מהחיים שלי ועלי – החיים במודיעין – כל מה שקשור לחיים… אבל הכל!
מי שסובל הכי הרבה מכך שהתחלתי לכתוב ספרים הם קוראי הבלוג שלי.
את מה שבוער בי אני מוציאה בין הפרקים על הדמויות במקום לשפוך את לבי אליכם פה.
באגוצנטריות (שמאוד אופיינית לי 🙂 ), אני מסתפקת בפורקן הזה.
הפעם פרץ הכתיבה היה ארוך במיוחד ואני בכלל לא מאמינה שכתיבת הסדרה הסתיימה.
זה הספר הראשון בו החלק של התודות לא נכתב מיד עם סיום כתיבתו. זה לא שאין לי למי להודות, פשוט בורכתי במעגל נאמן של תמיכה ונתינה לו הודיתי פעמים רבות בסופו של כל ספר וספר שכתבתי.
טעיתי לחשוב שאין טעם להודות שוב באותן מילים כתובות מפני שעצם אמירת התודה היא העיקר גם אם היא נאמרת בדיוק באותה צורה פעם אחר פעם אחר פעם.