כיצד להבטיח התנגדות להצעת חוק חדשה? התעלם מהאוכלוסייה, היה עמום וסודי והצע תנאים מעליבים. כך נראה תזכיר החוק "להסדרת התיישבות בדואים בנגב" שפורסם לאחרונה על-ידי הממשלה. החוק המוצע ותוכנית פראוור אותה אישרה הממשלה בספטמבר, משרטטים מתווה בעייתי, אשר מזכיר את תוכנית העיירות הישנה בכך שהוא מבקש לרכז את הבדואים ביישובים צפופים, תוך הפקעת רוב קרקעותיהם. במקום להוביל את הנגב לתהליך פיוס באמצעות תוכנית פיתוח מוסכמת, תוכנית פראוור מעמיקה את הסכסוך בין הבדואים למדינה.
בהיבט הקרקעי, המרכזי ביותר לפיתרון המוצע, המתווה מתעלם מהזכויות הקנייניות של רוב הבדואים, אשר היו בעלים של קרקעות נרחבות בנגב לפני 1948. בשונה מכל הצעות המדינה הקודמות, החוק החדש מדיר את כל הבדואים שאינם מחזיקים כיום בקרקעותיהם מכל אפשרות לזכות בקרקע – מדובר בלמעלה ממחצית תובעי הקרקע אשר גורשו מאדמותיהם במערב והר הנגב בשנות החמישים, ובקבוצות מסוימות באזור עראקיב ולקייה. במקום לתקן עוול היסטורי, מציע החוק ענישה כפולה של אזרחים אלה. הפעם הראשונה כאשר גורשו מאדמותיהם, והפעם השנייה כשלא יכירו בתביעתם לקרקע. כמובן שאף קבוצה לא תקבל הסדר פוגעני שכזה.
בנוסף, ההסדר המוצע לבדואים היושבים על קרקעותיהם אמנם מציע אחוזי תמורות מעט גבוהים יותר מאשר בעבר, אבל גם תנאי סף קשים יותר לרישום קרקעות, תוך ויתור על פיצויים. בהערכה מושכלת נראה שהמקסימום שהבדואים יוכלו לקבל מההסדר המוצע בחוק הוא 90-100,000 דונם, כלומר פחות מאחוז אחד מאדמות הנגב או עשירית מתביעות הקרקע המקוריות שלהם. לכך ייקרא בעברית לעג לרש.
בהיבט ההתיישבותי, המצב חמור לא פחות. במקום להתייחס בכבוד הראוי לכפרי הבדואים שרובם קיימים עוד מלפני קום המדינה, הצעת החוק והחלטות הממשלה מכנה אותם בצורה מזלזלת: "פזורה". זאת, כאילו 46 הכפרים הבדואים הנמצאים בשטח עשרות ומאות שנים אינם קיימים. התוכנית נסוגה מהצהרות הממשלה בעבר, למשל בדו"ח גולדברג, שיש "להכיר בכפרים ככל שניתן", תוך ציון שמותיהם. הדו"ח הנוכחי מתנה את זכויות התכנון של הבדואים בהשלמת הסדר המקרקעין הבעייתי, ומשאיר את יתרת תחום התכנון כעמום וסודי.
בזאת מאבדת התוכנית לחלוטין את אמונה של האוכלוסייה הבדואית, החוששת מהרס ומפינוי. נזכיר למשל שהכפר אל-עראקיב אשר פונה לראשונה בשנות החמישים, נהרס עוד שלושים פעם מאז הריסתו השנייה ב-2010. קיים חשש סביר שהממשלה מכינה עתיד דומה לעשרות-אלפי בדואים במסגרת תוכנית פראוור.
המערך המינהלי המוצע ריכוזי ולא דמוקרטי. בניגוד לפרויקטי תכנון אזרחיים אחרים, "המבצע" להסדרת השטח הבדואי ינוהל ישירות ממשרד ראש הממשלה, ועל מטה הביצוע יופקד אלוף במיל' דורון אלמוג, כאשר לידו פועלת רשות מיוחדת להסדרת ההתיישבות הבדואית, ובראשה הניצב בדימוס יהודה בכר. האם מדובר כאן במבצע צבאי או תכנון אזרחי? בנוסף, ועדת התביעות המרכזית אותה מציע החוק תורכב ממשפטן בכיר כיו"ר, מארבעה נציגי ממשלה ומנציג בדואי אחד ויחיד אשר ימונה על-ידי… ראש הממשלה. שום אוכלוסייה לא תוכל להסכים למערך ניהולי שכזה, בו אין לה ייצוג הולם, ועוד בנושא רגיש ונפיץ כמו הקרקע וההתיישבות.
