הגיע הזמן שנפסיק לשפוט את עצמנו ואחרות לחומרה על בחירות תעסוקתיות, ולא נתכווץ או נרגיש צורך להתנצל בפעם הבאה שניתקל בשאלה “במה את עובדת?”.
בדומה לנשים רבות, גם אני במשך תקופה ארוכה הרגשתי מאד לא בנוח כששאלו אותי את השאלה הזאת.
הייתי בת 30, גידלתי את בניי, שהיו אז בני 4 ושנתיים, ועבדתי על דוקטורט. מפגשים חברתיים, בהם לא הכרתי אנשים, עוררו בי מצוקה כי לא היתה לי “תשובה טובה” לשאלה: אז מה את עושה? לכולם, או לפחות, כך נדמה היה לי, היתה תשובה טובה וזוהרת לגבי מקום עבודתם. כמובן שהכוונה היא לעבודה בשכר. הרגשתי, שבהעדר עבודה מסודרת, אני לא עומדת בקריטריונים של אדם מוערך. השיא היה כשחברה אמרה לי שהיא לא יכולה להמשיך להיות חברה שלי אם אני לא עובדת, כי זה לא מתאים לה לסוג החברים שהיא רוצה שיהיו לה. אני זוכרת את עצמי ממלמלת חצי התנצלות, בה הסברתי שעם הטיפול בילדים והעבודה על הדוקטורט, אני לא מסוגלת גם לעבוד. הרבה שנים עברו מאז, אבל אם אני זוכרת נכון, גם נעלבתי.
היום אני בטוחה שהייתי מוצאת תשובה יותר טובה. הייתי בודקת עם החברה למה היא לא יכולה לקבל את הבחירה שלי. הייתי אולי מסבירה, אבל לא מתנצלת. האם אנחנו עד כדי כך מוגדרות על ידי הזהות התעסוקתית שלנו, שבלתה אין לנו אישיות, אין על מה לדבר איתנו? ואם יש לנו מקצוע, האם זה מה מגדיר אותנו יותר ממה שגורם לנו הנאה או מתחומי התעניינות אחרים שלנו? מדוע רבות מאתנו חושבות שהמקצוע שלנו או הזהות התעסוקתית שלנו היא הדבר המרכזי שמגדיר את מי שאנחנו בעוד שהערכים שלנו, והמעשים שלנו, תופסים מקום משני.
לעיתים, מבלי אפילו להיות מודעות לכך, אנחנו עושות מאמצים עילאיים להוכיח לעצמנו או לאחרים שהבחירה שלנו היא האולטימטיבית, ולמעשה משתמע מכך שהבחירה של הזולת פחות טובה. אני זוכרת אמא בגן של בני שדיברה בזלזול על “האמהות של השניצל בצהריים והספונג’ה”, היא התכוונה לאותן אמהות שבחרו להשקיע את רוב שעות היום בילדים ובבית. לטענתה, האיכות יותר חשובה מהכמות ולכן כשהיא באה הביתה מהעבודה בערב היא מקדישה את כל זמנה נטו לבנה. מדבריה השתמע, שאם האם עסוקה בעבודות הבית, היא לא באמת משקיעה בילדים כמוה, שזוכים בתשומת לב בלעדית כשהיא מגיעה הביתה. לא חסרות תשובות הולמות לאותה אם, אבל רבות מהתשובות היו גורמות לה להרגיש שאולי היא עצמה לא אמא טובה כמו שהיא מדמיינת וגם זה אסור שיקרה.
ההשוואה החברתית, הטמונה עמוק בתוכנו, מקשה עלינו להיות מרוצות מעצמינו ומההישגים שלנו. היא מקשה עלינו להתחבר לצרכים האמיתיים שלנו. כיצד נדע מהם הצרכים שלנו? ראשית, אנחנו צריכות להביט פנימה ולא החוצה. אמנם מדברים הרבה על role models, אבל כדי שנדע להסתכל על רול מודל מתאים, אנחנו צריכות קודם כל לשאול את עצמנו מה אנחנו אוהבות לעשות, אילו מהערכים שלנו , אם יבואו לידי ביטוי במקום העבודה, יתנו לנו סיפוק? רק אחרי שנבין מה אנחנו רוצות לקדם בחיינו, מה גורם לנו סיפוק ומהם הצרכים התעסוקתיים שלנו, כדאי לבדוק באיזה מקצוע או תפקיד הנושאים האלה יכולים לבוא לידי ביטוי. אם, לדוגמה, חשובה לי עבודה עם אנשים, יכולת לנהל דיונים ולקדם רעיונות בצוותא, אבדוק איזה מקצוע ייתן לי את האפשרות להביא לידי ביטוי צרכים אלה. אם אני אוהבת לעבוד עם עצמי ולא בעבודת צוות ובנוסף אני טובה במתמטיקה – לאיזה מקום עבודה אני יכולה להתאים?
ההתבוננות הפנימית מאפשרת לנו הן היכרות יותר טובה עם עצמנו והן צמצום של השוואה חברתית הרסנית. בנוסף, עלינו לזכור, כי כל בחירה צריכה להתאים לאדם ספציפי בתקופה נתונה, שכן הצרכים והרצונות התעסוקתיים שלנו יכולים להשתנות לאורך התקופות השונות בחיינו, ואסור לנו להרגיש שאנו מוגדרות על ידי המקצוע שלנו או על ידי השוואה למצבן התעסוקתי של נשים אחרות.
באמצעות חיבור יותר ברור לצרכים התעסוקתיים ולרצונות שלנו, אנו הנשים, נצעד עם יותר בטחון ואמונה בעצמנו בתחום התעסוקתי ובכלל, נאמין בלב שלם שלכל אחת יש את הדרך המתאימה לה, לא נשפוט את עצמנו ואחרות לחומרה על בחירות תעסוקתיות, ולא נתכווץ או נרגיש צורך להתנצל בפעם הבאה שניתקל בשאלה “במה את עובדת?”.