"אדני העבר - יסודות עתידנו"
מאז חזרתי ממסע הזיכרון בפולין ובליטא שיזמה ישיבת "בר-אילן" בתל-אביב בסיסמת "אדני העבר - יסודות עתידנו" - חוזרים ומציפים אותי זיכרונות, מראות, חוויות, קולות, מחשבות, הרהורים ומסקנות. ללא סדר וללא כיוון. והם באים והולכים, בלילה וגם ביום. פה תמונה ושם הרהור, פה מחזה בלהות ושם דמות רבנית הרואית נשגבה, אחד מיני רבים מגדולי יהדות פולין, בת אלף השנים.
שוב ושוב מגיע אני למסקנה, שחשיבות הנסיעה אינה ב"איך היה", אלא בראש ובראשונה, ב"איך יהיה". איך ישפיע "המסע" עלי ועל התלמידים בעתיד. משמע, יותר משנסגרו מעגלים - נפתחו מעגלים. יותר מפירעון חוב למתים ישנה פה התחייבות לחיים ואלו שזורים באלו.
מסמך זה הוא ניסיון להעלות שברי מראות וגלים של סערות נפש, פיסות של חוויות וקטעי מחשבות, כדי לשתף עמיתים במה שמתחולל במוחו, בנפשו, בלבו וגם בגופו של איש חינוך, צבר יליד הארץ, הנחשף לחוויית גיא ההריגה זו הפעם השנייה - חוויה שעומקה מי ישורנו.
עשרה ימים בעלי עוצמה וחוויה מעולם אחר. עשרה ימים בהם ניתנה לנו האפשרות לחוש קמעה ולנסות להבין את אשר אירע "שם" כדי לקיים "לזכור ודבר לא לשכוח".
פעם נוספת דורך אני על אדמת פולין, זירת הרצח ההמוני המזוויע ביותר בתולדות האנושות. כמו במגנט אני נמשך ללמוד, לראות ולגעת בשרידי עברה של קהילה מפוארת שנבנתה במשך 1000 שנים ובאחת - הוכחדה ביד זדונית וכעשן פורח - נעלמה כלא הייתה.
מאמין אני כי אנו, כל המבוגרים שהשתתפו במסע - ויחד עמנו התלמידים - עתה, בתום המסע ו"אחרי המבול" - מבינים טוב יותר את משמעותה, ערכה ומקומה של מדינת ישראל, לאור היסטוריה קרובה זו בה יכולים כמעט כולנו לספר על יקיריהם שנותרו מתחת לרגבי האדמה בכפר קטן או בעיר גדולה.
לודז', ביאלסטוק, ורשה, וילנה, קובנה, סלובודקה, קוצק, לובלין, ליז'נסק, לנצוט, קרקוב - כולן ערים ועיירות המוכרות לך מן הספרות העברית של י.ל. פרץ, שלום עליכם, עגנון ודומיהם. ערים בהן חיו ונשמו רבבות יהודים, בהן גדלו למדו והתחנכו ילדי ישראל בת"ת, ב"חדרים" בישיבות, בהן הקימו בתים, בהן קיימו חיי קהילה לתפארת ובחטף - נעלמו.
ומתחילות המחשבות: תחושת השפלה ועלבון מציפים אותך, לדעת כי סתם כך קם עם - רשע, ממציא את "הפתרון הסופי" ומחליט "להשמיד, להרוג ולאבד" עם אחר, רק משום שיהודי הוא, שאיננו 'ארי'.
סתם?! לא! שוב תופעה של אנטישמיות! אך אנטישמיות מעולם אחר! עולם אכזר כל כך, שלא ידענו עליו עד כה!
אז מהי אנטישמיות? האם מסוגל אתה לקלוט מהי? האם סתם כך בשל שנאה מחליטים ליצור גטאות, לקיים אקציות באומשלגפלאץ, להסיע רכבות משא מלאות אדם, להקים מחנות השמדה ולארגן מכונת חיסול משומנת ומתוכננת בדייקנות אכזרית כל כך והכל כדי להשמיד עם שלם רק כי יהודי הוא?!
