10 באוגוסט 2006: כמה קילומטרים בתוך שטח לבנון, בטווח עין מעמדת הפיקוד בגבול לבנון, ראה תא"ל ארז צוקרמן מפקד "עוצבת האש", את טיל הנ"ט פוגע ישירות באחד הטנקים של האוגדה.
מכשיר הקשר בטנק נדם והאוגדונר הנרעש עזב את החפ"ק ומיהר לג'יפ שלו במטרה להגיע לעמק רווי הטילים. רק התערובות של האלוף אייל בן ראובן, סגן מפקד פיקוד צפון, שלפת את צווארו בשתי ידיו, עצרה בעדו.
מפקד האוגדה ניסה להשתחרר מאחיזת החנק, אבל בן ראובן לא הרפה, מנע בגופו את היציאה, ואילץ אותו בכוח לחזור למקומו ליד השולחן בחפ"ק. עשרה חודשים אחר כך התפטר צוקרמן מתפקידו, כשהוא רדוף תחושה קשה של כישלון, תחושה שלה היו שותפים רבים.
מלחמת לבנון השנייה שינתה את פני הארץ. מדינת ישראל, שחשה עד יולי 2006 כמעצמה, חזרה להיות מדינה קטנה ומוקפת אויבים. חולשות של דור נחשפו. תפיסות עולם נשברו.
מה באמת עבר על מפקדי האוגדות והחטיבות במלחמה?
כיצד נראית תמונת הדגל שצה"ל התעקש להניף בבינת-ג'בל במחיר קרבות קשים, ומדוע היא נגנזה אחר כך?
מה אמר קצין סיירת מטכ"ל, עמנואל מורנו, בדרך למבצע בבעל-בק, שממנו לא חזר?
מדוע הטיח ראש אגף התכנון ברמטכ"ל "חפרת לנו בור"?
למה המליץ צה"ל עוד לפני המלחמה להיפטר מהאסיר הלבנוני סמיר קונטאר?
איך הכשילה ישראל את עצמה מול ארגון גרילה קטן, דווקא כאשר היא נהנית מתמיכה בינלאומית ומיתרון צבאי מוחלט?
עמיר רפפורט, ראש הדסק הצבאי והפרשן הצבאי של "מעריב", הוא כלכלן בהשכלתו, בוגר אוניברסיטת בן-גוריון ועוסק במחקר לתואר שני באוניברסיטת בר-אילן.
מנגד הספר לוקה בכתיבה עיתונאית מנופחת, כך למשל באופן שבו מתואר תא"ל (לימים אלוף פיקוד הדרום) טל רוסו: "גבה קומה ובעל כפות ידיים של פלאח, גדל בצל ההפגזות הסוריות על קיבוץ חולתה לפני מלחמת ששת הימים. במהלך הקריירה הצבאית שלו שימש כקצין בסיירת מטכ"ל, בשלדג ובמגלן, למרות שמעולם לא עבר קורס קצינים." (עמוד 218) וניכר כי מחברו בחר לסקר בעיקר את התככים, הפוליטיקה כמו גם את האירועים ה"זוהרים" כלומר פעולת הכוחות המיוחדים, על חשבון לחימת כוחות המילואים מחטיבות אלכסנדרוני וכרמלי וחטיבות השריון. נוסף על כך אף שבחר לתאר ב"צבע" רב את מסלולם הצבאי של חלק מן המפקדים, בחר מנגד המחבר להותיר בצל מפקדים אחרים שהשפיעו באופן משמעותי על המערכה, ובהם האלופים בני גנץ וגדי איזנקוט. נוסף על כך בחלק מן האירועים, ובהם מבצע ההסקה הגדול שהתרחש בשלהי המלחמה, תיאורו של רפפורט לא מדויק בלשון המעטה. למרות זאת הספר מומלץ קציני ומפקדי צה"ל, בוודאי ובוודאי בחיל הרגלים בכלל וביחידות המובחרות בפרט, וכן בעבור הנערים העתידים להתגייס כמו גם חובבי מורשת הקרב וההיסטוריה הצבאית. לא הייתי מליץ לקרוא את הספר כמקור השלם היחיד על המלחמה, ככאלה מומלצים בהרבה ספרם של עפר שלח ויואב לימור "שבויים בלבנון" וכן ספרם המקיף של עמוס הראל ואבי יששכרוף "קורי עכביש", אך הוא בהחלט כתוב טוב וראוי.