אבל זה לא פוסל את האפשרות של מוסר מלחמה בכלל. למען האמת, סיבה אחת לכך שיש המערערים על עצם תוקפה המוסרי של המלחמה, היא שאותו מוסר מלחמה נעדר מאיתנו.
המלחמה הייתה על הישראלים לטורח. גם על שתי הסיעות שמתיימרות לייצג אותם. בשביל השמאלנים זו אורגיית טבח אטאביסטית, בהמית ולמעשה סתומה; בשביל הימנים מאבק הישרדות חייתי אך בלתי-נמנע, מוצדק משיקולים של ריאל-פוליטיק וולגארי. וזה צידוק קלוש – הרי אתה צודק, אתה ובוגי לא חיים על אותה פלאנטה, בגלל שהוא לא חושב שמלחמה היא דבר מוסרי אבסולוטית. בשביל הרוב הדומם המלחמה, לפני כל דבר אחר, היא מועקה. הם חווים אותה מהעורף, ולא יותר מכסדרה של צ'אפחות מטאפוריות על אותו עורף. רובם רוכשים די והותר משטמה מוצדקת לאויב; אבל האם הם שוטמים אותו בתור האויב? או שהם שונאים אותו בגלל האלימות שהוא מפעיל כלפיהם, בגלל הסבל שהוא מסב להם – אחרי ככלות הכל, כקורבנות?
הלוך-הרוח של "אבסורדיסטן" הוא לא פועל יוצא של מוסריות במלחמה, אלא של הסברה שהיא ככלל נעדרת. משקבענו שאין מוסר במלחמה, ויתרנו על הגבורה, ועל הגורם החזק ביותר לקיומן של מלחמות – אינדיגנציה.