קונרד קויאו, הידוע גם כקונרד פישר, שהוא גם פטר פישר, היינץ פישר, דוקטור פישר, דוקטור קויאו, הפרופסור גנרל, התחיל בזיוף תלושי אוכל וסיים את דרכו בכלא, לאחר שהנפיק את היומנים שהיטלר מעולם לא כתב. גרד היידמן, צלם עיתונות, שהיה מסובך בחובות ענק עקב האובססיה החדשה שלו – מזכרות מימי הנאצים – היה הפתי. מעסיקיו מהשבועון שטרן, שתאוות הבצע והפרסום שלהם גברה על שיקולים עיתונאיים בסיסיים, היו ספקי המזומנים לרכישת ה"יומנים". איל העיתונות רופרט מרדוק ומערכת העיתון ניוזוויק הלכו בעקבותיהם.
בדברי ימי הזייפנות כבר נודעו מקרים של מסמכים "אותנטיים" ש"חשיבותם" להיסטוריה, למחשבה הפוליטית, לתפיסות חברתיות, היתה "רבה ביותר". אבל מעולם לא נודע מקרה של זיוף עלוב עד כדי כך, ושבכל זאת הפיל גדולים, ידועים וטובים. ודאי שלא נודע מקרה שסיבך גופים רבים כל כך ושבגינו הוצאו סכומים דמיוניים כל כך ונגדעו קריירות מבטיחות כל כך.
מוכרים את היטלר , ספר מדהים ומרתק יותר מכל סיפור מתח פרי הדמיון, מתאר בפירוט מי היו הנפשות הפועלות בפרשה וכיצד נפלו ענקי תקשורת בפח ההונאה הגדולה ביותר בתולדות המו"לות. אבל, מעל לכול, מוכרים את היטלר משקף בצורה מזעזעת עד כמה ממשיך הצורך הגדול לחיות בנפשם של רבים ולהסעיר את דמיונם.
שני אנשי מפתח עמדו במרכז הפרשה. האחד הוא, כאמור, גרד היידמן, כתב צבאי לשעבר, שנמשך אל קסמם של עריצים (באוסף הפרטי שלו הציג בין השאר, תחתונים שלבש אידי אמין), והפך לאספן נלהב של פריטים נאצים. רכישתו הגדולה הראשונה היתה יאכטה שהיתה שייכת לגרינג, עליה אירח היידמן נאצים לשעבר, כולל אנשים ששהו עם היטלר בבונקר בימיו האחרונים. השני הוא קונרד קוּיָאוּ, שהציג עצמו בדרך כלל כקונרד פישר. פישר היה נוכל ובדאי, שמצא מכרה זהב בדמותם של הדיוטות ומומחים הלהוטים להניח ידם על כל מזכרת הקשורה בהיטלר. היתה לו יכולת לזייף בקלות כתבי יד, והיתה לו החוצפה להרחיב בשקרים את היקף עסקיו. האריס כותב על הצמד כי "בדמותו של קונרד פאול קויאו [...] מצא גרד היידמן סוף סוף אדם בשיעור קומתו הוא: אדם שכשרונו בהמצאת סיפורים אינו נופל מנכונותו שלו להאמין בהם". פישר בדה סיפור לפיו אחיו, שהוא גנרל מזרח-גרמני, מחזיק ברשותו את יומניו של היטלר, אותם יש באפשרותו להגניב טיפין-טיפין למערב. תחילה דובר על עשרים ושבעה כרכים, אך עם הרווח בא התיאבון, ומספרם תפח לשישים, את כולם כתב פישר במו ידיו. פישר סיפק להיידמן פריטים נוספים פרי יצירתו: מכתבים שזייף, וציורים שהיטלר צייר לכאורה (באחד המקרים העתיק פישר ציור ידוע, ומכר אותו להיידמן כשהוא מלגלג על היטלר שיצר חיקוי). הוא אף הכין את הקרקע לזיופים נוספים, כשבתוך היומנים שתל רמזים על יצירות כתובות אחרות.
כעשרים שנה לפני פרשת היומנים ארעה פרשה דומה, כשהתברר שהביוגרפיה של הווארד יוז זויפה. כששותפו של אירווינג הזייפן הביע באוזניו ספק אם יצליח להוליך שולל את ההוצאה לאור, אמר אירווינג: "בהתחלה הם רצו להאמין, ועכשו הם חייבים להאמין. הם רוצים להאמין מפני שזה הישג כה גדול בשבילם [...] זה מוציא אותם מחיי היום-יום המשעממים לעולם אחר". דברים אלה נכונים גם במקרה של שטרן. הבעלים והעורכים רצו להאמין, וככל שגדלה השקעתם כן נאלצו להעמיק את אמונתם. התשוקה להשיג סקופ, והרווחים שהיו עתידים לצמוח ממנו, גברו על כל זהירות מתבקשת. לכן הסתפקו בבדיקה השוואתית של כתב היד (ובדיעבד התברר שההשוואה נערכה מול מסמכים שזויפו אף הם), ולא מסרו את היומנים למומחים לזיהוי פלילי. לכן הניח לעצמו בכיר בעתון להשתכנע במהימנות היומנים רק משום שתוכנם היה דל ומשעמם, ו"לא יכולתי להאמין שמישהו היה טורח לזייף משהו כל-כך בנאלי". לכן החליטו שאין צורך להניח להיסטוריונים לעיין בכתוב ביומנים ולחוות דעתם. וכך נפל בפח גם ההיסטוריון יו טרבור-רופר, שביסס את עמדתו החיובית על בדיקות שערכו אחרים (וחזר בו ביום הפרסום, אבל דבריו כבר הודפסו והופצו ברבים). כל הבדיקות האלמנטריות נערכו רק אחרי הפרסום הסנסציוני, והמפולת היתה מיידית וחד-משמעית.