ומצאתי בני אדם שואלים זה לזה בעניין זה, מה הוא אופן החכמה במה שמצווה ומזהיר את הצדיק, שהוא יודע שלא יסור ממשמעתו?
מהם כדי שיודיעו מה הוא רוצה ממנו.
ומהם כדי שיגיע לו הגמול השלם, לפי שאם ילך במשמעתו ואינו מצווה, לא יהא לו על כך גמול99.
ומהם אלו היה אפשר שיתן לו שכר על מה שלא ציווהו, היה אפשר שיענישהו על מה שלא הזהירו, והרי יהיה זה עוול.
ואתה כי הזהרתו צדיק לבלתי חטא צדיק והוא לא חטא חיו יחיה כי נזהר1.
ושואלים2 עוד: ומה אופן החכמה בשליחות3 אל הכופרים, אשר כבר ידוע לפניו שהם לא יאמינו? ומדמים כי זה לריק.
מהם, אלו לא שלח אל הכופרים שליחות ולא קבע להם האמונה, הייתה להם התנצלות, והיו אומרים: אילו בא לנו הנביא היינו מאמינים בו.
ומהם, כי מה שבידיעה,4 אילו לא יצא אל הפועל כי אז היה הגמול והעונש כפי ידיעתו, לא כפי מעשה בני אדם.
ומהם, כי ראיותיו החושיים והשכליים כפי שהעמידם בעולם הם למאמין ולכופר5, כך ראוי שיהיו הוכחותיו הנבואיות כוללות את המאמינים והכופרים.
ומהם, כי כמו שנתברר לנו שהמצווה ברע למי שלא עשהוי הרי הוא מרע לו ונקרא סכל, כן מי שציווה בטוב למי שלא עשהו, הוא מטיב לו ונקרא חכם6.
ומהם, שהמצווה בטוב, אם נניח שאם לא ירצה המצווה לקבל צוויו, יהיה צוויו סכלות,7 בגלל שזה לא קבלו; הרי כך יהיה מי שציווה ברע, למי שקבלו יהיה צוויו חכמה, מחמת שקיבלו אותו שנצטווה בו, והרי יתהפכו הטוב והרע מכפי אמיתתן ויהיו בהתאם למקבל, וזה הבל.
ומהם, שכמו שהשווה ביניהם8 בשכל ובכוח וביכולת, כך ראוי שישווה ביניהם בציווי ובשליחות.
ואחר זה אומר, כי הפועל לריק9 אינו אלא מי שעשה דבר שלא ייהנה בו אף אחד. אבל שליחות ה' אל הכופרים, אם הם בחרו שלא ליהנות בה ולא ללמוד ממנה מוסר, הרי המאמינים ושאר בני אדם מתחנכים בה ולומדים. וכפי שאתה מוצא שבני אדם עד עתה ועד לעולם, מספרים זה לזה עניין המבול10 ועניין אנשי סדום ועניין פרעה ודומיהם.
ושואלים: אם היתה מסירת האדם להריגה אחד ממעשי הבורא, או משום עונש או נסיון,11 כאשר יהרגהו רשע כמו איזבל למקצת הנביאים12, מה יאמר האומר במעשה זה ואל מי נייחסהו?
אנו אומרים כי המות מעשה ה', והרצח מעשה הרשע. ואם כבר חייבה החכמה13 מיתה, אלו לא הזיד הרוצח הזה והרגו, היה מת מסיבה אחרת.
וכך העניין בגנב: אם היה מה שמאבד ה' למקצת ממון בני אדם, או בעונש להם או נסיון11, מה נאמר בגניבה, האם היא מעשה מאת ה'?
והתשובה כי האיבוד מעשה ה', והגנבה מעשה בני אדם. וכאשר חייבה החכמה13 שיאבד אותו הדבר, אילו לא גנבו הגנב, היה אבד באופנים אחרים.
