הצבי הוא חיה יפה ואצילית, וריצתו הקלילה מייצגת את יפי הטבע. לא לחנם נמשל הקב"ה לצבי כשהוא בא לגאלנו, "דּוֹמֶה דוֹדִי לִצְבִי", "מְדַלֵּג עַל הֶהָרִים", ואף אנו צריכים ללמוד מהצבי "הוי רץ כצבי לעשות רצון אביך שבשמים". נזכרנו בצבי בהקשר לצדיק המופלא רבי צבי הירש מרימינוב, הנקרא גם "רבי צבי משרת" (מיד תבינו מדוע), שיום פטירתו חל ב-ל' חשוון.
הוריו של צבי-הירש, יהודים פשוטים מאד, מתו עליו בהיותו כבן עשר, ולאחר מכן התגלגל להיות שוליה של חייט שדאג לצרכיו. אמנם הוא לא זכה לחינוך תורני מסודר, אבל ניחן ביראת-שמים טבעית ונהג בתמימות ובישרות. בגיל חמש-עשרה עזב את בית החייט, ונפשו השואפת לקדושה הובילה אותו לבית המדרש של רבי מנחם מענדל מרימינוב. שם היה הנער יושב ואומר תהלים, וגם החל ללמוד גמרא. כעבור זמן מה, נעשה משרתו האישי של הרבי מרימינוב, ומאז נקרא בפי כל "צבי הירש משרת". הרבי לא היה מוכן בשום פנים להחליף את משרתו האהוב והמסור, וקרא עליו את הפסוק "הֹלֵךְ בְּדֶרֶךְ תָּמִים הוּא יְשָׁרְתֵנִי". לאט לאט נודע שאין זה סתם 'משרת', ולפני מותו אמר הרבי למקורביו שרצונו שרבי צבי ימלא את מקומו. לאחר פטירת הרבי מרימינוב, דבק רבי צבי הירש ברבי נפתלי מרופשיץ, אך לאחר פטירת הרבי מרופשיץ יצא מאלמוניותו והוכתר להיות רבי, אדמו"ר ומנהיג.
הדבר מזכיר את יהושע בן נון, שזכה להנהיג את העם אחרי משה רבינו בזכות היותו "מְשָׁרֵת מֹשֶׁה", מסדר הספסלים בבית המדרש, ואת אלישע הנביא "אֲשֶׁר יָצַק מַיִם עַל יְדֵי אֵלִיָּהוּ". אכן, "גדולה שימושה של תורה יותר מלימודה" – השימוש הפשוט והנאמן מבטא התמסרות גמורה, יותר מהלימוד השכלי לבדו. רבי צבי היה כהן, אך להיות כהן אינו רק 'יחוס' – בסופו של דבר, הכהן הוא משרת, וכך רבי צבי היה משרת כל ימיו, "כהן לא-ל עליון".
מי מלמד אותך?
רבי צבי לא נודע כגדול בתורה, ובכל זאת רבים-רבים נמשכו לאורו, לצדקתו ודבקותו, וקבלו את דבריו ללא עוררין, ביניהם גם חכמים גדולים שידעו לכוף ראשם בפני הצדיק התמים.
פעם העז מישהו ושאל את רבי צבי: מהיכן אתה יודע קבלה וחסידות, הרי מעולם לא למדת בצורה מסודרת... השיב רבי צבי: ה' ברא לנו בראש לב (32) גידים, כנגד "לב נתיבות חכמה", ומי שמזכך את גופו כראוי אותם גידים מלמדים אותו חכמה. בדרך כלל, אנו עמלים לרכוש את התורה בדרך הלימוד השכלית (וכך צריך), אבל יש כאלה שגופם נעשה עדין ומזוכך עד שהם קולטים את התורה באופן טבעי הישר מהמקור, מתוך הנשמה עצמה.
