סיפורה של עובדת שפגשתי. שיניתי מעט את הפרטים. מעט אמיתי ומעט לא.
"אני עובדת 24 שנים בבית חולים במחלקה סיעודית. מרוויחה 31 ש"ח לשעה. תעשי את החשבון כמה יוצאת המשכורת החודשית. מה אני עושה במהלך העבודה? זוהי מחלקה שבה החולים בקושי יכולים לזוז. רובם מונשמים. אני מקלחת את החולים, מאכילה אותם, מנקה את הציוד כולל את ה'סקשנים', עושה להם חוקן, נותנת להם תרופות, מכינה את הכביסה, הופכת אותם בכל לילה כמה פעמים, מחליפה להם חיתולים…"
היא מדברת על עבודתה די בלקוניות, לא מתרגשת ממה שהיא עושה, לא אומרת – 'אני עושה עבודת קודש', לא משבחת את עצמה, כאילו כולנו עובדים ככה קשה, מקלחים חולים ועושים להם חוקן.
"אני עובדת במשמרות. לפעמים משמרת בוקר מ-7 בבוקר עד 15:00 ולפעמים משמרת לילה, עד 7 בבוקר. אני מפרנסת את הילדים שלי, שחלקם עדיין גרים איתי. לפני כמה ימים הרגשתי לא טוב. עבדתי יומיים משמרת לילה ברציפות, כאב לי הראש והרגשתי שעיניי נעצמות. סיפרתי למי שעבדה איתי שראשי כואב, והיא אמרה לי: 'תניחי ראש לכמה דקות'. אז הנחתי את היד שלי על השולחן, ועליה השענתי את המצח. ונרדמתי לדקות ספורות… אבל לא ממש ישנתי, אלא הייתי במצב שבו אילו היו קוראים לי, מיד הייתי קמה.
השעה הייתה חמש בבוקר, הייתי במהלך משמרת הלילה… אחרי שגם בלילה הקודם עבדתי… פתאום… דפיקה חזקה על השולחן. נבהלתי. הממונה עליי הגיע, לאחר שאחת העובדות הלשינה עליי… הוא צעק עליי ונזף בי על כך שנרדמתי. הסברתי לו שלא הרגשתי טוב, אבל זה לא עניין אותו. הוא המשיך לצעוק. הוא היה יכול להזהיר אותי בעדינות ולבקש ממני לא לעשות זאת יותר. הייתי מבינה. אבל יום אחר כך קיבלתי מכתב מהמנהל. הזמינו אותי לשימוע לפני פיטורים.
אני מרגישה כל כך מושפלת. 24 שנים אני עובדת שם… הקדשתי שם את הנשמה שלי… וככה מתנהגים אליי כי עיניי נעצמו… כולנו בני אדם… למה הם מתנהגים ככה… בגילי, איפה אמצא עבודה אחרת…"
יש אנשים שיש להם לב של אבן.
תגובתי: 1. עבד כי ימלוך 2. הדג מסריח מהראש.
מי שמתנהג כך, זה לא מקרה בודד ומנהל בית החולים לא צריך לשבת במגדל שן. הוא צריך לדעת על כך.