היום מתפרסמת "תמונת מצב חברתית לשנת 2011" שכתבו ד"ר שלמה סבירסקי ואתי קונור-אטיאס ממרכז אדוה. מהמסמך עולים הפערים בין ה-99% לבין האחוזון העליון: במהלך השנים 2000-2010, מגלה המחקר, ההכנסה השנתית של רוב משקי הבית גדלה אם בכלל באחוזים ספורים; לעומת זאת, ההכנסה של משקי בית במאון העליון גדלה ב-19%. כמו כן, עולה שאי-השוויון בישראל הוא מן הגבוהים בארצות ה-OECD: על פי מדד ג'יני, ישראל ממוקמת במקום ה-5 מבין 27 מדינות. יתרה מזאת, בעוד שהאי-שוויון (מדד ג'יני) בארצות ה-OECD גדל מאז אמצע שנות ה-80 בשיעור ממוצע של 4.3%, בישראל עלה מדד הג'יני מ-0.326 ל-0.371 – גידול של 13.8%.
תמונת המצב החברתית הזאת מעלה שוב את שאלת אי-השוויון. בשבוע שעבר כתבתי על מחקרים חדשים המראים כיצד אי-שוויון פוגע בצמיחה וכיצד חלוקה שוויונית של הכנסות תרמה באופן משמעותי יותר לצמיחה כלכלית, יותר מגורמים רבים אחרים כמו איכות המוסדות הפוליטיים באותה מדינה, גודל החוב החיצוני שלה, פתיחות לסחר, רמת ההשקעות הזרות בה ומידת התחרותיות של שער המטבע שלה. כיצד אי-שוויון קיצוני מונע הזדמנויות מהעניים, משום שהוא מצמיח עוינות ואי-יציבות פוליטית, גורם לקיטוב ושיתוק פוליטי ובכך מונע מממשלות להגיב לתנודות ומשברים כלכליים. ארה"ב היא דוגמה טובה לכך. אלו היו טיעונים כלכליים נגד אי-שוויון – הפעם אפנה לטיעונים מוסריים נגד אי-שוויון.
יש לא מעט אנשי עסקים, כלכלנים ועיתונאים וגם אנשים מן היישוב, שבכל פעם שמוצגים נתונים על אי-שוויון הם טוענים שהם לא מבינים מה הבעיה. "זו סתם קינאה", "מה הבעיה שאנשים מצליחים מרוויחים יותר", "תגידו מה אתם רוצים שנהיה קובה או צפון קוריאה?!" תמיהה ברוח זו העלה פרופ' מנואל טרכטנברג.
כמו שמסבירים הפילוסופים דברה שץ ורוב רייך בגיליון האחרון של "Boston Review", אי-שוויון אינו תמיד בהכרח רע: הוא משקף מציאות שבה יש הבדלים בתכונות ובמוטיבציה בין אנשים. חלק מהאנשים מוכשר יותר מאחרים, חלק מוכנים להתאמץ יותר מאחרים. כך שגם אם נתחיל בחלוקה שוויונית צודקת שבה לכל אחד יינתן בדיוק אותו סל של משאבים חברתיים וכלכליים, לאורך זמן חלק מהאנשים יצליחו בעזרת כשרונם, מוטיבציה חזקה וגם מזל להגדיל את הסל שלהם יותר מאחרים. אחרים שהם או פחות מוכשרים או שמעדיפים לא להתאמץ במיוחד או כאלו שאלת המזל התכחשה להם, יוותרו מאחור – עובדה שתגרור אי-שוויון בין שתי הקבוצות. אולם הבעיה היא להבחין בין טעמים מוסריים לגיטימיים לאי-שוויון לבין טעמים בלתי-מוסריים ובלתי לגיטימיים.
מן הראוי לשים לב לשלוש התנגדויות מוסריות לאי-שוויון: אי-שוויון הזדמנויות, אי-שוויון של מעמד אזרחי וחוסר הוגנות.
