התובע הגיש תביעה לתשלום סך של- 131,472 ₪ (נכון ליום 2.7.03) בעקבות עסקה לרכישת רכב מסוג רובר מודל 1998, מ.ר. 75-202-08 (להלן: "הרכב") .
הנתבע 1 (להלן: "הנתבע"), שימש בתקופות הרלוונטיות לתובענה, כמנהלה של הנתבעת 2 אשר העמידה הרכב למכירה.
בראשית הדברים, הוגשה התובענה אף כנגד חברת המזרח לשיווק מכוניות (1994) בע"מ שכן, על-פי הנטען, הנתבע 1 פעל מטעמה, באמצעות הנתבעת 2.
בדיון מיום 6.7.06, הודיעו הצדדים על מחיקת התביעה בהסכמה, כנגד הנתבעת 3 ובהתאם לכך, הורה ביהמ"ש על מחיקת התובענה כנגד הנתבעת 3, ללא צו להוצאות.
על-פי הנטען, ביום 2.7.03 נחתם זכרון דברים בין הצדדים לרכישת הרכב. סוכם, כי תמורת הרכב שעלותו נקבעה, לאחר דין ודברים לסך של- 81,000 ₪, תשולם באמצעות מסירת רכבו של התובע מסוג ניסן אלמרה בעסקת טרייד-אין, המגלמת תמורה מוסכמת בסך של 51,000 ₪ וכן, על-ידי תשלום סך נוסף של- 30,000 ₪, במזומן.
התובע טען, כי הנתבעים הוליכו אותו שולל לאורכו ולרוחבו של הליך המכירה, החל מהצגת הרכב וכלה במעמד המסירה. יושם אל לב, כי התובע בטענותיו, כולל שני סוגי הטעיה. האחד – עניינו, התיימרות הנתבעים להציג הרכב כעומד למכירה מטעם סוכנות למכירת כלי רכב מסוג לנדרובר והאחר, נוגע למצבו המיכאני הטוב והתקין של הרכב ולהיותו מוצע במחיר "מציאה".
למצגים אלה אתייחס בהרחבה להלן.
ראשית הסיפור ברצונו של התובע לרכוש רכב מסוג רובר דיסקברי, בעל מנוע דיזל, במגבלות תקציביות מסויימות. התובע טען ועל כך אין חולק, כי זו לו הפעם הראשונה בה הוא רוכש רכב יד-שניה. במסגרת זו, בירר התובע אודות סוכנויות לממכר רכבים, באמצעותן, כך האמין, יוכל למצוא רכב אמין, במצב טוב המתאים ועונה לציפיותיו. כך עשה התובע דרכו למשרדי הנתבעת 2, לאחר ניסיונות כושלים באשקלון ובתל-אביב.
אין חולק, כי הנתבעת 2 היא סוכנות מורשית למכירת רכבי רובר חדשים (להלן: "הסוכנות"). ככזו, הציגה בחזית משרדיה באשדוד שילוט הנושא עליו כיתוב "סוכנות רובר". במתחם הסוכנות ישנו אולם תצוגה, ובו דגמים שונים של רכבי רובר חדשים.
נטען, כי לצד הסוכנות למכירת רכבים חדשים, ניהלו הנתבעים 1 ו-2 או מי מהם, פעילות ענפה של מכירת רכבים יד-שניה.
נטען, כי בחלקו האחורי של המתחם המשמש את הנתבעת 2, מופעל מוסך מורשה.
התובע טען, כי בהגיעו ביום 1.7.03, בצמוד למשרדי הנתבעת 2, עמד רכב עליו הוצמדה מודעת מכירה ובה נכתב תיאור לקוני של הרכב כדגם EC, שנת 1998, דיזל, אוטומט, יד-שניה, בצירוף מספר טלפון. באותו מעמד התקשר התובע למספר הטלפון שצויין במודעה ונענה, על-ידי אחד, שהציג עצמו כסוכן מכירות בסוכנות לנדרובר, אצל הנתבעת 2. התובע התבקש להיכנס לסוכנות ולאחר שיחה קצרה, סוכם בין הצדדים כי התובע ישאיר את פרטיו על-מנת שבעל המקום יצור עימו קשר.