פעם שנייה אני בפולין ובלא להבין מדוע וכיצד, אני נמשך למקומות בהם כבר בקרתי כדי לומר שוב ושוב בקול, בגאווה ובזקיפות קומה - קודם כל לעצמנו ואחר כך גם לאומות כולן - "לא הצלחתם"! "אנחנו כאן"!
... נכנסים לשערי בירקנאו , לבוש אני בחליפה ובעניבה וכולנו זקופים, נושאים דגלי ישראל, גבוה מכל גבוה, צועדים בגאווה תוך שירת "אני מאמין"! אנו - בניהם, נכדיהם וניניהם של שני מיליון היהודים שנטבחו באושוויץ-בירקנאו, אנו צאצאיהם של מיליון היהודים שנרצחו ונעלמו באדמות טרבלינקה, של 400,000 היהודים שהועלו על המוקד במיידנק.
...בית כנסת בלודז' בשעת ערב מאוחרת. בכניסה פגשנו קבוצה בת 10-15 בני נוער מקומיים שהגיבו כלפינו בתנועת "מועל יד". איש מאנשינו לא הגיב להתגרות המכוונת כפי שהורונו לנהוג. אך, סיפר לנו המאבטח שליוונו במשך המסע, כי בשעה שביכינו את קהילתה של לודז', הוא שנותר בחוץ, שוחח עמם ושאלם "מדוע"? השיבה לו בחורה כבת 20: "אנחנו שונאים אתכם"! "מדוע"? "בגין מה"? גם המאבטח ניסה להבין וגם הוא לא הצליח.
מששאל המאבטח את הפולנים: "מדוע אתם משתמשים ב"מועל-יד", הרי גם אתם סבלתם מאותם גרמנים נאצים?!" לא הייתה להם תשובה, אף לא לאחת מן השאלות. סתם כך אנטישמיות לשמה. שנאה סתמית ליהדות וליהודים ברחובה של לודז' תשנ"ח.
... ושוב זיכרונות העולים במוחי באי סדר גמור... שלא על פי לוח זמנים. לפני כ-10 שנים בקרתי, בביקור רשמי מטעם הסתדרות המורים, בגרמניה. בסיור בבית ספר בכיתה י"א בקשנו מתלמידים שיציינו מה ידוע להם על יהודים ויהדות. מה שאנו קוראים "סטיגמות" ו"אפיונים". נדהמנו ממה שגילה לנו הלוח הדומם שהתמלא חיש מהרה, בכל הסממנים האנטישמיים האופיינים. ורק לחשוב שהתלמידים הגרמנים ההם השיבו בשלילה גמורה על שאלתנו אם פגשו יהודי מעודם?.... האין זה מתמיה?!
מה שעובר לך בראש - אז וגם היום - היא שוב השאלה: האם זו אותה אנטישמיות? האם יש בגילויים אלו של שנאה לשמה נוסח תשמ"ח - תשנ"ח - לעורר התייחסות? חששות? דאגות?... אנטישמיות תשנ"ח!
תלמידים יהודים, אזרחי מדינת ישראל בשנתה החמישים, מודעים לאנטישמיות בלתי מובנת זו, עוברים להם מעיר לעיר, מעיירה לעיירה על חורבות פולין.
...טיקטין (טיקוצ'ין) - קהילה בת 3000 יהודים נעלמה כולה בלילה אחד. אותו לילה בו הובלו במשאיות ליער לופוחובה, שם נרצחו ונקברו כולם עד אחד. בלילה אחד ירד הכורת על 3000 איש וכל שנותר כאן בטיקטין הוא עוד בית כנסת מפואר, שלוש חלקות מגודרות ביער לופוחובה ומצבה אחת בתווך, לזכרם.
...בליטא לא היו מחנות השמדה, אך גם כך ידעו הנאצים הארורים לחסל מאות אלפי יהודים בדם קר.
... יער פונאר - כאן ביער, בפאתי העיר וילנה, בירת ליטא, נרצחו 70,000 יהודים על לא עוול בכפם. בקור עז ובשלג עמוק, לבן וקר מתייחדים תלמידינו עם הנספים, שללא רחם הושם להם קץ בידי חיות אדם נאצים למיניהם.