מעשה באלמנה עניה וששת ילדיה, שבמשך כמה חודשים לא שילמה שכר דירה. בעל הבית הלך לרב העיר, והרב פסק שניתן להוציא את האלמנה מהבית. האלמנה הלכה לרבי צבי ושפכה את לבה. רבי צבי הלך לרב העיר ושאלו מה המקור לפסק ההלכה. הרב אמר שזו הלכה פשוטה בשולחן-ערוך, ופתח את הספר להראות לרבי צבי. אך לפתע ראה הרב שכתוב שבמקרה כזה-וכזה אסור להוציא את השוכר. שאל הרב את הרבי: מניין ידעת זאת? השיב הרבי: אינני בקי כל-כך בהלכה, אבל הרגשתי כזו רחמנות על האשה, ולבי אומר לי שלא יתכן שהקב"ה, אב הרחמן, יעשה דבר כזה לבתו... הרגש הטבעי של רבי צבי "מכוון על התדר" הנכון, והוא יודע מה התורה תאמר גם בלי שידע מה כתוב בה. החיבור הטבעי הזה בין התורה לתחושת הלב היהודי, הוא החזון העתידי המובטח בנבואה "נָתַתִּי אֶת תּוֹרָתִי בְּקִרְבָּם וְעַל לִבָּם אֶכְתְּבֶנָּה".
וכך אמר רבי צבי: החכמה האמתית היא יראת ה', ככתוב "הֵן יִרְאַת אֲ-דֹנָי הִיא חָכְמָה". והנה נאמר "פִּיהָ פָּתְחָה בְחָכְמָה וְתוֹרַת חֶסֶד עַל לְשׁוֹנָהּ" – דהיינו, גם מי שאינו למדן, אם פותח פיו בחכמה, כלומר ביראת שמים, הרי הוא זוכה שתהיה תורת חסד על לשונו, שיבואו בפיו חידושי תורה שאותם יקבל בחסד מלמעלה.
רבי ישראל מרוז'ין העריך מאוד את רבי צבי, ואף נעשה מחותן שלו. והיה הרבי מרוז'ין אומר: אני אינני חידוש, שהרי אני בן לשושלת צדיקים מפוארת. אבל רבי צבי הוא חידוש גדול, הוא לקח עור גס [ללא יחוס וזכות אבות] ועיבד אותו שיהיה כמו בד משי עדין! העיבוד פירושו הסרת הגסות הטבעית, עידון מידות הנפש וזיכוכה.
היו צדיקים וגאונים שנסעו לרבי צבי רק כדי לראות אותו מתפלל. ואחד הצדיקים אמר: כשרבי צבי מתפלל, אני רואה את כל המלאכים, "פמליא של מעלה", יורדים לכאן ורוקדים יחד אתו. כאשר יהודי מתפלל כראוי, כל העולם מתפלל אתו. וצדיק אחר אמר: אני נוסע מרחקים רק כדי לראות את רבי צבי פוסע לאחור בסוף תפילת שמונה-עשרה, לראות איך יהודי מתבייש מפני הקב"ה... הפסיעה לאחור בסוף התפילה היא ביטוי של הכנעה, כעבד המבקש רשות להפטר מרבו, ואצל רבי צבי הדבר נעשה באמת ובתמים, מעצם הנשמה.
נחזור לצבי המדלג על ההרים. הצבי הוא סמל עבודת ה' הטבעית והחיננית, הנובעת מתוכנו ללא כפיה ומאמץ מודע. הצבי רומז גם לראשי התבות "צַדִּיק בֶּאֱמוּנָתוֹ יִחְיֶה", וגם בגימטריה: צבי = אמונה. הצדיק המאמין רץ כצבי לעשות רצון אביו שבשמים ויש לו טבע טוב ומיטיב (לא לחנם נקרא הצבי בארמית טביא). נזכה כולנו ליהדות טבעית טובה, יפה ובריאה, כצבאים על ההרים ב"ארץ הצבי" היא ארץ ישראל.