לטענת התובע, מספר שעות לאחר מכן, התקשר אליו הנתבע 1 והזמין אותו למשרדי הנתבעת 2.
נטען, כי עוד באותו היום, חזר התובע למשרדי הסוכנות בליווי אשתו. הנתבע הציג עצמו כבעל הסוכנות והציג בפני התובע ואשתו את הרכב.
ש. את אמרת שיחיאל קרא לחברת המזרח הסניף הראשי שלנו בפתח-תקוה.
ש. באיזה הקשר אמר זה.
ת. אנו הבנו מהתחלה שזה סניף של רכבים מסוג לנדרובר.
ש. כך הבנתם.
ת. כן, כך נתנו לנו להבין.
ש. איך נתנו לכם להבין.
ת. כי כל הזמן הדגישו בפנינו שזה סניף של סוכנות ראשית של רכבי לנדרובר.
ש. יכול להיות שהבנת זאת מהשלטים.
ת. גם מהשלטים וגם ממה שדובר.
ש. לגבי הרכב הספציפי הזה יחיאל אמר לכם הרכב קונים מחברת לנדרובר, מחברת המזרח.
ת. הוא לא אמר שקונים ממזרח ולא אמר שקונים ממנו. אני הבנתי שאנו קונים מהסוכנות וגם הפקיד אמר שאתם יכולים לדבר רק עם בעל המקום בהקשר לרכב הזה. גם הטלפון שהיה על המודעה, היה טלפון של הסוכנות.
ש. מתוך זה שאתה טוען שהאוטו חנה על אותו מסלול גישה או כביש גישה שאתה טוען, מכך הסקת שהוא לנדרובר ובסמוך סוכנות לנדרובר, כך הסקת.
ת. לא. נכנסנו לעשות עסקה לתוך המשרד של לנדרובר, והבנאדם שדיברנו איתו על המחיר וענה על כל השאלות לגבי הרכב, זה היה בעל סוכנות של לנדרובר.
ש. למה לא אמרת לאחיך לעצור, הקונה ממני לקח לבדיקה בלי זכרון דברים, קח את הרכב לבדיקה ממוחשבת.
ת. אני לא יכול לקחת רכב, כי אח קונה. אני הייתי בטוח שמדובר בסוכנות. אנו יושבים בין רכבים חדשים לגמרי, ג'יפים לא זוכר את הדגמים, יושבים על סליידרים של רכבים חדשים. בנאדם שמוכר רכב חדש עושה זכרון דברים.
כאילו לא די בדברים אלה, הרי שבמהלך שהותם שם, הציע הנתבע לאח של התובע, שבמידה ויבחר לרכוש רכב מהסוכנות, הוא יזכה להנחה עקב עסקת המכר שביצע עם התובע. מצג זה, כך לטענת האח, אך הדגיש וחידד אצל התובע ואצל אחיו את התחושה כי שתי העסקאות קשורות ביניהן בקשר הדוק, בהיותן מתבצעות דרך סוכנות ולא מול אדם פרטי.
ש. אני מדבר על כך שלראשונה הגעת וראית את הרכב, איך מצאת את הרכב הזה, בעיתונים, בפרסומות, שלטים, במה.
ת. הרכב לראשונה ראיתי מול סוכנות לנדרובר באשדוד, באזור התעשייה.
ש. אתה ראית אותו חונה לשיטתך, ברחוב הבושם בחניה שבסמוך למוסך לנדרובר.
ת. לא מוסך, אלא סוכנות.
ש. אם היה על ההודעה פרטים של הסוכנות, אז היית מניח שזה של הסוכנות ונכנס. מאחר והתקשרת אני מניח שלא היה פרטים של הסוכנות על הפתק, אלא היה הודעה כמו כל הרכבים האחרים שאנו רואים ברחוב שרוצים למכור.
ת. אני לא זוכר מה היה המידע של ההודעה, מה היה מודפס. אני זוכר שראיתי מספר, מיד התקשרתי, ענה לי בחור ואמר לי שהוא עובד של הסוכנות והזמין אותי להיכנס.