וכך ענו שמעיה ואחיו14 לאחד ממלכי רומי ואמרו, ואנו מחוייבין מיתה לשמים, אם אין אתה הורגנו הרבה מזיקין יש לו לפגוע בנו15.
הנני מקים עליך רעה מביתך.
ושכב עם נשיך לעיני השמש הזאת.
ורצה, במה שהקדים לספר לו מה שיעשה אבשלום ברצונו בדוד, כדי להכאיב את לבו בכך.
ושלמתי לבבל ולכל יושבי כשדים את כל רעתם20.
ושואלים עוד כיון שכל המאורעות נעשים בפקודתו21, כאשר מסבב למאמין דבר שהוא נאלץ לשקר, הרי הוא הזקיקו לשקר?
אולת אדם תסלף דרכו ועל ה' יזעף לבו22.
והשני, כי עם השכל אשר נתן בו לא יזדקק לשקר כלל. כי אם יאמר דבר שקול, שאפשר לפרשו כפי אמתתו23 בדרכי ההעבירה הלשוניים, הרי הוא דובר אמת, ואינו אחראי למה שמפרש השומע דבריו.
וזה כמו שאמר אברהם אבינו עליו השלום על שרה אחותי היא24, והוא מתכוון בפירושו קרובתי. כמו שמצאנו לוט נקרא אח,25 שכך דרך הלשון, והם דמו שהיא אחותו באמת.
והואיל וכבר דברתי בעניינים אלו במה שיש בו די, צריך המעיין בספרי זה, להתבונן בתשובות שבהן בכל מה שימצא כיוצא בהן.
99. נראה שאין כוונת רבנו שלא יהא לו על כך גמול לגמרי, אלא בבחינת גדול מצווה ועושה מי שאינו מצווה ועושה. ראה קדושין לא א. בבא קמא לח א. פז א. עבודה זרה ג א.
1. יחזקאל ג כג.
2. "יתסאלון" שואלים זה לזה, נדברים, נושאים ונותנים בעניין.
3. על ידי הנביאים.
4. מה שבידיעת ה'.
5. מה שכל אדם מבחין בעין שכלו בין טוב לרע.
6. פירוש תשובה זו, כי מה שהבורא שולח אל הכופרים על אף ידיעתו שלא יקבלו, היא לא בשבילם אלא מצד חכמתו.
7. כפי דבריהם שזה לריק.
8. בין הצדיק והרשע.
9. רבנו ממשיך להשיב על הטענה שהשליחה אל הכופרים לריק ולבטלה היא.
10. צ"ל "כ'בר אהל אלטופאן" עניין אנשי המבול.
11. רבנו לשיטתו כפי שיתבאר להלן במאמרים הבאים, וכפי שבאר בהרחבה בהקדמתו החשובה לספר איוב, שיש שה' מיסר את הצדיק כדי להוסיף לו שכר. וראה גם פירושי רס"ג לתורה מהדורתי לדברים טו הע' 2. והיא שיטת רבים מחכמי ישראל. ולא כן שיטת הרמב"ם, ראה מו"נ ח"ג פרק כב.
12. מלכים א יח יג.
13. החכמה האלוהית.
14. וכנוסח הערוך ערך הרג. ולא כלפנינו ואחיה אחיו.
15. ראה תענית יח ב. וכעין דברי יחזקאל לג ו הוא בעונו נלקח ודמו מיד הצופה אדרש.
16. שמואל ב יב יא. ורד"ק הביא דברי רבנו אלה שם.
17. ישעיה י, ה. וראה תרגומו שם.
18. יחזקאל ל כה.
19. ישעיה י יב.
20. ירמיה נא כד.
21. אפשר לתרגם: במאמרו.
