כשקוראים שתי פרשיות מחוברות, כפי שקורה בפרשיות ”אחרי מות“ ו“קדושים“, עומדים אנו בפני השאלה איזו משתי ההפטרות לקרוא? האשכנזים קוראים את הפטרת "אחרי מות" (עמוס טז, ז-טו) ואילו בני עדות המזרח קוראים את הפטרת "קדושים" (יחזקאל כ, ב-כ), ופוסקים אשכנזיים קדומים הסבירו כי יש להעדיף את דברי עמוס על דברי יחזקאל, שכן זה האחרון מדבר על תועבותיה של ירושלים, ואם אפשר להימנע מהזכרתן - מה טוב. עם זאת יש לציין שהחיבור האפשרי בין שתי פרשיות אלה גרם לכך שנבואת עמוס, שבה נעסוק להלן, שמשה או משמשת לפי מנהגים שונים הן כהפטרת "אחרי מות", הן כהפטרת "קדושים" והן כהפטרת השבת שבה מחברים את שתי הפרשיות. מדוע נבחרה הפטרה זו לשמש בפרשות אלה? האם היא נקשרה לכתחילה לאחת משתי הפרשיות ומשם הועברה לחברתה? נציע כאן כמה תשובות אפשריות לשאלות אלה.
In 1928, the Zionist-dominated Warsaw kehilla published a guide to advise Jews about registering names in state records. The guide aimed to eliminate what it described as the confusing welter that vernacular names presented to state officials and to “restore” among Jews the use of “pure” biblical names in their “beautiful eastern pronunciation” or in their “correct” Polish pronunciation. In response, the indignant opponents of such views marshaled their linguistic know-how to defend “corrupted” names as the quintessence of authentic Jewishness and, more specifically, Polish-Jewishness. Rival political-cultural groupings argued about the nature and importance of names as well as about appropriate naming practices to elevate Jewish dignity and simultaneously to make Jews “legible” to the state. Meanwhile, Jews of diverse orientations increasingly adopted Polish or other names, at times facing legal obstacles in their attempts to do so.
מְטֹרָף! אַתָּה שָׁכֵן שֶׁל דָּוִד הַמֶּלֶךְ!