אחד העקרונות המכוננים של חברה דמוקרטית הוא הרעיון שלכל אחד צריכה להיות מוענקת הזדמנות שווה לחיות בכבוד. פערים כלכליים אינם מתיישבים עם עקרון שוויון ההזדמנויות ועם האפשרות לניעות חברתית וכלכלית. ככל שהפערים החברתיים והכלכליים גדולים יותר, כך נמנעות מאנשים רבים יותר הזדמנויות שוות. ככל שהפערים גדולים יותר, כך מעמדם החברתי והכלכלי של אנשים נקבע על ידי המעמד החברתי והכלכלי שאליו נולדו, וכמו בחברה פיאודלית חייו של אדם נקבעים על פי המעמד אליו הוא נולד. נולדת צמית, תישאר צמית. נולדת למעמד האדונים, תיהנה מחיי אדון. הורים מנחילים לילדיהם את מעמדם בעולם מאובן חברתית וכלכלית. כך למשל בארצות כצרפת, גרמניה, ארצות סקנדינביה וקנדה המוביליות הבין-דורית הרבה יותר גדולה מזו שבארצות הברית בה אי-השוויון מרקיע שחקים.
הטיעון השני נגד אי-שוויון נוגע כאמור לשוויון המעמד האזרחי בין אנשים. אי-שוויון כלכלי יוצר גם אי-שוויון אזרחי. לבעלי הון יש נגישות גדולה ליותר לעמדות כוח, להזדמנויות תעסוקתיות לביטחון אישי ולהזדמנות לפתח את כישוריהם. כאשר האי-שוויון הכלכלי מיתרגם לאי-שוויון בתחומים השונים הללו, נוצר מצב בו אנחנו לא מתייחסים אבסחד לשני כבעלי מעמד חברתי ופוליטי שווה. אי-השוויון יוצר בדלנות חברתית, העשירים מבטיחים את ביטחונם בקהילות מסוגרות, הם שולחים את בניהם ובנותיהם למסגרות חינוכיות נפרדות והחיים החברתיים שלהם מתנהלים בנפרד מהשאר. ההפרדה הזאת פוגעת באפשרות ליצור סולידריות חברתית ולראות את עצמנו כשייכים לקוקלטיב בעל מטרות משותפות.
אחת התופעות המשחיתות ביותר בדמוקרטיה היא העובדה שמופר עקרון השוויון הפוליטי העומד בבסיס המשטר הדמוקרטי. מצב בו כסף קונה השפעה, כאשר פוליטיקאים נזקקים לתרומות מבעלי הון ותאגידים על מנת להיבחר, קולם של 99% לא נשמע ומי שקובע במידה רבה כיצד מתנהלת הדמוקרטיה הוא ה-1% העליון.
ולבסוף, לטיעון אי-ההוגנות נגד אי-שוויון. במציאות הקיימת, אי-השוויון החברתי והכלכלי הוא לא תוצאה של הליך ותחרות הוגנים, הוא תוצאה של מוסדות וכללים שפועלים לטובת האינטרסים של בעלי ההכנסות הגבוהות ובעלי ההון. בואו ניקח למשל את ההטבות במיסים שהעניק ראש ממשלתנו לתאגידים כלכליים ובעלי הכנסות גבוהות במשך שנות כהונתו כשר אוצר וראש ממשלה, לעומת נטל המס העקיף שהוא העלה בשנים אלו ושממנו סובלים באופן בלתי פרופורציונלי דווקא אלה השייכים למעמד הבינוני ולמעמדות הנמוכים. או תחשבו למשל לטובת מי עובדים הלוביסטים בכנסת שלאורך השנים זכו ביותר ויותר השפעה – לא לא לטובת ה-99%, אלא לטובת התאגידים ובעלי ההון שמשלמים את שכרם. כך שהכינוי האחרון שאפשר לכנות בו את המוסדות וההליכים המובילים לאי-השוויון ההולך ומתרחב זה הוגן.
וכפי שכותבים שץ ורייך, חברה שיש בה אי-שוויון הזדמנויות, אי-שוויון במעמד אזרחי וחוסר הוגנות היא חברה המתרחקת מאידיאליים דמוקרטיים; כך שהבעיה היא לא קנאה ולא השאיפה להפוך לצפון-קוריאה.
