בשבת האחרונה, פרשת שמות, חל יום פטירתו של רבנו משה ב"ר מימון ז"ל. דומה, כי פרשת שמות, אשר במרכזה תחילת נבואתו של משה, אדון הנביאים, ראויה במיוחד להזכרת שמו של הרמב"ם, המאמין הגדול. אנו נבחר להזכיר את שמו בעזרת פירושו של הרב לפרשת הסנה.
א. משה שואל את הקב"ה: 'ואמרו לי מה שמו מה אומר אליהם' (ג, יג). מדוע הניח משה בודאות, כי בני ישראל יציגו לפניו שאלה זו? וכי ידיעת שם היא כה עקרונית?
ב. אם תאמר, כי תשובה לשאלה זו אמורה להוות סימן לאמינותו של משה, מה סימן יש בה? אחת מן השתיים: אם השם ידוע לכל בני ישראל, הרי גם למשה הוא ידוע, ולא בזכות ההתגלות, אשר לה הוא מייחס את ידיעתו! ואם השם אינו ידוע להם, מניין ידעו כי השם שיאמר הוא השם האמיתי?
ג. לאחר שאומר הקב"ה למשה, כי שמו הוא 'אהי-ה אשר אהי-ה', מבטיח הוא למשה ואומר 'ושמעו לקולך' (ג, יח). מדוע, אפוא, חוזר משה ואומר 'והן לא יאמינו לי ולא ישמעו בקולי'? יתר על כן: לאחר שמשה שב וחושש שלא ישמעו בקולו, ובניגוד להבטחה הקודמת, הקב"ה מעניק לו אות, אשר יסייע לכך שישמעו בקולו, הוא אות הנחש! מדוע לא הזכיר לו הקב"ה את הבטחתו הקודמת?
שאלות אלה משמשות מנוף להוסיף ולהעמיק בהבנת מושגי השמות הא-להיים. בפרק סא, שני פרקים לפני הפרק בו אנו עוסקים, מבאר הרב את ההבדל בין שם המפורש, שם יקוק, לבין שאר השמות. שם זה 'אינה ידועה לו גזרה נודעת ולא ישותף בו הזולת' (עמ' קא במהד' הגר"י קאפח), כלומר: זו המלה היחידה בשפה העברית, שאין לה כל הוראה מלבד שמו יתברך ויתעלה. זאת בניגוד לשם א-להים, ששותפים בו מנהיגים ושרי המדינות וכל בעלי השררה (ראה מו"נ ח"א פ"ב, ויתכן כי המשמעות המקורית לשם זה היא דוקא בעלי שררה, ומשם הושאל אליו יתברך), וכמובן בניגוד לשם אדנות, וכיו"ב. גם שם 'אהי-ה' אינו כשם יקוק, שהרי זו מלה בשפה העברית, המשמשת גם בשימוש חול. עובדה זו מלמדת, כי שם זה, הקרוב בשורשו לשם יקוק, מאפשר לבן אנוש להגיע להבנת העניין הרמוז בו עד תומו, בניגוד לשם יקוק, אשר בן אנוש מנוע מהותית מהבנתו עד תום.
השאלה אודות השם, מבאר הרב, היא שאלה אודות הבנת מושג הא-להות. משה סבור, כי בני ישראל, אשר ישמעו קריאה בשם ה', לא יבינו מיהו ה' אשר בשמו הם נקראים לפעול, וודאי ישאלו וירצו להבין זאת. זהו פשר השאלה 'מה שמו'. הרב מזכיר לנו, כי קריאתו של משה בשם ה', המופנית אל עם שלם, היא קריאה ראשונה מסוגה בהיסטוריה האנושית. מעולם לא קרא נביא אל קבוצת אנשים בשם ה'. כל הנביאים הקדמונים, ובכללם אברהם יצחק ויעקב, נתנבאו נבואות שלא כללו קריאה אל איש. אפילו אברהם, אשר קרא בשם ה' א-ל עולם, לא קרא ואמר כי ה' ציווהו לדבר, אלא ביאר באר היטב לכל אשר חפץ לשמוע, כי הדעת מחייבת מציאותו יתברך. ברור, אם כן, כי קריאתו של משה היתה דבר חדש לחלוטין, קריאה אשר נפלה על אזניים שלא שמעו מעולם כי ה' קיים ופונה אל בני האדם.
כאן עלינו לשאול: מדוע צריך היה משה לשאול את הקב"ה מה יענה לשאלה זו? וכי הוא לא ידע לענות בעצמו? אין זאת אלא, כי שאלתו של משה היתה: מהי התשובה העמוקה ביותר שהוא יוכל להציג בפני בני ישראל, ועדיין יוכלו להבינה בשכלם? על כך עונה לו הקב"ה: 'אהי-ה אשר אהי-ה'. 'אהי-ה' פירושו - המצוי. ומכאן: 'אהי-ה אשר אהי-ה' = 'המצוי אשר הוא מצוי'. ופשר הדבר: המצוי היחיד, שמציאותו והוא חד הן. המצוי היחיד שמציאותו אינה "מקרה" (שיכול שיהיה ויכול שלא יהיה) אלא "עצם" (שבלעדי דבר זה, אינו מה שהוא). ובקיצור: המצוי היחיד שהוא מחוייב המציאות. על כל מבטיח הקב"ה למשה, 'ושמעו לקולך', היינו - יבינו את הדבר על בוריו.
שאלתו הבאה של משה, 'והן לא יאמינו לי ולא ישמעו בקולי', היא שאלה אחרת לגמרי. דוק: הקב"ה הבטיח 'ושמעו לקולך', ב-ל', ואילו משה שואל ב-ב': 'ולא ישמעו בקולי'. שאלה זו היא שאלה הכרחית הבאה דוקא מפיהם של מאמינים: אף כי אנו מבינים את מציאותו ההכרחית, ואת הכרח מציאותו יתברך, מכל מקום - מניין לנו שאכן התגלה אליך? מניין לנו שציווה אותנו על ידך? על כך עונה הקב"ה במתן האות.
יהיו דברים אלה נר אשר יאיר את דרכנו, בזכות נשמתו הגדולה של רבנו.