תוכנית פראוור נגועה באפליה אסורה. רק לפני כשנה הוכשרו עשרות חוות יהודיות שהוקמו באופן לא חוקי בנגב. באותו הזמן מבקשת המדינה, באותם אזורים, לפנות יישובים בדואים בני מאות שנים ואף אלפי אנשים מאדמות אבותיהם. זאת ועוד, באוקטובר השנה אישרה הממשלה הקמת עשרה יישובים יהודיים חדשים באזור ערד, כאשר מאותו אזור היא מבקשת לפנות יישובים בדואים. לא ניתן להגדיר מדיניות זו בשום צורה מאשר אפליה גזענית. האם ועדת פראוור והשר בני בגין לא מבחינים בכך? האם הם מאמינים שהאוכלוסייה תקבל תוכנית הבנויה על אפליה?
אם כך, מה ניתן לעשות? לדעתנו יש להקפיא מיידית את הצעת החוק ותוכנית פראוור. במקביל, יש לדון עם הערבים הבדואים על תוכנית חלופית שהכינה המועצה האזורית לכפרים הבדואים הלא מוכרים עם ארגון במקום, העומדת כעת לאישור סופי. תכנית זו מציגה מתווה המדגים כי ניתן, ראוי ומתבקש להכיר בכל הכפרים על אדמותיהם המסורתיות, וזאת על פי קריטריונים שוויוניים לערבים ויהודים בנגב. במקום לכפות תוכנית עקירה וריכוז כפוי אשר תעמיק ללא ספק את הסכסוך בנגב, ניתן ללא קשיים מיוחדים להכיר בכל 46 הכפרים הבדואים הקיימים, ולהכיר בכל תביעות הקרקע שיתבררו כאמיתיות.
זאת התשתית ההגיונית, הצודקת והשוויונית לפיוס היסטורי בנגב, ולא דחיסתם של הבדואים אל תוך עיירות חדשות בנגב.
צריך לומר את האמת, בכל פעם שאני יורד לנגב אני מופתע מכמויות הפחונים והמבנים הארעיים שהולכים ומתרבים. בכביש ב"ש-דימונה. ובכביש דימונה -ערד. לדעתי, לא קרקע נחוצה לבדואים אלא תשתיות של חינוך , בריאות ורווחה טובים יותר. וזה תואם את אורח החיים הבדואי, הם נדדו תמיד לחלקה הירוקה יותר. למה לא מספקים להם תשתיות הולמות ?.
1. לא רק המתווה "מתעלם מהזכויות הקנייניות של רוב הבדואים", אלא גם בתי המשפט. לכך יקרא בעברית "כיבוד שלטון החוק". מסתבר שזה נדרש רק מיהודים.
2. מהו "כבוד ראוי לכפרי הבדואים"? נניח ולחמולה בדואית היה לפני עשרות שנים שטח חקלאי של 1000 דונם, ועליו שני בתים. מדוע "הכבוד הראוי" הוא לאשר לחמולה, שכמובן גדלה מאז, להקים על השטח 10 או 100 בתים? מותר למדינה להחליט ששטח מסוים הוא בעל יעוד חקלאי, תעשייתי וכו'. גם חקלאי יהודי לא היה מקבל אישור בניה בשטח חקלאי שלו.
3. הדרישה לשקיפות תמוהה לאור ההיסטוריה הקרובה של הפרת צווי בית משפט.
4. צודקים. אני לא רואה שום היגיון, לא חוקי ולא יישובי, בחוות הבודדים וביישובים החדשים המתוכננים.
מעבר לדברים המובאים כאן בצדק, צפיתי בסרטון התעמולה המעניין. מפתיע, המילה "פזורה", המתייחסת לכפרים לא מוכרים, מתורגמת ל"שתאת". למה זה מעניין? המדינה המציאה את המושג "פזורה" כדי לטעת בלבול בלב האנשים, מעין מכבסת מילים, אתם אינכם "לא מוכרים" אלא מין תפזורת מקרית שכזאת , התפזרתם לכם במדבר, עד שנרכז אותכם. אולי הכוונה שבעוד דור יאמינו שהם א/נשים בלי עבר ובלי סיפור, רק מין מפוזרים כאלה. הלכו נציגי הממשלה והאמינו לעצמם שיש פזורה ותרגמוה לשתאת שמשמעה דיאספורה. אבל הפזורה – דיאספורה של ערביי הנגב היא בעזה, בגדה, בירדן, כמו למשל במחנה פליטים אל ערוב. הערבים הבדואים שבאיזור באר שבע אינם בפזורתם, אלא בארצם.
מסכים מאוד עם מי שכתב שהבעיה העיקרית היא תשתיות.
הסכנה היותר גדולה היא הקצנה דתית והפיכת הרצף עזה-חברון לאזור חמאס רציף. צריך לישב אותם ולטפח אותם ולא להתעלם. במקביל גם לאכוף את חוקי הבניה ומניעת פשיעה. במקביל – לעודד יהודים להגיע לנגב. ארץ ישראל לעם ישראל. מי שרוצה להצטרף – בתנאים שלנו.