין / אל תקרא לי יאהו". בהמשך השיר הוא מוסיף: "אתה באמת חושב שיש בן אדם עם שם של מנוע חיפוש?"
אם ירון מתמודד עם השיבוש של שמו כבר שנים רבות, מדוע הוא חיכה עם השיר הזה עד עכשיו? מדוע לא שיחרר אותו באלבומו הראשון (2011) או השני (2013)? תשובה אפשרית אחת היא שלמרות הרושם הראשוני השיר "יאהו" לא מבטא זעם של איש צעיר על כך שלא מבינים אותו, אלא דבר שונה לחלוטין: פרידה אירונית ומפוכחת של אדם שכבר איננו צעיר לגמרי מזעמו של האדם הצעיר שהוא היה עד לא מזמן. תשובה אפשרית שנייה, שאינה סותרת את הראשונה, קשורה לשורות הקונסטרוקטיביות של "יאהו", שבאות אחרי שורות הכעס הנגטיביות. ירון מסביר בהן לאותו שבשן אומלל שנקלע אל קו האש איך צריך להגות את שמו. צריך פשוט לפרק אותו להברותיו. "תגיד יֶה – יֶה – תגיד הוא", שר ירון. הוא לא יכול היה להניח את המלים האלה באלבום שהווייתו היא הוויה של סיבוך, כפי שהיו שני אלבומיו הראשונים. הוא היה חייב לחכות לאלבום שהווייתו היא הוויה של התרה, של פישוט. וכזה הוא "אם לא נרקוד לא נבין כלום", אלבומו החדש. זה גם אלבום שהמלה "יֶה", כלומר "כן" (או "כן!"), יאה לו. היא משקפת לא רק את הגישה הישירה שלו, אלא גם את המימוש המאוד מוצלח שלה.
"אם לא נרקוד" מיועד כמובן בראש ובראשונה לקהל האוהדים הלא קטן של ירון, זה שהולך אתו כבר כמה שנים ומילא את מועדון הבארבי עד אפס מקום בהופעת ההשקה לפני כמה שבועות. אבל האלבום החדש עשוי לדבר גם אל חובבי המוזיקה שלא אהבו את שני אלבומיו הראשונים של ירון. שני האלבומים האלה סימנו את ירון כאחת הדמויות הבולטות בזרם האקספרסיוניסטי של האינדי המקומי, שהיה דומיננטי מאוד בסוף העשור הקודם ותחילת העשור הנוכחי. ירון, לצד אביב גדג', רות דולורס וייס ו"כלבי רוח", להקתה של הילה רוח, עשו מוזיקה שהתאפיינה בביטוי רגשי נסער מאוד ובממד קברטי־תיאטרלי. חובבי אינדי רבים אהבו את הקו הזה. אני הסתייגתי ממנו על פי רוב (רות דולורס וייס היא היחידה שאהבתי). כל הרגש הגועש והקודח הזה הוטען על מוזיקה לא מספיק יציבה, עם הגשה קולית יציבה אפילו פחות. האסתטיקה, המבנה והפוטנציאל להיווצרותו של יופי מוזיקלי כרעו תחת הלהט.
הזרם האקספרסיוניסטי התמתן בשנתיים־שלוש האחרונות. הילה רוח עזבה את "כלבי רוח" ושינתה פאזה לרוקנרול יותר צנום ומחודד. עכשיו יהוא ירון עושה דבר דומה. הסער והפרץ עדיין שם, גם הכאב והצעקה, אבל הם מוכלים בתוך שירים ישירים ובהירים, שמעדיפים לעצור אחרי ה"יה" ורק אז להמשיך אל ה"הוא", במקום להסתכן בקפיצה לתוך ה-ה' הטובענית שקיימת רק כשאומרים "יהוא" בנשימה אחת. יותר מכל נדמה שירון סיגל לעצמו את מעלת התמציתיות, שהיא בדרך כלל תוצר של התבגרות. אם בעבר היתה לו נטייה להשתפך במגילות כדי לומר שהוא/אנחנו במבוי סתום, באלבום החדש הוא מזקק את התחושה הזאת לכמה משפטים שאומרים הכל ומוגשים על מלודיה רכה וכובשת: "שוב אני רואה אותך ולא / לא מצליח להגיד / לא מצליח להגיד לך כלום".
התמציתיות הישירה היא בראש ובראשונה מוזיקלית. תענוג להקשיב לבס של ירון, שמשרטט את קווי המתאר של השירים בקווים בשרניים. השירה שלו, שבאלבומים הקודמים נשאה על גבה איזשהו גבנון, נעשתה פחות מסורבלת, ובכמה מהשירים היא מתלכדת עם הקול המלווה והמאחה של הילה רוח. ביחד עם הקלידים הדומיננטיים (עדי רנרט), הגיטרות העוקצניות (שי לוינשטיין והילה רוח) והתופים המהירים והחותכים, הסאונד הכללי של האלבום מזכיר מדי פעם את האלבומים הראשונים, הנפלאים, של אלביס קוסטלו. אני לא משווה כמובן, אבל כמו אצל קוסטלו, העובדה שבשירים החדשים של ירון יש יסוד פופי חזק ונמרץ לא עומדת בסתירה לכך שהם נמצאים כל הזמן על סף התמוטטות.
ואם כבר מדברים על סתירות: מה נסגר עם תפישת הנצח של ירון? הוא לא עקבי בעניין הזה. השיר הפותח נקרא "נצח זה שקר" ושורות המפתח שלו הן "נצח זה שקר / כלום לא לנצח / תנעלי את הדלת ותחייכי אלי". אבל כעבור שישה שירים, ב"אמור להיות רך", ירון שר: "ומה שנרגיש הלוואי ונרגיש לנצח / גם כשנכרע תחת עול של שגרה ושל מתח". אז הנצח הוא שקר או אמת? ירון מסתבך עם עצמו, אבל למאזין התשובה ברורה. May the best song win. "אמור להיות רך" סובל מההלחנה הדיבורית שהפריעה לי באלבומיו הקודמים של ירון (וגם מטעות בעברית: צ"ל "הלוואי שנרגיש"). "נצח זה שקר", לעומת זאת, הוא שיר נהדר. השמים שלו מכוסים בחשרת עננים מאיימת, האדמה יצוקה במהלך בס איתן, והלחן נע ביניהם בגיאומטריה מושכת במוזרותה. אין מקום לספק: נצח זה שקר. כלום לא לנצח. תנעלי את הדלת ותחייכי אלי.