לאחר הריסת מבנה בלתי חוקי בוואדי ערה, התביעה דרשה להטיל על העבריין לא רק את עלות עבודות ההריסה אלא גם את שכר השוטרים שאבטחו אותה. כמה קל לדון ברותחין מכס השיפוט הסטרילי את מעשיו של אדם שחיי משפחתו המאוימת הפכו לסיוט בגלל אהבה אובססיבית .
אכיפת חוקי התכנון והבנייה במגזר הערבי, ככל שהיא מעשית, היא כמובן עניין חשוב. אבל גם כשרשויות האכיפה מתפנות לטפל בבעיה כאובה שכזו, טוב יהיה אם גם אנחנו נשים את לבנו לכך שהאכיפה היא מידתית וסבירה. ראשית, כמובן, משום שגם אזרחי ישראל הערבים זכאים ליחס הוגן. ושנית, אם נרשה לעצמנו רגע של כנות, הניסיון מלמד כי נוהג אכיפה פסול שהשתרש כלפי המגזר הערבי לא עוצר שם. בדרך כלל הוא זולג הלאה, והראשונים שמרגישים את נחת זרועו הם תושביהם היהודים של יישובי יהודה ושומרון.
לפני שלוש שנים הזרימה משטרת ישראל כוחות גדולים לכפר מוסמוס בוואדי ערה, כדי שיאבטחו הריסת מבנה לא חוקי. מדובר היה בבנייה של קומה ראשונה, שנבנתה באופן בלתי חוקי על רצפה של כמאתיים מטר רבוע בשטח חקלאי. בוואדי ערה פועלת כמעט באין מפריע 'ועדה עממית' שתפקידה לסכל ניסיונות של אכיפת חוקי בנייה באזור. היא מזעיקה בדרך כלל בתוך דקות, בין השאר בעזרת מערכת הכריזה של המסגדים באזור, פעילים רבים שתפקידם למנוע הריסת מבנים בלתי חוקיים. לכן המשטרה מגיעה למבצעי הריסה שכאלה בכוחות גדולים מאוד, בעיקר של שוטרי מג"ב. נשמע לכם מוכר? אכן כן. להריסת הבית במוסמוס הגיעו מאה ושישים שוטרים בשירות חובה, ועוד כמספר הזה שוטרים בקבע. הבית נהרס, מהומות דווקא לא היו, אך הפרקליטות החליטה לתבוע את בעל המבנה שנהרס על הוצאותיה של המדינה בנושא.
לצורך הריסת המבנה שכרה המדינה קבלן הריסות. הוא הביא אל הכפר מוסמוס ארבעה מחפרים, באגרים בלשון בני אדם. הוא הביא גם שוּפל אחד, המכונה בעברית צחה (תחזיקו חזק) יעה אופני. התענוג עלה למדינה 165,430 שקלים חדשים, והיא דרשה מבית משפט השלום בחיפה שעבריין הבנייה ישפה אותה על כך. עד כאן טוב ויפה, אך הפרקליטות לא הסתפקה בכך. היא חישבה את עלות שכר שוטר חובה במג"ב (25 שקלים ליום) והכפילה ב-160 שוטרי החובה שאבטחו את ההריסה; צירפה את עלות שכרו של שוטר קבע במג"ב (547 שקלים ליום) כפול 159 שוטרי הקבע שהצטרפו אליהם; הוסיפה את עלות האחזקה היומית של רכב שטח משטרתי מסוג טויוטה קורולה (194 שקלים) והכפילה ב-72 הרכבים שנשאו את הכוחות למוסמוס. בסך הכל היא דרשה לשפות אותה בעלות נוספת של כמעט יותר ממאה אלף שקלים נוספים.
את המגמה של פרקליטות המדינה להגיש תביעות אזרחיות נגד עבריינים כבר ביקרנו כאן בעבר. כלי האכיפה האזרחית והפלילית שניתנו בידי המדינה הם קשים מספיק. השתת עלויות האכיפה על אזרחים היא ענישה דרקונית נוספת, לא חוקית ולא הוגנת. אותו היגיון הרי מחייב שבתחתית כל דו"ח תנועה שנקבל משוטר יהיה מצוין כי סכום הקנס אינו כולל שירות. הרי גם שעת עבודה של שוטר תנועה אינה חינם.
מה חשב שופט בית משפט השלום, שמעון שר, על הדרישה לשפות את המדינה בדמי עלות אבטחת ההריסה אפשר רק לנחש. על פי הסכמת הצדדים, הוא נתן פסק דין לא מנומק. הוא חייב את עבריין הבנייה לשלם למדינה 170 אלף שקלים - סכום עגול הדומה לזה ששילמה המדינה לקבלן ההריסה.
אהבה וצדק, אילו מילים יפות. על הכיעור המתגלה כשהן מתעוותות והולכות למד על בשרו ניר סומך, קצין מבצעים במשמר הגבול. מסע הבלהות שעבר סומך בשנים האחרונות נמצא עדיין בעיצומו. ראשיתו באהבה הגדולה שהרעיף שכן אובססיבי על רעייתו של סומך, והמשכו בצדק הגדול שעושים איתו מערכת התביעה ובית המשפט.