והנה אנו בוהים אל מול הר האפר, הר ש"נבנה" מרגבי אדמה שנאספו מן המחנה וסביבתו, אפר הקדושים הפך להר ענק "בית קברות" למיליון וחצי אנשים, נשים וטף.. חלק מן האפר פוזר באדמות לובלין הסמוכה, ויש הטוענים שקרקעות אלו, "המדושנות" בשרידי גופותיהם של קדושי ישראל, מניבות פירות עסיסיים יותר, טובים יותר.
... המוזיאון באושוויץ - מאחורי ארון זכוכית שקופה - מסה אדירה של פיח ואפר, של שער אדם, של משקפים... פרוטזות... מזוודות... טליתות... נעלים... נעלים ושוב נעלים... הררי נעלים, נעלי גברים, נשים וילדים מונחים שם באי סדר, ללא קשר וללא שייכות.. ואתה מתחלחל... נחנק.. חש זעם עצום ואט אט מחלחלים המראות והחוויות וכאן - מול הנעלים, מול המשקפים, מול המסה והאין אנו מתחילים לעכל את עוצמת השבר של העם היהודי.
... בלוק 10 באושוויץ - אימת הכל. בלוק בו התקיימו ניסוייו המזוויעים של מנגלה. עומדים אנו על מדרגות הבניין, כי אין הפולנים מתירים כניסה לתוכו. עומדים בדומיה ומאזינים לסיפורו של איש העדות - תאום - על עלילותיו וזוועותיו של מנגלה ואת אשר הוא ואחיו וחבריהם התאומים חוו וסבלו בבלוק זה.
... וזולגות הדמעות מעיני כולם. צעירים ומבוגרים אינם שולטים ברגשותיהם והוא - בשקט וכאילו - בטבעיות מספר וחוזר - למען ידעו כולם לאיזו שאול תחתיות מסוגל אדם להגיע וכיצד התנהלו "החיים" באתר המוות הגדול ביותר בקורות העמים.
יצחק ורחל - אודים מוצלים מאש - שני אנשי העדות, שליוונו במהלך עשרת הימים ותארו בפנינו את כל הנוראות אשר חוו והרגישו על בשרם, עשו מלאכתם באומץ לב, בדבקות ומתוך תחושת שליחות - להיות לפה לאלו שלא זכו לחיות ולספר לדורות הבאים את סיפורי הזוועה מאותם ימים.
... טרבלינקה שבצפון פולין. הדממה זועקת מבין עצי היער. אין פה מחנה, ואין זכר וסימן לאשר היה כאן לפני יובל שנים. הו! כמה דמיון צריך כדי להבין ולהאמין שגם למקום זה הגיעו פסי רכבת ממאות כפרים ועיירות המופיעים ברשימה ארוכה-ארוכה על קיר הזיכרון... לכאן הגיעו קרונות משא מלאי אנשים למען מטרה אחת ומיידית - מוות. כך סתם. לא היה זה מחנה עבודה, לא מחנה מעבר, המקום שימש אך ורק כמחנה השמדה - מחנה מוות.
... בטרבלינקה המוות היה פשוט ומהיר: הוא בוצע באמצעות גז חד תחמוצת הפחמן שנפלט לתוך משאיות.. חנק פשוט ואכזרי, עד שמרד יהודים גיבורים הביא לחיסולו של מחנה ההשמדה. המקום נמחה על ידי הגרמנים, נחרש כולו וחוואי נשלח לעבד האדמה הספוגה בדם.
מה שנותר מטרבלינקה הוא שדה אדיר של אלפי אבני זיכרון בכל הגדלים ובכל הצורות. כל אבן לזכר עיר, כפר, קהילה, אדם, אבנים בלי סוף ואנדרטה צנועה - זוהי טרבלינקה דהיום. גם כאן יש צורך בדמיון כדי להפוך את יער אבני הזיכרון לאשר היה כאן לפני שני דורות.
ושוב - הנוער המצוין שלנו, הזקוף, הגאה, מרכין ראש, משפיל עיניים ומזיל דמעות כשהוא פוסע בין אבני הזיכרון. תפילה חרישית אישית, קדיש, "אל מלא רחמים" ושירה אדירה, שירת קודש של תלמידי חכמים: "אני מאמין"... ו"תהא השעה הזאת שעת רחמים ועת רצון מלפניך..."
והאדם - היכן היה?