22. משלי יט ג. וכיוצא בזה כתב רבנו בפירושו שם, וזה לשונו: אמר כן, כדי שימנע האדם מלטפול את קשיו וכשלונותיו בעולם על ה' כדרך שעשו השבטים באמרם: מה זאת עשה אלהים לנו? (בראשית מב כח) והיה אותו הדבר מה שעשאוהו בידיהם, אלא נאמר בכל מאורע כמו שאמרו בזמן שנתחרטו על הדבר אבל אשמים אנחנו על אחינו, (שם מב כא) לפי שאין ה' עושה בנו כי אם הטוב, ולפיכך אתה מוצא עלי אומר: וה' הוא הטוב בעיניו יעשה (שמואל א ג יח), וגם דוד אומר: יעשה לו הטוב בעיניו (מלכים א יט יג), ואמר חזקיהו: טוב דבר ה' אשר דבר (ישעיה לט ח). וכפי הכלל שקדם שכל יסורין הבאין על האדם, לא יבצרו מלהיות או למרק עונות שקדמו, או נסיון כדי לגמול לאדם עליו שכר וגמול.
23. כפי שהוא מתכוון בו באמת.
24. בראשית יב יט. כ, ב.
25. שם יד יד.
26. בבא קמא צב א.
27. בראשית כ יא. ואין הדברים ברורים לי, כי מעשה פרעה קדם גם בסדר המקראות וגם בסדר המאורעות, שפרעה לפני הפיכת סדום ולפני הפרד לוט מעמו, ומפשט לשון רבנו משמע כאלו מעשה אבימלך קדם.
כן אספח לעניין זה כל הפסוקים אשר יש בהן מקום טעות וספק בעניין ההכרח, והואיל ורבים הם בגלל רחבות הלשון כמו שהזכרתי במאמר היחוד.28 שאילו לא התרחבה השפה, לא היה אפשר למצוא בה יותר משמות עצם הדברים בלבד.
לפיכך ראיתי לרשום סוגי ההסבר בהם, כדי שיתאימו למה שמחייב השכל, וכאשר אמנה כמה סוגים הם ואבאר מכל סוג מהם מקצת, המעיין בספר יצרף כל סוג וכל פרט לסוגו כפי דעתו והבנתו.
ואומר שהם שמונה סוגים.
הראשון מהם עניין האזהרה, נתחלפה לבני אדם המניעה על ידי האזהרה במניעה בפועל, ויש ביניהם הבדל גדול.
ואחשך גם אנכי אותך מחטו לי29.
הנך מת על האשה אשר לקחת.
ואם אינך משיב דע כי מות תמות.
על כן לא נתתיך לנגוע אליה30.
לא יוכל בעלה הראשון אשר שלחה לשוב לקחתה31.
לא תוכל לזבח את הפסח באחד שעריך32.
והוא לא יוכל לרפא לכם ולא יגהה מכם מזור.39.
ואני אקשה את לב פרעה41.
כי עתה שלחתי את ידי ואך אותך ואולם בעבור זאת העמדתיך46.
אשר ישמעון שמעך ורגזו וחלו מפניך47.
כי מאת ה' היתה לחזק את לבם לקראת המלחמה את ישראל למען החרימם49.
והרביעי קביעת הדרגה והמעלה50, ראו בני אדם שנזכר במקרא, וחשבו שהוא הפעלה והשפעה51. והוא, שהמומחה במלאכה מסוימת מאמת את האמת שבה ומבטל את הבטל. כמו שאנו אומרים שהשופט "הצדיק52 את ראובן והכזיב את שמעון", או "הצדיק לוי והרשיע זבולון", ואין הכוונה בכך שהוא הטיל על אחד מהם פעולה מסוימת, ולא שצוהו בכך, אלא הכוונה בכך שהוא ברר עליו וגלהו והעמידו בדרגתו.
והצדיקו את הצדיק והרשיעו את הרשע53.
וכך אומרים "קיים הדיין שטר פלוני וזייף שטר פלוני", לא שזייפו בפועל, אלא על ידי הבירור54. ונודע לי שאומרים על הדינרים כי השולחני "טייב את זה ופחס55 את זה"56. ואין כוונתם שהוא פחסו55 בידו, אלא הכוונה שהוא הודיע שהוא פחוס55.
ואם ידרכו המחשבות בדרך זו תתחזק בהם57.
