בכ"ט בנובמבר, במלאות 60 להכרזת האו"ם על סיום המנדט הבריטי ועל הקמת שתי מדינות בשטח ארץ ישראל, אמור להיחנך בבית הפלמ"ח ברמת אביב אגף יוצא דופן, שינציח לראשונה את חלקם של ניצולי השואה במלחמת העצמאות. כיצד חדרו הניצולים, שעלו באחרונה לכותרות בזכות מאבקם לקבלת קצבאות הוגנות מהמדינה, למעוזם של "יפי הבלורית", הצברים בני דמותו של אורי ש"הלך בשדות" ושל אליק ש"נולד מן הים"?
ראשית הסיפור לפני כשנה וחצי. ישעיהו (שייקה) גביש, יו"ר עמותת דור הפלמ"ח ואלוף בדימוס, פנה למשה זנבר, נגיד בנק ישראל לשעבר, בבקשת תרומה של כמיליון דולר למוזיאון הפלמ"ח. בין זנבר, ניצול שואה בעצמו, לפלמ"חניקים הוותיקים התקיימו כמה פגישות, שחרגו מסוגיות כספיות והתפתחו לדיון נוקב על זיכרון לאומי.
זנבר אמר כי לא יסלח עד יום מותו על שתי השפלות שחווה כניצול שואה בישראל. האחת היא שקראו לו "סבון", והשנייה היא שהגדירו אותו ואת שאר הניצולים, שנלחמו במלחמת העצמאות, בשם "גח"ל", ראשי תיבות של גיוס חוץ לארץ, וזאת לעומת "מח"ל" - מתנדבי חוץ לארץ - הכינוי שניתן ליהודים ולא-יהודים שלחמו בתש"ח.
"מה פתאום קראו לנו גיוס חוץ לארץ ול-3,000 מתנדבים מארצות המערב מתנדבי חוץ לארץ"? הוא שואל בכעס כבוש. "אם הם מתנדבים, אנו מתנדבים שבעתיים. אנו ידענו מה זה מוות. אחרי ששרדנו את הגיהנום החלטנו לבוא לארץ, שרגלינו לא דרכה בה מעולם, שלא היו לנו בה קרובים, ולסכן את חיינו למענה. החלוצים שרו: 'אנו באנו ארצה לבנות ולהיבנות בה'. אנחנו באנו ארצה לא להיבנות, אלא לבנות אותה. לחיות או למות למענה".
זנבר נולד ב-1926 בהונגריה. לאחר כיבוש המדינה ב-1944 על ידי הנאצים שולחו רוב יהודיה להשמדה במחנות המוות. זנבר, שהוריו נרצחו באושוויץ, נשלח לעבודות כפייה בדכאו וחייו ניצלו. הוא שב לאחר המלחמה למולדתו והחל ללמוד כלכלה באוניברסיטה בבודפשט. הוא התנדב להגנה, ובשלב מסוים הפסיק את לימודיו והחליט לעלות לארץ ישראל.
הוא גנב את הגבול לאוסטריה, הסתנן לגרמניה ולצרפת. יום לפני הכרזת העצמאות הפליג מצרפת, בספינת המעפילים "פביו" והגיע לישראל. כשבוע לאחר בואו נשלח לקרב לטרון, שבו נפצע, ננטש ונחשב לנעדר. לאחר שהחלים ושיקם את חייו, הצליח ב-1953 להשלים את לימודיו באוניברסיטה העברית, הצטרף למשרד אוצר, ומ-1971, במשך חמש שנים, היה נגיד בנק ישראל. אחר כך היה יו"ר של חברות ובנקים, בין השאר של בנק לאומי, ומילא אינספור תפקידים אחרים, ציבוריים ופרטיים. בין השאר היה בכיר ב"וועידת התביעות", ארגון יהודי בינלאומי הפועל להבטחת פיצויים והשבת רכוש לניצולי שואה וליורשי הקורבנות, ויו"ר מרכז הארגונים של ניצולי שואה בישראל.
