קובלנת גרשום	פרשת "וילך"
מעבדות לעבדות	פרשת "ניצבים"
שלפי "ויקרא" הטוב והמיטיב, העבד האחד האפשרי בעבור בני ישראל הוא רק עבד גוי או גֵר. אלא, שהאמת ההיסטורית המרה היא, שהסוציולוגיה של בני ישראל כללה-גם-כללה את העבד העברי: זה שמצבו הכלכלי לא איפשר לו לקיים את עצמו והוא מכר עצמו לעבד, או זה שגנב ולא היה מסוגל להשיב את הרכוש הגנוב ולפיכך נמכר לעבדות. ובאשר לנשים: אב עברי רשאי למכור את בתו אם טרם מלאו לה שתיים-עשרה שנים. ילדה מסכנה שכזו נקראה "אמה עברייה". בכל הקשור לעבד העברי, רשאי אדונו לתבוע ממנו להביא בשבילו ילדים-עבדים משִפְחָה כנענית. ובעוד העבד העברי נרכש לצרכי עבודה, הרי שהאמה העברייה נרכשה לשם יחסי אישות. כן-כן!
שוב ושוב, אנחנו שומעים: מה כבר מסוגלת האמנות הפוליטית לחולל: האם האקספרסיוניסטים הגרמנים וציירי "האובייקטיביות החדשה" בגרמניה של שנות ה- 30-20 (ראו לאה והנס גרונדיג, והוסיפו: ב.ברכט, ק.טוכולסקי וכל השאר) – האם הם הצליחו למנוע במשהו את עליית הנאצים וזוועותיהם? כלום מנעה "גרניקה" של פיקאסו ב- 1937 את ניצחון גנרליסימו פרנקו והפאשיסטים הספרדיים? האם ציורי דוד ריב שמאז שנות ה- 80 ריככו, ולו במזער, את עוולות הדיכוי בשטחים הכבושים? מסקנתם של טועני השאלות הרטוריות הללו אחת היא: כיון שכך, אין טעם באמנות פוליטית.
יורשה לי לחלוק על הטענה החמורה הזו ועל מסקנותיה. שהרי, כישלונה של האמנות הפוליטית ידוע מראש: הן, עצם דין הייצוגיות (הסימול), ותהא מטפורית יותר או פחות, דן את יצירת האמנות לתבוסה מול מהלכי הממשות. ועצם האסתטיזציה הבלתי נמנעת שבאקט האמנותי אף היא דנה את יצירת האמנות לרָחק מהממשי ולמעמד של סיפוק חושי (בלתי פרקטי, יתעקש קאנט). ועצם האוטונומיה של החלל האמנותי – מהמוזיאון ועד למרחב הממוסגר במסגרת – אף הוא מפקיע את האמנות מהחיים ומכוחה לפעול פעולה של ממש על העולם. ומילה לא כתבנו על הירידה במעמדו של האמן, מהיותו בעבר הרחוק נביא וכהן ועד להפיכתו בזמננו ל"אחר" בוהמי, שלא לומר מקשט, בדרן, לץ. בעוד הסופר הצליח לשמר משהו ממעמד המופת המוסרי-הומאני, האמן הפך ל"ארטיסט". אז, ברור: זה המצפה מהאמן הפוליטי לתוצאות מעשיות ישירות – החמיץ את מהות הפרקטיקה היחסית של האמנות המגויסת. שזו האחרונה ייעודה להאיר אורות בחשיכה, לעורר ולחשל תודעה ביקורתית. בזה מבחנה ולא במידת השפעתה המיידית על מצב עניינים חברתי או מדיני. תכליתה של האמנות הפוליטית לקדם אופוזיציה רוחנית למהלך הקונקרטי, לעוּבדות בפועל, מבלי שתתערב היא עצמה בעוּבדות בפועל. האמנות תקדם אופוזיציה רוחנית בשם אידיאליזם הומאניסטי, ולא בחוגים אזוטריים ולו במחתרת, יותר מאשר בשם הבטחת תפנית פוליטית, צבאית וכו' כזו או אחרת. סדרת תחריטי "זוועות המלחמה" של פרנציסקו גוייא לא מנעה שום מלחמה, בה במידה שציוריו האנטי-מלחמתיים של אוטו דיקס לא מנעו את מלחמת העולם השנייה. אנטי היטלריזם סרקסטי בקולאז'ים של ג'והן הארטפילד לא בלם את היטלר. אם כך, מה הטעם בכל הכישלונות הללו? תשובתי היא, שישנם כישלונות שאני גאה להיות מזוהה עמם. אני אומר: אשרי המנוצחים, אם הם אלה הלוחמים למען החירות וכנגד העוול. תנו לי את הזכות להימנות על המיעוט הזה של המובסים, אם אלה הם ערכיהם. בהתאם, למתרונני הימין הישראלי, הבזים לקומץ העלוב של מפגיני שמאל, אני אומר: גאוותי בהזדהותי עם קומץ זה של שומרי גחלת האנושיות, אותם אידיאליסטים "יפי-נפש", מרחפים, לא ריאליים. חלקי עמם. האם קולו הבודד של אנדרי סחרוב בבריה"מ של ברז'נייב הוא לגנותו או לשבחו?! האם מיעוטם היחסי של הסטודנטים האמריקאיים המוחים בקמפוסים נגד ניקסון ומלחמת וייטנאם הוא לגנותם או לשבחם?! האם בדידותו של גדעון לוי בצריח הישראלי היא לגנותו או לשבחו?!
הכישלון הידוע מראש של האמנות הפוליטית הוא כישלון מפואר, הרואי. שבשורש כישלון זה התשובה לשאלה המכרעת: לשם מה, בעצם, האמנות? האם האמנות עניינה פינוקי אגו של האמן בסטודיו ו/או התענגות עין של הצופה? או, שמא, כל טעם האמנות הוא באמירה משמעותית ונועזת על החיים, החברה והעולם? ואם אמירה משמעותית, אם "ראש גדול", כי אז גם העמידה המוסרית אל מול פני הזמן והמקום. לא בבחינת חובה, כמובן, אלא בבחינת זכות גדולה, שהיא-היא התכלית כשלעצמה, וללא שום מבחן של אפקטיביות מעשית ושל "שינוי עכשיו". ולא, לא רק מבחנה של האמנות הוא ה"כישלון" הנדון, אלא מבחנו של טעם הקיום האנושי בכלל: שכיצד יהיו חיינו ללא תקווה, ללא אורות המגדלור? ומיהו שומר המגדל אם לא האמן?
ברית א', ברית ב'	פרשת "כי תבוא"