יש דרך ויזואלית פשוטה להראות כיצד אי שוויון פוגע במשק. נסו לדמיין 2 מרובעים שהקפם זהה. האחד מלבן שאורך צלעותיו 9 ו 1יחידות , והשני ריבוע שאורך צלעותיו 10 יחידות.
שטח המלבן יהיה 9 ושטח הריבוע יהיה 100. ה 100 הזה זה הקף הפעילות במשק שממנו נגזרת סתם צמיחה.
1. אדם שצרכיו הבסיסיים של מזון, מגורים, בריאות… אינם מסופקים יתקשה לחוות את עצמו כבן חורין. וככל שעובר הזמן מספר האנשים שבמצב כזה הולך וגדל.
2. ביסוד התיאוריה ניצבת ההנחה שאין חברה אלא פרטים נפרדים שמתחרים ביניהם מתוך תאוות הבצע שלהם. מציאות כזו מגבילה את היכולת של בני אדם ליצור קשרים משמעותיים עם אחרים. קשרים שנמצאים בלב ליבו של הקיום של בני אדם כיצורים חברתיים.
3. הנחה נוספת שניצבת בבסיס התיאוריה היא שחופש הבחירה מתרחב עם הכנסת תחרות, הפרטה ומסחור. אפשר לבחור בין יותר אפשרויות בטלוויזיה, בביטוח בריאות, בחינוך הילדים… כך על פי התיאוריה אנחנו הופכים חופשיים יותר. אבל למעשה במשטר ניאו ליברלי אנחנו חייבים לבחור. אין לנו חופש לומר אנחנו לא רוצים לבחור בעצמנו את הרופא שינתח אותנו כאשר אנחנו על מיטת חולינו. אין לנו יכולת לעשות זאת. לא למדנו רפואה. אנחנו רוצים שהמערכת תפעל בצורה כזו שהרופאים יהיו הטובים ביותר שאפשר והם ייבחרו על ידי מנגנון מקצועי שיכול לעשות זאת.
אפשרות זו נמנעת מאיתנו. החופש שלנו מוגבל ולא מתרחב.
הדו"ח החדש של 'מרכז אדווה' מגלה מה שכבר ידענו, הפערים גדולים. בדיוק כמו בחלל החיצון שבו גלקסיות מתרחקות מהר יותר ככל שהן רחוקות יותר, כך גדלים הפרשי השכר בין המאיון העליון לאחרים. מי ששומר על הפער הם ראש הממשלה וחברי הכלכלה של הכנסת, שקברו את מס העשירים.
ולמרות שהמאמר אינו עוסק בפנים הכספיים/כלכליים של השוויון, כדאי להזכיר כי על פי הלמ"ס שיעור הצמיחה לנפש בשנים 2001-2010 עמד על 1.43% בממוצע לשנה וזה שיעור הצמיחה לעשור הנמוך ביותר בהיסטוריה של ישראל.
באיזה מנגנון אתה מציע להשתמש כדי לשמר שיוויון?
איך נשמר את המקום ליצירתיות , כישרון וכח רצון מבלי להתרחק ממקום של שיוויון?
העובדה שאנשים מוכשרים יותר נוטים להיות עשירים יותר – אין לה שום לצדק. צריך לזכור, שלרכיבים התורשתיים יש חלק מכריע בבניית הכישורים שלנו.
לא מגיע יותר כסף למי שהיה לו מזל וזכה במשהו שהוא לא תרם לו. מי שחושב אחר מאמין בגרסת צדק של קזינו.
כשם שלאדם אין שליטה על היקף ההון של ההורים שהוא נולד להם, כך הוא אינו שולט בגנטיקה שמעצבת לו את הקשרים הסינאפטיים ואת הקישוריות המוחית בין המבנים המוחיים שמאפשרים לנו לחשוב ולהתנהג. לכן, בניגוד לאינסטינקט החשיבתי הפופולארי, זה לא צודק יותר שאדם עם יכולות חשיבה גבוהות יותר ישתכר יותר.