בתפקידו האחרון התוודע לעיתונאי איש קול ישראל וממקימי הטלוויזיה הישראלית, צבי גיל - גם הוא ניצול שואה. גיל עלה ארץ ב-1945, ושירת בחטיבת כרמלי ובאמ"ן. במשך 50 שנה הוא לא דיבר על מה שעבר עליו במחנות הריכוז. רק ב-1996, בלחץ רעייתו ובנותיו, שב אל זיכרונותיו בספר שכתב, "גשר של נייר", על הקהילה שבה נולד וחי בפולין, ועל מה שעבר בשואה. "דימיתי את עצמי לארכיאולוג שחופר את מה שהוא עצמו קבר", הוא מעיד. בעשור האחרון גיל פעיל בגופים שונים, בהם מועצת יד ושם, שעוסקים בהנצחת השואה. "הגעתי למסקנה שהמדינה ומי שאחראים לתיעוד הרשמי שלה השכיחו את חלקם של ניצולי השואה במאבק ובמלחמה להקמת המדינה".
כדי לתקן את העוול ההיסטורי הזה הוא יזם, בעידודם של זנבר, העיתונאי הוותיק והפרטיזן ראול טייטלבאום ואחרים, פרויקט שנועד להנציח ולהזכיר את תרומת הניצולים להקמת המדינה ולביסוסה. בספר אוטוביוגרפי נוסף שכתב, "מוביולה", שיצא באחרונה לאור, כותב גיל על הניצולים: "הם באו למרות שהוותיקים התייחסו אליהם בתערובת של חמלה וניכור. זו אמת שחובה לספר למען הדיוק ההיסטורי, למען הבנים ובני הבנים של שרידי השואה".
האמת, או הסיפור שלא ממש סופר, ואם סופר לא נקלט בתודעה הציבורית בישראל, היא שבין 40 ל-50 אחוז מכלל המשרתים בכוחות הביטחון של היישוב והמדינה בשנים 1940-1948 היו ניצולי שואה. הם שירתו בהגנה, באצ"ל, בלח"י, בפלמ"ח ובצה"ל.
משערים שכשליש מהנופלים במלחמת העצמאות היו ניצולי שואה. אין על כך נתונים מדויקים, בעיקר משום שצה"ל לא ערך רישום מדוקדק, ובשל העברתם המהירה של העולים לזירות המלחמה. ההערכות נעשו בין השאר על ידי פרופ' עמנואל סיוון, בספרו "דור תש"ח - מיתוס דיוקן וזיכרון" (1991), ופרופ' חנה יבלונקה בספרה "אחים זרים" (1994).
"צריך להבין היום את ההקשר ההיסטורי", אומרת יבלונקה, שפעילה גם בפרויקט של גיל. "בינואר-אפריל 1948 היתה תחושה שהיישוב לא יעמוד במתקפה הערבית. הנוער, הלוחמים, הפלמ"ח היו חומת המגן. הם גם שילמו מס דמים כבד (יותר מ-25% מ-6,000 הנופלים במלחמה היו לוחמי פלמ"ח). מה הפלא שהנוער הארצישראלי נתפס אז ביישוב כמפעל לאומי ענק. מספיק לקרוא את מגש הכסף של נתן אלתרמן. ומי סיפר לאחר המלחמה את אתוס הגבורה שלהם? הם עצמם. סופרי דור תש"ח. האם זו היתה התנשאות? לאו דווקא. זה היה יותר בבחינת אגוצנטריות. בנוסח 'רק על עצמי לספר ידעתי'".
ומדוע נפקד מקומם של העולים החדשים ניצולי השואה?
"בגלל תחושת הביחד של ילידי הארץ, שראו בניצולי השואה זרים. מבחינה זו היחס אז לעולים החדשים לא היה שונה מהיחס כיום, לאלה שמקרוב באו. אני לא חושבת שהיתה הדרה והרחקה מכוונת. אני לא מאמינה בקונספירציות".
ובכל זאת קראו להם סבונים ואמרו שהם הלכו כצאן לטבח.
"סיפור ניצולי השואה במלחמת העצמאות הוא מורכב ומסובך. הביטוי 'כצאן לטבח' הובא בכלל לארץ על ידי הניצולים. הראשון שהשתמש בו היה אבא קובנר, בווילנה ב-1942, הוא כוון דווקא נגד רוב יהדות אירופה, שלא התנגדה לשיגורה אל מותה. אשר לביטוי 'סבונים', לא ברור לי עד כמה הוא היה נפוץ".
והביטוי "בשר תותחים"?
