בננו, שהיה אז טירון בחיל קרבי (כחודשיים), נתפס באזרחות קונה מריחואנה לשימוש עצמי.
בחקירה באותו לילה, לאחר השפלה בדרך למעצר, גרמו לו להודות ב"שימושים" רבים בסם מסוכן בהיותו חייל, בחופשות השבת. כל "שכטה" נספרה כשימוש, וכך הגיעו למספר גדול של "שימושים" (אף שבפועל היה בננו בבית מספר מועט ביותר של סופי שבוע עד לאותו מועד).
לאחר שהסניגורית הצבאית הסבירה לנו שהוא צפוי להיענש בחודשיים־שלושה בכלא (מדובר בנער ערכי, בוגר תנועת נוער, אחרי שנת שירות, שהתנדב לחיל קרבי, בן למשפחה "שורשית" שהוריו ואחיו הבוגרים שירתו כולם בצבא), שכרנו עורך דין פרטי ש"הצליח" לסיים את המשפט בעונש של חודש מעצר.
חוויית הכלא היתה קשה ביותר, ולמרות הנכונות של הצבא לקלוט את בננו חזרה במסלול הקרבי שממנו נפלט, מצבו הכללי בעת השחרור והטראומה שחווה לא איפשרו לו לעמוד בכך.
סופו של הסיפור לא מפתיע: שבועות ספורים לאחר השחרור מהכלא קיבל בננו פטור מלא מהמשך השירות הצבאי.
אז מה יצא לכם מזה? במה תרם עונש המעצר ל"חינוכו מחדש" של בננו, או לשיפור הצבא? חוץ מלשבור את רוחו של הנער, ואת רוחה של משפחתו, לא השגתם כלום. חבל.
אין ספק שכמות החומר הכלול בשלושת התיקים של בנימין נתניהו גדולה ומחייבת זמן לימוד ארוך. נתניהו ופרקליטיו ניצלו עובדה עניינית זו והוסיפו עליה טריקים בלתי ענייניים, שזיכו אותם בדחייה של שלושה חודשים עד קיום השימוע.
יש להניח כי ימשיכו במלחמת ההשהיה. אם יחול שיבוש כלשהו בהתקדמות ההליך, כדאי שהיועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט, יתיר את החבילה. אין כל הכרח לכרוך יחד שלושה תיקים שונים במהותם ובמשקלם. יקבע מנדלבליט מועד שימוע מיידי לפשוט ולרזה מבין התיקים ולכל תיק נוסף יקציב זמן נוסף לפי שיקול דעתו.
אחרי שלושת השימועים ניתן יהיה לשקול ולהחליט אם לאחד את התיקים למשפט אחד.
בתגובה למלות השבח שהרעיף אוהד חמו על שדרוג מחסום קלנדיה ובהמשך לדבריו הנוקבים של רוגל אלפר, חשוב לי להדגיש שקלנדיה אינו "מעבר" כהגדרת חמו. מדובר במחסום. ההבדל אינו לשוני, אלא מהותי. רוב בני האדם שצריכים ורוצים לעבור את המקום מסורבים בידי המינהל האזרחי.
לגופו של מחסום שנחנך ברוב פאר והדר אין לי אלא לומר שזו תפאורה חדשה למחזה עיוועים ישן. כי המחסום הוא לא המבנה. המחסום הוא לא כמה זמן אורך המעבר בו. המחסום הוא לא הנימוס או חוסר הנימוס של החיילים. המחסום הוא לא החומר. המחסום הוא המהות. הוא השליטה. הוא הדיכוי. הוא סירוס הרוח.
וגם אם ימרחו טונות מייק־אפ על פרצוף רקוב לא יעשו אותו יפה או נכון או צודק.
בית המשפט העליון אסר לפרסם מידע על חפירות ארכיאולוגיות בגדה או לחשוף את שמות המדענים המבצעים אותן. כבוד השופט יוסף אלרון קבע, כך מצטט ניר חסון, כי "קיים חשש ברור ואמיתי מכך שהפרסום עלול לגרום לפגיעה ממשית באינטרסים מקצועיים וכלכליים שלהם... באופן שעלול לחבל בעבודתם המחקרית ובעתידם האקדמי".
זוהי קביעה תמוהה, שכן מן המפורסמות הוא שעתידו של כל חוקר אקדמי תלוי בראש ובראשונה בפרסום פומבי של ממצאי מחקריו ובחשיפתם לביקורת עמיתים ולידיעת הציבור. קל וחומר כאשר מדובר במחקר ארכיאולוגי. במקרה זה חשוב לא רק פרסום הממצאים אלא, גם תיאור מדויק של האתר שבו הם התגלו.
ואכן, ההחלטה השיפוטית, שאליה הצטרף גם כבוד השופט נועם סולברג, מסתבכת ברגלי עצמה כשהיא קובעת, בנשימה אחת עם הנאמר לעיל, ש"הפגיעה עלולה להתבטא בהגבלת אפשרותם של החוקרים לפרסם את מחקריהם בבמות בינלאומיות... לשתף פעולה עם עמיתים ומתנדבים".
נוכח התפלפלות טאוטולוגית זו נמצא הקורא מבולבל ובעודו שואל את עצמו, לפרסם או לא לפרסם, הוא גם תוהה שמא יש משהו בה — בפסקת ההתגברות.
בנימין נתניהו רואה בווינסטון צ'רצ'יל מושא הערצה ומודל לחיקוי. ראש הממשלה מרבה להתגאות בקווי הדמיון ביניהם (השוואה מופרכת מיסודה) ולקרוא ספרים שכתב צ'רצ'יל וספרים שנכתבו על המנהיג הבריטי.
אבל כאשר נתניהו מקפיד להראות שבבואו לדיוני מליאת הכנסת יש בדעתו לקרוא ספר על צ'רצ'יל, הוא לא מבטא רק את התפעלותו מהמנהיג הבריטי אלא גם מעביר מסר נוסף — זלזול בכנסת ובנאומים המשעממים שנישאים בה, במיוחד כאשר הדוברים הם נציגי האופוזיציה.
לפיכך אני מציע שגם חברי הכנסת של האופוזיציה יקראו ספרים בעת נאומיהם של ראש הממשלה ושל אחרים מהקואליציה. ספרים שעלו בדעתי הם, למשל, "נתניהו, ביוגרפיה" מאת בן כספית או "ביבי, מי אתה אדוני ראש הממשלה?" מאת רונית ורדי.