המשיבים תבעו את המבקשים בבימ"ש השלום בבאר שבע לאכיפת זכרון דברים למכר מקרקעין ובגדרה של התביעה ביקשו צו מניעה זמני.
בימ"ש השלום נעתר בראשונה לבקשת הצו הזמני, אולם לאחר שהוגשה לו ע"י המבקשים בקשה לעיון חוזר ובין נימוקיה הטענה כי המדובר במקרקעין מוסדרים שהסמכות העניינית לדון בהם נתונה לביהמ"ש המחוזי – הורה על העברת הדיון בתובענה ובבקשות לסעדי הביניים לביהמ"ש המחוזי. באותה החלטה לא נפסקו הוצאות.
בשלב זה פנו המבקשים בבקשה לביהמ"ש המחוזי לחייב את המשיבים בהוצאות הבקשה האמורה (בבימ"ש השלום) לעיון חוזר בצו הזמני.
ביהמ"ש המחוזי הורה ביום 5.6.11 על הפניית הבקשה "לשופט בימ"ש השלום אשר הורה על העברת הדיון".
ביום 21.6.11 החליט בימ"ש השלום (כב' השופטת וולפסון) "שלא לפסוק הוצאות על הליך הביניים, וזאת מבלי לקבל עמדת הצד שכנגד".
לאחר עיון בבקשה על נספחיה החלטתי לדחותה על הסף מבלי לבקש תגובת המשיבים.
"החלטה בעניין הטלת הוצאות משפט ושכ"ט עו"ד ושיעורם, למעט אם ניתנה לאחר מתן פסק הדין ואינה נבלעת בו".
ההחלטה דנן אינה באה בגדר החריג הממעט שבסיפא לסעיף 1 (8) הנ"ל – ועל כן נמנית היא על אותן ההחלטות שלא תינתן רשות לערער בעניינן.
אשר על כן – אני דוחה הבקשה על הסף.