אל תתענו בכך שתדון אותנו שאנחנו תועים, אלא סלח לנו ורחם עלינו.
ומי שלא הבין בדרך זו וכדומה לה עשאם הכרח64.
אלמדה פשעים דרכיך67.
אזן שומעת ועין רואה ה' עשה גם שניהם70.
יש מי שחושב שיש למלכים סגולה, שהוא נותן בלבם מה שירצה. ואין זה אלא הגזמה, אמר שאפילו המלך, דרך לבו להיות במשמעת ה' כמו המים, ביד עצמו, לכל מקום שירצה המלך מטהו ומעבירו.
כל זה בהצלה מאויב ומנזקים.
גם ביהודה היתה יד האלהים לתת להם לב אחד83.
כלומר שאם תרד האש הזו, ותאכל את הקרבן, יוכשרו בה הלבבות אשר הם אחורנית. ואין נסתר במשפט זה יותר על אות הא, וצריך היה לומר האחרנית85.
ואת רוחי אתן בקרבכם ועשיתי את אשר בחקי תלכו86.
ואין הכוונה בזה שום דבר נוסף על גלוי האותות והמופתים.
לך לבדך חטאתי והרע בעיניך עשיתי למען תצדק בדברך87.
חשב השומע כי השב הזה אומר, שהוא לא חטא אלא כדי שיתקיים בו מה שגזר עליו אלוהו. ואין אמרו למען תצדק מוסב על חטאתי, אלא מוסב הוא על אמרו ומחטאתי טהרני. אמר: סלח לי חטאי, למען יתקיים דברך שאמרת וגזרת, שכל השב אליך ימחל לו88.
(עיני ה' אל צדיקים ואזניו אל שועתם.
פני ה' בעשי רע להכרית מארץ זכרם).
צעקו וה' שמע ומכל צרותם הצילם89.
שאינו מוסב על פני ה' בעושי רע90, אלא מוסב הוא על עיני ה' אל צדיקים91.
ועם באור זה יסתלקו כל הטעויות שנדמה שהם הכרח, ודרישת בוראנו קיימת על ברואיו בענייני המשמעת והמרי ואין להם שום טענה עליו.
וכמו שאמר הכתוב האנוש מאלוה יצדק92, וכפי שאמתו אותו האותות והמופתים והנבואה.
28. במאמר השני, פרק ד ד"ה ואחר כן אומר.
29. בראשית כ, ו. וכך תרגם שם: ואחשוך אנכי אותך על ידי הודעה זו.
30. ברי"ת הושמט קטע זה בגלל טעות דלוג בין שתי תיבות דומות.
31. דברים כד ד. ושם תרגם: אינו סותר לבעלה הראשון.
32. שם טז ה. ושם תרגם: אינו מותר שתזבח את הפסח.
33. מניעה מלעשות תשובה או דבר מצוה. וברי"ת הושמטו כמה מלים בקטע זה.
34. ישעיה ו י. וכך תרגם שם: טמטם לבותם והכבד כח שמיעתם ועצום עיניהם, כדי שלא יראו בעיניהם וישמעו באזניהם, כי אז (אם יראו וישמעו) יבינו לבותם ויחזרו מעצה רעה בענייני עולמם ויירפאו מכך.
35. אפשר לתרגם באותו המעשה, באותו המאורע. והשווה פירוש הרמב"ם לפסוק זה בהלכות תשובה פ"ו הל' ג.
36. דברים כח כט. ושם תרגם: שתהיה כממשש. והוא המשך לפסוק שלפניו.
37. איוב ה יג-יד. ושם תרגם חכמים-המתחכמים. וכתב בפירושו: ותרגמתי מתחכמים, כי האנשים שאומרים עליהם חכמים בסתם אינם רשעים.
38. שם יב כד-כה. ושם תרגם: המסיר חכמת ראשי אנשי הארץ עד שנעשו תועים ובפירושו שם כתב: ואפשר שעניין ויתעם כשכור עשאם נבוכים בענייני עולמם, ודומה לו והיית ממשש בצהרים.