ש. שנכנסת, הסוכן לא ניהל שום משא ומתן לגבי הרכב.
ת. שאלתי אותו כמה עולה הרכב ואמר לי מחיר, וניסיתי להוריד מחיר, והוא אמר לי שהוא לא הבעלים של המקום. השארתי טלפון שלי ונסעתי.
חיזוק לסברתו של התובע, ניתן אף למצוא באירועים לאחר הרכישה והחתימה על החוזה, עת בא התובע בדרישה לבטל את עסקת המכר ונענה כי "אי אפשר. נעשתה עסקה, הניסן נמכרה והכסף עבר לחברה, נגמר, אין מה לעשות..." (תמלול השיחה מיום 17.7.03 בין התובע ואחיו לבין הנתבע (להלן: "התמלול"). מדוע ציין הנתבע כי הכסף הועבר לסוכנות ולא לידיו שלו, אם לשיטתו, מדובר בעסקה פרטית?!
ש. ומה שנותר לנו זה המצג שהוצג על-ידי הנתבע 1 אז אם כל מה שאתה יודע שהפלקט ואומר מספר טלפון, שנה וכל מה שאתה יודע זה השנה 2004, איזה מצג הציג לך מר אילוז.
ת. כשהאוטו לא סחב אילוז אמר לי ככה זה ג'יפים כשהיו תקלות באזעקה ושמן אמרו לי שזה גרושים 500-600 ₪ במוסך.
ש. לטענתך אחרי שהחלפת בעלויות קיבלת איזה מסמך הודעה שהחליפו חלק ברכב. איזה חלק החליפו?
ת. כשעשינו העברת בעלות בדואר כשיצאנו כבר הבן אדם שהיה איתי, אחד מהאנשים של אילוז שנסעתי איתו לעשות ייפוי כח כדי למכור את הניסאן אז הוא הוציא מהכיס את הפתק ואמר שכחתי לתת לך, אמרתי לו מה זה? והוא אמר לי שכחתי להגיד לך שהחליפו חלק במנוע, משהו לא רציני.
ש. הוא אמר לך החליפו חלק במנוע? או ברכב?
ת. יכול להיות שהוא אמר חלק ברכב. מה שאני זוכר בוודאות שזה הוצג כמשהו שטותי.
התובע: ולא ידעת שבפנים יש שמה דגם אחר.
הנתבע: אני לא רוצה לדעת כלום. אני אף פעם לא יודע שום דבר. אני רק אומר שהבן אדם בא, קיבל את המכונית, הוא נוסע עליה, הוא לקח אותה לבדיקה, אני לא מנעתי מכם לקחת לבדיקה.
סרגיי: אבל אתה , אבל איזה אוטו אתה מכרת לו?
הנתבע: אז מכרתי עגלה, אתה הסכמת לקנות את העגלה אז מה אתה רוצה?
(פרוטוקול, עמוד 3, שורות 16-20; עמוד 4, שורות 25-27; עמוד 5, שורות 1-2; 11-14).
למעשה, הנתבע לא ביקש לחלוק על כי מצבו של הרכב הינו בכי רע, כפי שהציג התובע אלא שלשיטתו, משבחר התובע לרכוש הרכב ללא בדיקה, אין לו להלין אלא על עצמו בלבד, בכל הקשור למצבו המיכאני והפיזי של הרכב במיוחד, כשלתובע היתה קשת שלמה של אפשרויות פעולה.
"מצג שווא רשלני" מעוגן במצע חקיקתי רחב. כך למשל, ניתן להיעזר בפקודת הנזיקין [נוסח חדש], התשכ"ח – 1968 (להלן: "פקודת הנזיקין"), חוק המכר, התשכ"ח – 1968 (להלן: "חוק המכר") וחוק הגנת הצרכן, התשמ"א – 1981 (להלן: "חוק הגנת הצרכן").
יצויין, כי התובע בחר להשית יהבו על חוק החוזים (חלק כללי), התשל"ג – 1973 (להלן: "חוק החוזים").
אדון בסעיפי החוק הרלוונטיים כסדרם.
תום הלב, שהפך מושכלת-יסוד במשפט הישראלי, נותן אותותיו כבר בשלב המשא ומתן.