אחת השאלות היותר עמוקות והיותר מזעזעות ששאלנו את עצמנו במסע זה הייתה - היכן היה האדם? הייתכן שבני אדם אינטלקטואליים - תרבותיים, שהמוסיקה והאמנות היו נר לרגליהם ימציאו את המושג המפלצתי ששמו "הפתרון הסופי"?!
רצח עם, חיסול טוטלי של אנשים, נשים וטף שלא חטאו, ונדונו למוות בשל מוצאם, על פי תפיסת עולם מעוותת. הניתן להעלות על הדעת במאה ה-20, המאה המתקדמת, והאצילה שבהיסטוריה?! כיצד יכול אדם להגיע לשפל מוסרי שכזה? עד היכן יכול הוא להידרדר? לאיזו מדרגה של אלימות שלוחת רסן ניתן בעצם להגיע? והאמנם מותר האדם מן הבהמה?! ואם זה קרה פעם, מי לידינו יתקע שזה לא יקרה פעם נוספת?
ההרהורים, הלבטים, המחשבות מלווים אותי מאתר לאתר ונעשים קשים ככל שאנו מתוודעים לאמת הנוראה הזו, ובודאי שאין בכוחן של מילים לענות ולהסביר את כל שלל ה"איך"? הייתכן? ה"למה"? ה"היכן היה האדם"?
מחשבות קשות אלו עולות וצפות שוב בעמדנו במוזיאון באושוויץ אל מול מפה ענקית של אירופה כולה המרושתת ברשת מסילות ברזל צפופה המובילה באין מפריע רכבות משא טעונות יהודים מארצות שונות אל מרכז תעשיית המוות - אושוויץ.
... שוב אינך יכול להבין היכן היה האדם - האדם מן הסוג האחר - אומות העולם החופשי, בנות הברית על ראשיהן וקציני הצבא שלהן.
מדוע החרישה פולין? מדוע דממה אירופה? מדוע שתק העולם? מדוע אף לא פעם אחת הוטלה ולו גם פצצה אחת, סמלית, ולו גם "פצצונת", אחת לשבוע או אחת לחודש על פסי הרכבת שהובילו אל התופת? שאלה קשה ותשובה עליה - אין.
מזעזע לחשוב כמה טרגית היא ההיסטוריה ומה רבים מעלליה. רק בשלהי 1944 החלו להגיע לאושוויץ מאות אלפי יהודים מהונגריה. בתקופה זו הופצצה אירופה ללא הרף על ידי בנות הברית ובוצעו מאות אלפי גיחות של מטוסי קרב ומיליוני טונות של חומר נפץ הונחתו על אירופה הכבושה, ואף לא פצצה אחת על אושוויץ - בירקנאו... מדוע? וכי לא ידעו? וכי לא ראו?
ה"טוש" התמים במיידנק ומאות פחיות של גז ציקלון B מעלים שוב ושוב בראשך מחשבות מאותו הסוג. הרי תעשיית ההרג והרצח הייתה תעשייה מפותחת לכל דבר. בבתי-החרושת לתעשיית הרעל פעלו מאות אנשים, ואיש לא שאל ואיש לא תהה לשם מה כמויות רעל אדירות שכאלו? מה ייעודו? למה הוא משמש? אף אחד לא שאל!
אז באמת היכן היה האדם?
בוורשה, כמו בלודז', בביאליסטוק, בוילנה ובכל מקום - שמענו "כאן היה"... "כאן היה הגטו"... ונחוץ דמיון רב כדי לקלוט ולהבין שאזורים אלו שקקו חיים ובהם התנהלו חיי קהילה ערים, פעילים וייחודיים שתפקדו בכבוד גם אם "דחסו" לתוכם עשרות, מאות ואפילו אלפים של יהודים מעל לאפשר, בתנאים מחפירים ומשפילים. בוורשה, למשל, היו סך הכל 350,000 יהודים אך לגיטו הצליחו לדחוס כחצי מיליון נפש מוורשה ומהעיירות שבסביבה.
רק שרידים נותרו מהגטאות ורטט חולף בך כשאתה מסייר ברחובות העיר וורשה בעלת העבר המפואר ומהרהר בחרון אף באשר נותר. אין עוד זכר לשטיבלך, לישיבות, ל"חדרים". כל הישות היהודית שתססה כאן מאות בשנים נעלמה כלא הייתה. נותרו רק יד זיכרון ואומשלגפלץ - ככר ההטענה - מקום של סיוט, משם נשלחו אחינו לדרכם האחרונה.