39. הושע ה יג.
40. ראה גם פירוש רבנו לתהלים כז מהדורתי.
41. שמות ז ג.
42. שם יד ד.
43. שם י, א.
44. דברים ב, ל.
45. תרגמתי "יעמוד" כלשון הכתוב, בעבור זאת העמדתיך. ואפשר לתרגם "יתקיים".
46. שמות ט טו-טז.
47. דברים ב כה.
48. יהושע ב יא.
49. שם יא כ.
50. קביעת דרגתו, מעלתו ומעמדו של אדם, אם צדיק או רשע, ישר או רמאי, דובר אמת או שקרן, וכדומה.
51. חשבו שהוא עשאו או גרם לו להכשיר מעשיו ולהיות צדיק, או להיפך. ואינה אלא קביעת מצב עובדתי קיים.
52. "צדק" קבע שהוא נאמן ואמיתי. או קבע שהוא כזבן ושקרן. ומחוסר מילה מתאימה בידיעתי תרגמתי הצדיק, הכזיב.
53. דברים כה א.
54. קבע מעמדו ומצבו.
55. ברי"ת "פתח" וטעה בהבנת המקור.
56. בכ"י מ, מוסיף כאן "כלומר גילה שזה מזויף" וברור לי שהוא הוספה מאיזה מפרש, והלבלר הכניסה בעמוד, ויש למחקה.
57. כוונת רבנו כי אדם האמון על דעות קדומות, עקומות ועקושות. רצופות ונפתלות, יהיה קשה לו לקבל בקלות דברי הסבר אלה של רבנו ולהבין את ישרות ההגיון שבהם, אך אם ימשיך ויתמיד להבין אותם ולהתישב בהם, יתרגל לדרך חשיבה זו ויבין את האמת והנכון שבהם.
58. משלי ג לד. וכתב שם רבנו בפירושו: יש לעברים מלים משומשות בלשונם נקרא הדירוג וקביעת המצב, והוא דומה למה שאומרים הערבים שהשופט הרשיע פלוני, וזייף שטר פלוני, והכזיב דברי פלוני, ואין כוונתם בכך שהשופט עשה שפלוני יהיה רשע, ולא שיזייף ולא שישקר, אלא כוונתם בכל אלה שהשופט קבע שפלוני בדרגת הרשעים, או השקרנים, או הנאמנים, וכך בלשון אבותינו אומרים על השופטים והצדיקו את הצדיק והרשיעו את הרשע (דברים כה א) כוונתם שהם העמידו כל אחד בדרגתו, וכך אמר ה' אני ה' פתיתי את הנביא ההוא (יחזקאל יד ט) והכוונה בו, העמידו במעמד הפתאים. גם שאלת האבות למה תתענו ה' מדרכיך (ישעיה סג יז) הכוונה אל תחשבנו כרשעים. ועל דרך זו אמר כאן, אם ללצים הוא יליץ, כלומר מעמיד את הלצים בדרגתם, וכך הענווים והחכמים והכסילים גם יחד, ואין בזה מאומה מן ההכרח.
59. יחזקאל יד ט.
60. מלכים א כב כ. וכל הקטע הזה חסר ברי"ת, ושמא לא היה במה"ק, והוסיפו רבנו במהדורה אחרונה, כי גם בפירושו למשלי לא הביאו.
61. ירמיה ד י.
62. כלומר שגילה לכל שדבריהם שוא והשאה.
63. ישעיה סג יז.
64. בכל כ"י "ואשבאההא ג'ברא" וצ"ל "ואשבאההא יג'עלהא ג'ברא" וכמו שתרגמתי.
65. תהלים קיט לו. וגם תרגם: והט לבי בסליחתך אל עדותיך.
66. שם קמא ד. וכתב שם בפירושו: ואין כוונתו באמרו אל תט לבי לדבר רע-ההכרח, אלא כינתו בכך שיצילהו מן האויבים, כדי שלא יטה לבו לחשוב בהם ולא היאך להשמר מהם.
