תביעת הטבה לפי החוק לתיקון דיני הנזיקין האזרחיים (הטבת נזקי גוף), תשכ"ד-1964 (להלן: "חוק ההטבה"). התובעת הינה "מעביד מורשה" כמשמעו בתקנה 22 לתקנות הביטוח הלאומי [ביטוח בפני פגיעה בעבודה], תשי"ד-1954 (להלן: "תקנות המל"ל"), אשר שילמה לעובד שכר מלא בתקופת היעדרותו בשל תאונת דרכים שהיה מעורב בה ביום 21.6.2005. הנתבעת הינה חברת הביטוח אשר ביטחה את הרכב בו נסע עובד התובעת.
אין מחלוקת כי התובעת זכאית להחזר ההטבה ששילמה לעובד עבור תקופת היעדרותו (92 ימים), בניכוי דמי הפגיעה ששילם לה המוסד לביטוח לאומי ואותם העבירה, בניכוי מס, לעובד. אין אף מחלוקת כי שכר העובד עלה על תקרת שילוש השכר הממוצע במשק וכי יש לתחום שכר זה בתקרת שילוש השכר הקבועה בסע' 4(א)(1) לחוק הפיצויים לנפגעי תאונת דרכים, תשל"ה-1975.
המחלוקת המשפטית נגעה לשתיים: האחת, אופן החישוב – היש לנכות את דמי הפגיעה ששילם המל"ל טרם תחימת השכר והפסדי השכר בתקרת שילוש השכר הממוצע במשק, או שיש לתחום השכר והפסדי השכר בהתאם לתקרת השילוש, ולאחר מכן לנכות את דמי הפגיעה ששולמו; השנייה, היש לנכות את מלוא התשלום ששילם המל"ל למעביד, היינו, ברוטו ללא ניכוי מס, או שיש לנכות את הסכום שהועבר לעובד, היינו, דמי הפגיעה נטו, ללא מס.
אציין כי הצדדים הסכימו על הכרעה בתיק על יסוד סיכומים בלבד. לאחר הגשת הסיכומים ולבקשת הצדדים, הוגשה תעודת עובד ציבור ולפיה כאשר משולמים דמי פגיעה לעובד, הרי שאלו מועברים לאחר ניכוי המס ואילו כאשר דמי הפגיעה מועברים למעביד המורשה, הרי שהם מועברים ללא ניכוי מס הכנסה. לאחר מכן ניהלו הצדדים משא ומתן ממושך ולאחריו, הגישו סיכומי תשובה כאשר כל אחד מהצדדים מתבצר בעמדתו באשר לניכוי המס וחוזר על טענותיו, תוך התבססות על התעודה. וכעת- העת למתן פס"ד.
התובעת טוענת כי יש לנכות את דמי הפגיעה עוד בטרם תחימת השכר בתקרת השילוש. רק במידה והסכום שמתקבל לאחר הניכוי, עולה על תקרת השילוש, יש לבצע את תחימת הסכום לתקרה זו. לטענתה, השלב בו יש לבצע את הניכוי נקבע בהלכה ברורה ולא ראוי כי יימצא מי שחולק על הלכה זו. בכך מפנה ומתבססת התובעת על פסה"ד שניתן ברע"א 207/11 אליעזר קפלינסקי ואח' נ' מגדל חברה לביטוח בע"מ (19.1.12) (להלן: "פס"ד קפלינסקי"). לטענתה, פס"ד קפלינסקי קבע את השלב שיש לתחום בו את השכר – לאחר הניכוי של דמי הפגיעה מהשכר- והנימוקים שנקבעו בו יפים גם כאן. שיטת החישוב המוצעת על ידה משקפת בצורה הטובה ביותר את עקרון העל של החזרת המצב לקדמותו ומביא להתאמה קרובה יותר בין חלון המציאות לחלון הווירטואלי, שבסעיף 4 לחוק הפיצויים. הנתבעת אוחזת את המקל משני קצותיו, שיטתה מהנה עם המזיק ומעשירה אותו, על חשבון ציבור המעבידים המיטיבים את נזקי הגוף שאירעו לעובדיהם בזמן אמת ושלא כדין. שיטה זו מסיטה את מבטו של ביהמ"ש לחלון הווירטואלי הנשקף מסע' 4(א)(1) לחוק הפלת"ד ומרחיקה אותו מחלון המציאות ביחס לשיעור הגריעה מהשבת הטבת המעביד, שצריך להיפסק, עד כמה שניתן, בהלימה לשכר ששילם לעובד.
התובעת טוענת כי גם בעניין זה נקבעה הלכה ברורה והיא מיושמת באלפי תיקים שנסגרים בפשרה בין מעבידים לחברות ביטוח, היא ההלכה שנקבעה בע"א 37793-08-10 כלל חברה לביטוח בע"מ נ' דן חברה לתחבורה ציבורית בע"מ (1.11.11) (להלן: "פס"ד דן"), שם נקבע מפורשות, כי יש לנכות מהפיצוי את דמי הפגיעה ללא מס, היינו את אותו סכום שמשולם בפועל לעובד שהרי המעביד, בתביעתו כנגד המזיק, נכנס בנעלי העובד.