בוהים אנו אל מול אנדרטת רפפורט בה שובצו מספר אבני דרך, מדרך הגבורה, מתבוננים מבלי לתפוס את ממדי האסון "בקיר" הקטן - אנדרטה צנועה לאומשלגפלץ, קיר צנוע ובלתי מרשים אך מעורר מחשבות מצמררות על דרכים של חצי מיליון אחים... הזהו המקום אליו התכוון דוד המלך באומרו: "גם כי אלך בגיא צלמוות לא אירא רע"?!
... גבעה קטנה ברחוב מילא 18 משמשת יד זיכרון למחילות הביוב שנמתחו מתחת לפני הקרקע, בוורשה של מטה, ואשר בטאו גבורה עילאית של אחינו המורדים בחיה הנאצית.. מה שקרוי "מרד גטו ורשה". אכן.. "לא אירא רע".
... בית קברות בן 200 שנה בוורשה העיר. קוצים עלו בו, טחב, הזנחה ועזובה, נשורת של עלים, לחות גבוהה ומעל לכל - הוד של קדושה. חרדת קודש אופפת כל הנכנס למקום בו קבורים כחצי מיליון מבני עמנו שחיו כאן במאתיים השנים האחרונות שקדמו לשואה.
פסיפס עצום של סיפור יהודי ללא התחלה וללא סוף, חצי מיליון עדויות. כל המי ומי בעולם היהודי סופרים, עסקנים רבנים ואדמו"רים. הנה קברם של י.ל. פרץ וזמנהוף, ואנדרטה לזכרו של יאנוש קורצ'ק... ומתרגשים אנו במיוחד לבקר ב"אהל" המשותף של שני גדולי ישראל, אדירי דעה - ר' חיים מבריסק והנצי"ב מוולוז'ין . אנו, שרגילים ללמוד את ספריהם ולצטט מחכמתם, ניצבים בחיל ובהתרגשות ליד מקום מנוחתם שומעים על גדולתם, מאזינים לדברי תורתם ועולה בזיכרוני קטע מהקדמתו של הנצי"ב לספר בראשית ב"העמק דבר" ששמעתי אי פעם ונטמע היטב היטב בתודעתי. מששבנו ארצה, עיינתי בדברים שנית והריהם לפניכם, כלשונם, עם הרבה חומר למחשבה.
... בחורבן בית שני... היו צדיקים וחסידים ועמלי תורה, אך לא היו ישרים בהליכות עולמים, על כן מפני שנאת חינם שבליבם זה על זה, חשדו את מי שנהג שלא כדעתם ביראת ה', שהוא צדוקי ואפיקורס ובאו על ידי זה לשפיכות דמים, בדרך הפלגה, ולכל הרעות שבעולם, עד שחרב הבית..
ושוב אני יודע שבוודאי יעברו עוד ימים רבים עד שנצליח לעכל את המראות שתחילתן בפאר של העם היהודי בבתי המדרש הפזורים בכל אירופה וסופן באפר שבאושוויץ ומיידנק.
אחד מביטויה הטרגיים של השואה הייתה ההשפלה. השכילו חיות האדם להבין שההשפלה עשויה לקרב את הפתרון הסופי, והם ניסו את הכל - השפלה פיזית והשפלה רוחנית - נפשית. עוני, דלות, מצוקת רעב ובדידות, כינים פשפשים, עירום, מלקות, גזיזת זקן, ניבולי פה - כל אלו מטרתם הייתה לדכא את הרוח, להוריד את המוראל,לקדם את המטרה הנבזית - רצח עם, כי אדם ללא רוח, אדם כנוע ומושפל - נמוגה חשיבתו ומתרופפים ונעלמים כוחותיו, חוסנו הנפשי ומידת התנגדותו והישרדותו.
נאבקו שם על כל פיסת לחם, על כל בדל נר להדליק נרות שבת. נמקו שם במחלות וברעב, בייסורי גוף ונפש אך גם כשמסרו נפשם - מסרו אותה בגאווה ובאמונה ב"ה' אחד"!
