בפני תביעה לפיצויה של התובעת בגין נזקיה הנטענים.
התובעת טוענת כי הנתבע 1 היה בעבר הידוע בציבור שלה. ברבות הימים, התנהלו בין התובעת לנתבע 1 הליכים משפטיים שונים בבית המשפט לענייני משפחה, כאשר במסגרתם ניתן ביום 25/12/06 פסק דינו של בית המשפט לענייני משפחה, לפיו אישרו הצדדים כי אין להם טענות הדדיות ואף הצהירו כי אין להם רכוש משותף מכל סוג שהוא.
התובעת טוענת כי על אף פסק הדין מיום 25/12/06 אשר ניתן כאמור בהסכמת הצדדים, הגיש התובע כנגדה תביעה כספית ביום 17/5/09, במסגרתה תבע מחצית מן הזכויות ב"צימרים" אשר התובעת היא בעליהם. עם הגשת התביעה, הגיש הנתבע 1 אף בקשה למתן צו מניעה כנגד התובעת אשר ירשם במינהל מקרקעי ישראל וימנע מן התובעת עשיית דיספוזיציה בנכסים. לטענת התובעת , ביום 18/5/09 נעתר בית המשפט לענייני משפחה לבקשה והורה על מתן צו מניעה כמבוקש תוך שהוא מורה לנתבע 1 להפקיד ערבות בסך 3000 ₪ וכן ערבות צד ג' . לטענת התובעת, הנתבע 1 והנתבעת 2 אשר הינה חברתו לחיים של הנתבע 1, הפקידו כל אחד, במזכירות בית המשפט התחייבות אישית ובה התחייבו לפצות את התובעת בגין כל נזק אשר יגרם לה באם תידחה התביעה או יפקע צו המניעה מכל סיבה אחרת. ביום 3/6/09 נרשם צו המניעה במינהל מקרקעי ישראל על כל זכויות התובעת במשק 37 במושב נתיב השיירה.
לטענת התובעת, ביום 2/11/09 נדחתה תביעת הנתבע 1 וצו המניעה בוטל. התובעת טוענת כי בקשת הנתבע 1 להטלת צו המניעה נמצאה בלתי מוצדקת באופן האמור בכתבי ההתחייבות עליהם חתמו הנתבעים 1-2. התובעת טוענת עוד כי עקב הטלת צו המניעה, נגרמו לה נזקים כלכליים של ממש באופן שנמנע ממנה לקבל הלוואות לצורך ביצוע שיפוץ בצימרים ובחדרי האירוח אותם היא משכירה וכן נמנע מן התובעת לבצע תכנית הבראה לעיסקה, באופן אשר עשוי היה לגרום לקריסתו. עוד טענה התובעת כי בעקבות המצב הכלכלי אשר אליו נקלעה נגרמה אף פגיעה במצב בריאותה והיא אושפזה למשך ארבעה ימים בבית החולים בשל לחצים בחזה.
התובעת העריכה את נזקיה בסך כולל של 200,000 ₪ ותבעה אף השבת שכר הטרחה אותו שילמה למייצגיה השונים ומכאן תביעתה זו.
הנתבעים טוענים כי אכן הנתבע 1 והתובעת ניהלו חיים משותפים בעברם וכי אכן התנהלו הליכים משפטיים ביניהם, אלא שהנתבעים טוענים כי הגשת התביעה כנגד התובעת במסגרת בית המשפט לענייני משפחה ובה תבע הנתבע מחצית מזכויותיה בצימרים, בטעות מקורה והיה מקום לנקוט בהליך אחר מטעמו של הנתבע 1. כן טוענים הנתבעים, כי לתובעת לא נגרמו כלל נזקים כתוצאה ממתן צו המניעה אשר נתבקש בידי הנתבע 1. לטענת הנתבעים, הנזקים אשר פורטו בכתב התביעה לא נבעו כלל מצו המניעה אשר הוטל בידי בית המשפט, כי אם מגורמים שונים התלויים בתובעת עצמה כגון איסור שימוש מסחרי בבריכה אשר היתה בצימרים והשמשתה של הבריכה לשימוש שכזה. עוד טענו הנתבעים כי ממילא סבלו כל בעלי הצימרים מירידה משמעותית בהכנסותיהם כתוצאה מן המצב הכלכלי בארץ ובכללם אף התובעת. הנתבעים טענו כי גם מצבה הרפואי של התובעת אין לו קשר למתן צו המניעה כנגדה ומשכך יש לדחות תביעתה על כל ראשי הנזק המפורטים בה.
תקנה 371(ב) לתקנות סדר הדין האזרחי מאפשרת לנתבע להיפרע בשל נזקיו באמצעות ערובה.
הפסיקה קבעה כי קיימת אפשרות לתבוע נזקים בגין סעד זמני הן במסגרת ההליך העיקרי בו ניתן אותו הסעד נזקים, כמו גם באמצעות הגשת תובענה חדשה, על יסוד התחייבות עצמית שניתנה בידי הנתבע.
במקרה שבפני, בחרה התובעת להגיש תובענה חדשה כנגד הנתבעים, בהתאם כאמור, לפסיקה.
בפסק הדין בעניין אלול (ראה רע"א 9308/08 אורן אלול נ. רינה רביב תק-על 2009(2) 478) נקבע כי במסגרת הנטל על התובע את פרעון נזקיו, עליו להוכיח הן את היקף הנזק שנגרם לו והן את הקשר הסיבתי בין הצו הזמני לבין הנזק.
האם הוכיחה התובעת את היקף הנזקים אשר נגרמו לה ?
בענייננו מדובר בעיקר באבדן הכנסות עתידיות אשר ישנו קושי ברור להביא ראיות לאובדנן. כבר נפסק כי כאשר אין אפשרות להעריך את הפיצוי והנזק במידת וודאות מרובה ובדייקנות , אין בזאת על מנת לשחרר את המעוול מתשלום פיצויים לניזוק . כל שנדרש הוא כי הנפגע יוכיח את נזקו ואת הפיצוי המגיע לו במידת וודאות סבירה.
ראה ע"א 355/80 אניסימוב בע"מ נ. מלון טירת בת שבע בע"מ פ"ד לה 2 800.
התובעת טוענת כי קודם להגשת תביעתו של הנתבע מיום 17/5/09, היא הגישה בקשה לתכנית הבראה וכן לקבלת הלוואה בסך 200,000 ₪ לשם שיפוץ בריכת השחיה שלה אשר הינה האטרקציה החשובה ביותר בעסק הצימרים שבבעלותה. התובעת טוענת כי הבריכה מהווה מקור משיכה ללקוחות ובלעדיה הכנסות העסק ירדו באופן ניכר. ההלואה אותה ביקשה התובעת ליטול נועדה בין היתר אף לצורך תחזוקת המקום ושדרוגו. התובעת טוענת כי עקב צו המניעה אשר נרשם במינהל מקרקעי ישראל, לא יכולה היתה התובעת לקבל את ההלוואה המובטחת ולפיכך לא ניתן היה לבצע את שיפוץ הבריכה ותכנית ההבראה הכלכלית לעסק.
התובעת טוענת עוד כי נאלצה לבטל חוזים לחידוש פרסום לשיווק ולמבצעים, עצרה חידוש והזמנת מוצרי מלון, לא חידשה את מלאי מוצרי המלון, לא עמדה בתשלומי הגז, המיסים, הביטוחים ונאלצה אף לפטר עובדים.