67. תהלים נא טו. ושם יט יד גם מזדים חשוך עבדך, תרגם: וחשוך עבדך מן הזדונות בכך שתמחול לי כדי שלא ישלוט בי נשקם. וראה גם פירושו שם מהדורתי, ובהערות.
68. הדרכה מחשבתית, העלאה על לב, הערה תת הכרתית.
69. משלי טז א. ושם תרגם: לאדם מערכי לבו ומה' דבור לשונו. וכתב בפירושו: פסוק זה מחזק את עקרון הבחירה, שהרי ייחס את פעולת לב האדם לו עצמו. אבל ומה' מענה לשון נדמה כעין הכרח, ואינו באמת כך, לפי שאינו רומז אלא על הטבע היסודי שה' נתן באדם כוח הדבור, כעין אמרו אזן שומעת ועין רואה ה' עשה גם שניהם (משלי כ יב) ולכן זירז את האדם ואמר כיון שהבחירה בידו, ראוי לו שיתבונן שה' ברא לו את הדבור.
70. משלי כ יב.
71. לפי ב, להפליג בדבור.
72. משלי כא א. ושם תרגם: לב המלך בעניין המשמעת לדבר ה', כפלגי המים, להיכן שירצה (ה') ראוי שיטה אותו. ובפירושו שם כתב: ענינו שהמלך יכול להטות את לבו למשמעת לדבר ה' כמו שיכול האדם להפנות את המים לכל מקום שירצה ולכן ראוי שיעשה המלך כן. ולא המלך לבדו בידו הבחירה והיכולת, אלא כל אדם, והזכיר את המלך מפני שיש לו יותר יכולת לקיום המשמעת בתוקף רוממותו ורבוי הממון ורבוי העוזרים וטוב המחשבה.
73. דרך השאלת שמוש לשון שלא במובנו הפשוט.
74. דברי הימים א ה כו. וצ"ל ויער אלהי ישראל את רוח פול מלך אשור.
75. עזרא א, א. דברי הימים ב לו כב.
76. דברי הימים ב כא טז.
77. עזרא ו כב.
78. דברי הימים ב כה כ.
79. מלכים א יב טו.
80. תהלים כה ד. וכתב שם בפירושו: מה שאמר הנביא דרכיך ה' הודעני, וכן הדריכני באמתך, אינו מתכוון בזה ההכרח, כי השכל מחייב, שאין הבורא מכריח לא על משמעת ולא על מרי. וגם אין משמעו שהוא (הנביא) משולל ידיעה, ולפיכך הוא מבקש אותה, אלא שאלתו שיסלק מעליו נזקי השונאים והדאגות כדי שיזדכך שכלו ותהיה ידיעתו נכונה.
81. שם פו יא. וברי"ת הורני ה' דרכך ונחני באורח מישור. שם כז יא.
82. שם קיט לז.
83. דברי הימים ב ל יב.
84. מלכים א יח לז.
85. בכל העניינים הללו ראה פירושי הרמב"ם בפרק השמיני מפרקי הקדמתו למסכת אבות.
86. יחזקאל לו כז.
87. תהלים נא ו.
88. וכן כתב רבנו בפירושו שם: אמרו למען תצדק בדברך, תזכה בשפטך מוסב על תחילת העניין שבו אמר מחה פשעי, הרב כבסני, אמר מחול לי וסלח, כדי שיעמדו דבריך ותתקיים הבטחתך שאמרת, שכל השב וניחם ובקש סליחה אתה מוחל לו.
89. שם לד יח.
90. שם לד יז.
91. שם לד טז. וכן כתב בתרגומו שם: והצדיקים אם צועקים, ה' שומע להם. וכן כתב כפירושו למשלי א טו. ושם הביא עוד דוגמאות שהפסוק מוסב לפני פניו ולא לשלפניו.
92. איוב ד יז.