אלף שנים חיו היהודים בפולין. אלף שנים... נזכר אנו בביטוי העממי "כאורך הגלות", ובעצם - מחציתה של הגלות חיו היהודים בפולין ובאחת בהינף חרב, בלוע רובה, בגז ואש ותימרות עשן - הסתיימו אלף שנים אלו. אלף שנים - מהן קשות ומהן יפות, בהן שגשגה ופרחה היצירה היהודית והגיעה לפסגות.
לא ניתן להבין את השואה, בלי ידיעת העוצמה היהודית שהייתה כאן עד לכליה ולאובדן. סיורנו כלל, לפיכך, גם "מפגש" עם ההיסטוריה, "מסעות" בבתי קברות "ומפגשים" עם ענקי תורה ודמויות מופת אותם הכרנו מתוך דפי הספר, מאגדות העם, עם עיירות ששמותיהן שזורים בשמות אותם ענקים ויצירותיהם. נפגשנו עם ספר עב-כרס, עם עולם בן אלף שנים שנעלם.
... בית הקברות בגור - מקום מנוחתם של אבות שושלת גור. כובד ראש והתרגשות בעת אמירת ה"יזכור" ו"אל מלא רחמים" באוהל הציון לזכרם של בעל "חידושי הרי"ם" ונכדו - בעל "שפת אמת" ואתה לא מאמין שאתה פשוט נוגע בהיסטוריה כאילו שומע את הרבי הקדוש מסיים את אחת ההתוועדויות ואומר:... "נר אפשר לכבות - אך את עצם האור לא ניתן לכבות" ...ואכן - האור עוד מוסיף ומאיר, מאיר וזורח... לא ניתן לכבותו.
הרבי מקוצק, הרבי שלא העלה מעולם דברים על הכתב ובכל זאת יודעים כולנו לצטט מאמרותיו והגיגיו המשקפים ראייה פנימית וחשיבה פדגוגית יוצאת דופן כמו ההיגדים הבאים: "אין לך דבר בלתי שווה יותר מאשר טיפול שווה בבלתי שווים"... כמה שזה קרוב להוראה המותאמת, לשיטה היחידאית, כמה הוא מחשיב את ההתייחסות לפרט, "עד אחרון התלמידים"... או: "לפני שאתה מלמד את הילד לדבר - למד אותו לשתוק ולהקשיב" - הקשבה, כמה חשוב להקשיב. על התלמיד להקשיב, על המורה להקשיב, על המנהיג להקשיב... ולדעת גם לשתוק. כן, ר' מנחם מנדל מקוצק עד כמה, אתה צודק!
... סוחצ'וב... ביאליסטוק... לנצוט... טיקוצ'ין... בתי קברות מרשימים ובתי כנסת מפוארים, ציוני אהל לזכר אדמו"רים ובתי מדרש ושרידי עיירות שקפאו ונותרו כפי שהיו בלא חידוש ובלא שינוי... נופים ובתים - ויהודים אין ובתי הקברות אוצרים בתוכם, בכל מקום, את אבני היסוד ועמודי התווך של העולם היהודי שנעלם אל מחנות המוות וההשמדה.
קרקוב - עיר גדולה. פעם גם הייתה בירת פולין ולפנים - עיר ואם בישראל ממעוזיה של יהדות פולין. שוב בית קברות ושם - בבית הקברות הזה פרוסה לפנינו מעין מפת אוצר חכמי ישראל, אדירי תורה ועוקרי הרים. כאילו, חלק נכבד מארון הספרים היהודי טמון מתחת לאבני השיש.
... הרמ"א - ר' משה איסרלייש בעל "המפה", משלימו של בעל "השולחן ערוך", שעל קברו מצוין "ממשה עד משה לא קם כמשה"
כאן אתה מבין יותר ויותר את הצורך בצירוף של רגש ושכל שהוא מעיקרי תורת החסידות: "במקום שנמצאת נשמתו של האדם - שם נמצא האדם כולו" (הבעש"ט). והשכיל להגדיר זאת גם הרב קוק זצ"ל בספרו "אורות הקודש": "אי אפשר לו לאדם לחיות לא בשכל לבדו ולא ברגש לבדו תמיד צריך שיהא ממזג את השכל עם הרגש בחוברת".
