בשנת 1914, בשל קשיים כלכליים ובעיות משפחתיות, נטש אוסואי את עולם החומר והחליט לשוב להר קוראמה, והפעם להקדיש את זמנו להתפתחותו הרוחנית כנזיר המשתייך לזרם ה"טנדאי בודהיזם". הוא החליט לנסות ולהגיע ל-"און שין דיט סוּמיי" מצב בו האדם נמצא בשלווה ושקט קבועים ללא קשר לנעשה סביבו. הוא ניסה זאת בתירגולי מדיטציה והחמרה אישית במשך כשלוש שנים אך ללא הצלחה. המורה שלו, נזיר זֶן, הציע שיחמיר את ניסיונותיו עד כדי מוכנות נפשית למוות על מנת להגיע לשלווה, ויבצע מדיטציית היטהרות מיוחדת בשם "מדיטציית לוטוס החרטה", שכללה רשימת איסורים והנחיות נוקשים למשך 21 יום, כמו צום, תפילות, שירה של מנטרות מקודשות וכמובן מדיטציה. בפברואר 1922 יצא אוסואי להר קוראמה והתחיל בתהליכי הצום, התפילה והמדיטציות. בין התרגילים שהוא ביצע הייתה עמידה מתחת למפל מים קטן בתהליך שמטרתו לטהר ולפתוח את צ'אקרת הכתר במסורת שנהוגה ביפן עד עצם היום הזה. הר קוראמה, עם הזמן הוא הלך ונחלש והיה מוכן למות, אולם אז, בחצות של היום העשרים ואחת, חווה אוסואי הבזק חזק של הארה רוחנית, מאוחר יותר הוא תאר זאת כאילו ברק פגע בראשו, והוא התעלף.
הוא התעורר רק למחרת, ולמרות מצבו הגופני המותש והחלש, הוא הרגיש שמחה גדולה, חיות עוצמתית ובריאות כפי שלא חש מימיו. הוא חש שההכרה הרגילה שלו הוחלפה ברמה מדהימה של מודעות. הוא חווה עצמו כאילו הוא עצמו האנרגיה וההכרה של היקום כולו ושמצב מיוחד זה של הארה שחיפש – ניתנה לו כמתנה והוא לא ידע את נפשו מאושר.