"נתקלתי בביטוי הזה במסמך רשמי של צה"ל שנכתב בסוף 1948. אבל הוא נכתב כדי להדגיש שיש לעשות כל מאמץ כדי לבטל אצל אנשי גח"ל את תחושת הזרות, את התחושה שהם מעין לגיון זרים. הסוגיה של היחס לגח"ל היא המציקה ביותר. לאנשי גח"ל בספרות אין שמות. אלתרמן כתב על 'אחד מן הגח"ל', שזה גם שם סיפורו של נתן שחם מ-1949, ובמחזה 'בערבות הנגב' של יגאל מוסינזון יש איש גח"ל א' ואיש גח"ל ב'. את העוול הזה צריך לתקן. לכל חטיבה בצה"ל יש אנדרטה, רק להם אין".
גביש אומר שבעמותת דור הפלמ"ח נענו ברצון לבקשתו של זנבר, ובכך גם יתוקן העוול ההיסטורי: "הקרבות שהובילו להכרזת העצמאות שחקו את כוחו של הפלמ"ח. לאחר מאי, מתוך 4,600 לוחמי פלמ"ח בשלוש החטיבות, כמעט מחצית היו עולים חדשים ניצולי שואה. באיחור רב אנו מניחים גם אותם על מגש הכסף". לפי הצעתה של יבלונקה, האגף ייקרא "ניצולי השואה במלחמת העצמאות" ולא יד לגח"ל.
גיל, ששלח מכתבים (שטרם נענו) לרמטכ"ל גבי אשכנזי ולשר הביטחון אהוד ברק, מקווה כי גם בצה"ל ימצאו דרכים ראויות להנצחת חלקם של הניצולים כחלק מהאירועים לציון שישים שנה להקמת המדינה. אבל גם אם לא תתגשם משאלתו של זנבר שחלק ממדליקי המשואות בטקס יום העצמאות בהר הרצל יהיו לוחמי תש"ח ניצולי שואה, הוא לא יכול להסתיר את סיפוקו על הקשר אל בית הפלמ"ח, שאותו הוא מכנה "נקמת הסבונים".
"כולם ידעו על מחקרי, כולל הצבא ומערכת הביטחון", מדגיש פרופ' איתן רובינשטיין בתגובה מפורטת שהעביר מאוניברסיטת מניטובה שבקנדה, שבה הוא חוקר ומלמד, על כתבה שפורסמה כאן בשבוע שעבר. בכתבה הובא דו"ח חדש של המטה ללוחמה בטרור ושל האקדמיה המדעית הלאומית הישראלית, שמתריע כי מוסדות מחקר, בתי חולים ומפעלי תעשייה אינם מאבטחים כראוי את החיידקים, הווירוסים והטכנולוגיה בתחום הלוחמה הביולוגית, ויש סכנה שאלה יתגלגלו לידי גורמים עוינים.
המחקר של רובינשטיין ושותפיו מלפני כמה שנים, על עמידות חיידקי אנתרקס לאנטיביוטיקה, צוין על ידי מחברי הדו"ח כדוגמה למחקר רגיש, שמוטב אולי שלא היה נעשה במוסד אקדמי רגיל, או לפחות לא היה מתפרסם בכתב עת מדעי פתוח לכל. רובינשטיין, מומחה למחלות זיהומיות, מבקש להדגיש כי "עבודה זו היתה ידועה מראשיתה. היא נעשתה בפיקוח אוניברסיטת תל אביב ובית החולים שיבא בתל השומר ומומנה על ידי חברות תרופות וגורמים נוספים. מעולם לא פנו אלי ממערכת הביטחון וביקשו שלא אפרסם את ממצאי המחקר. איש לא הזהיר אותי שעבודתי כביכול רגישה.
"להזיל דמעות כעת לאחר פרסום המחקר הוא מעשה התחסדות ופעולה שנועדה לנקום בי. יתר על כן, באופן תמוה מישהו פרץ לביתי ומשרדי בקנדה והשמיד את כל הקבצים שבהם נשמר המידע שקשור היה לעבודתי. זה היה מעשה לא רק לא חוקי אלא מטופש משום שכל המידע שהיה לי בקבצים כבר פורסם בכתבי עת מדעיים. מה עוד שמלאכת ההשמדה היתה רשלנית והצלחתי לשחזר את הקבצים. המחקר נועד להבהיר את הפוטנציאל לפיתוח (לא להפצה ופריסה) של אנתרקס כדי לבדוק את היכולת לפעול נגד אפשרות זו".