ועיקר העיקרים - הגר"א - הגאון ר' אליהו מוילנא. הגר"א, המתנגד הגדול לחסידות, שלמדנותו חובקת עולם, שאין תחום דעת שלא תרם בו את תרומתו הייחודית ולא השאיר בו עקבותיו ורשמיו. הגר"א הוא זה שגילה פתיחות וסקרנות רבה כלפי המדעים כשהאמין שישרתו את הבנת ההלכה והפסיקה. "כל החכמות נצרכים לתורתנו הקדושה וכלולים בה" אמר הגר"א. גם בתחום הלאומיות היהודית היה הגר"א בין הראשונים. עליו ניתן לומר כי היה מראשוני הציונות הדתית בגישתו הנועזת ובתביעתו לפעילות אקטיבית בעידוד העלייה לארץ ובתמיכתו ביישוב בארץ ישראל.
... מה מרשימות דעותיו של "הגר"א על רקע החורבן והכליה, מחד גיסא ועל רקע הקמת מדינת ישאל מיד בעקבות השואה ולאחריה, מאידך גיסא.
...סלובודקה - עיירה שקפאה. אותם צריפים, אותו אורח חיים. טרם הגיעו אליה הקידמה והחידושים. הנה ביתו של המשגיח מסלובודקה והנה אף ביתם של הורי הרב אהרן גרז, ראש ישיבת "בר-אילן".
כך ניתן לפסוע אט-אט בנתיבי ההיסטוריה של יהדות פולין וליטא על כיווניה השונים, לחוות חוויות קשות, לחוש את משא הדורות על הכתפיים ולעבור במעברים קשים בין יגון לחרון, בין עוצמה לעלבון, בין גאווה יהודית על מורשת אדירה לבין תחושת חידלון וחוסר אונים כנגד עולם שנכחד ללא סיבה וללא תכלית.
הכל בפנים עדיין גועש ורוגש ומאיים לפרוץ בכל רגע. וכשאתה שב הביתה מעמק הבכא - ושמח שיש לאן לחזור - ומנסה לעשות סדר בתמונות, במראות, במחשבות בשאלות ובספקות - אינך יכול והם שוב ממשיכים להעיק ולהציק.
הייתכן שכל זה אמת? שכל זה קרה? ואתה, שזה עתה נגעת במוות, האמנם מבין אתה טוב יותר כעת את ערכה של קדושת החיים? ומה נעשה כדי להנחיל את המסר? ואיך דור ההמשך מעכל את הדברים? ובינתיים, מה שאני כן יודע הוא שלגבי ולגבי כל משתתפי המסע - פולין של היום היא רק ארץ של סמלים שהרי כל מה שנותר שם מבחינתנו הם מצבות וקברים ודממה.
אני יודע שהם ניצחו בקרב ואנחנו ניצחנו את המערכה - עם ישראל חי! ומדינת ישראל עולה כפורחת ומהווה תשובה מוחצת לשואה. ואני משוכנע, שאין להבין את הנס שבתקומתה מבלי להבין ולהכיר מקרוב את השואה ומוראותיה.
ועוד אני יודע, שאיננו יכולים למחוק את השואה מתודעתנו הלאומית אף שיש המנסים לעשות זאת בכוח. משוכנע אני גם, שיחד עם החשיבות בלימוד פרקי השואה אסור לנו לשכוח את עברנו הרחוק יותר. תודעתנו הלאומית חייבת להתמלא גאווה על אילן היוחסין העתיק שלנו ועל שורשינו העמוקים. מי שלא מגלה בכך עניין חייב לדעת, כי מי שכותב דף חדש וממיר אותו בישן - סופו שיהיו דפיו תלושים ופורחים באוויר, ללא שרשים, ללא עבר, ללא מסורת ובכך הוא מנתק עצמו במו ידיו מעצמו, מפתיל חייו - מעתידו.
למזלנו - ובסייעתא דשמייא - אחרי שנדמה היה שעלה הכורת על תרבות ישראל ועל היצירה התורנית לדורותיה, חי אותו אילן ונושם וגדל ואוצרות הרוח של יהדות פולין שבו לחיות וב"ה ישיבותינו עולות וצומחות, ויש אומרים שלא הייתה שעה יפה כל כך לעולמה של תורה כשעה זו במדינת ישראל המתחדשת.