חובה זו מעמידה סטנדרט התנהגות אשר נועד לאזן בין כוחות השוק ולהביא למצב בו החוזה נחתם מדעת ומתוך גילוי מלא של העובדות המהותיות. כללי התנהגות נאותים אינם בגדר שתיקה והימנעות משקר בלבד אלא אף, יושר והגינות, המחייבים בנסיבות נתונות, עשיית מעשה במקום ש"רשע היה יושב ושותק" (ד. קרצ'מר "פגמים ברצון ביצירת החוזה: טעות והטעייה" קובץ הרצאות בימי העיון לשופטים תשל"ה 107, 113 (הפקולטה למשפטים - הנהלת בתי המשפט, ש' שטרית עורך, תשל"ו)).
ישנן נסיבות, בהן חובה על הצדדים לנקוט פעולה אקטיבית של גילוי, במיוחד, כאשר לזה האוחז במידע מלא, מודעות לקיומו של פער ממשי בין ציפיותיו של הצד האחר לבין מה שהוא בר השגה על-פי המצב המשפטי והעובדתי לאשורו.
עליית מדרגה נוספת בהכרה בחובת תום הלב בשלב המשא ומתן נעשתה בד"נ 7/81 פנידר נ' קסטרו, פ"ד לז(4) 673 (1983) במסגרתו, הוכרה חובת גילוי רחבה, דהיינו, גילוי מידע החשוב לצד המתקשר בעסקה, גם זה שאינו עולה בקנה אחד עם האינטרסים של הצד האחר.
הנתבע לא ציין בפני התובע, באף שלב משלבי המכירה, כי הוא פועל כאדם פרטי ולא בכובעו כמנהל סוכנות למכירת רכבי לנדרובר. זאת, במיוחד נוכח העובדה כי נפגש עם התובע ובני משפחתו, אשר התלוו אליו, במתחם בסוכנות, שם הציג להם את הרכב וחתם עימם על חוזה רכישה.
הנתבע אף הציג עצמו כמנהל סוכנות למכירת רכבי לנדרובר, הזהה לדגם אותו הציע למכירה, והעברת הבעלות ברכב התבצעה על-ידי אחד מעובדי הסוכנות, בסניף רשות הדואר ולא, על-ידי הנתבע, באופן אישי.
התובע הצהיר ושב והצהיר כי היסטוריית רכישת רכבים, על-ידו ו/או על-ידי בני משפחתו, כוללת רכישת רכבים, מיד ראשונה בלבד. עובדה זו, יכולה לשמש הסבר מסויים לסברתו של התובע, כי חרף היותו רוכש רכב יד -שניה, עדיין מאופיינת רכישה זו בסממנים של אמינות, אחריות וביטוח ולו, מפאת היותה מתבצעת מול סוכנות רכב.
התובע טען, כי הוסתרו מידיעתו פרטים מהותיים, אשר אילו היו בפניו בזמן אמת, קרוב לוודאי כי היה בהם כדי להניאו מחתימה על זכרון דברים. עוד טען התובע, כי הפרטים שכן נמסרו לו כדוגמת ההודעה על שינויים בפרטי הרכב, החלפת חלק במנוע הרכב, נאמרו לו כלאחר יד, והוצגו כזניחים ופעוטים.
נטען כי, כבר במהלך ביקורו הראשון של התובע בסוכנות, ביום 1.7.03, הוא ציין באזני הנתבע, כי נמצאו טיפות שמן מתחת לשלדת הרכב, מערכת האזעקה לא פעלה והרכב נע באיטיות.
הנתבע טען, כי הפנה את התובע, למוסך המצוי בקרבת מקום לסוכנות, על-מנת לבצע בדיקת תקינות רכב. התובע טוען, כי הנתבע הציע לו לנסוע ברכב ולבחון אותו בעצמו. עם חזרתו של התובע, מנסיעה זו, הוא ציין באזני הנתבע כי הרכב אינו נוסע בצורה תקינה וכהגדרתו "אינו סוחב". אלא שהנתבע, פטר בעיות אלה, בתשובה שג'יפים מעצם טבעם איטיים יותר וכן, כי מקורה של איטיות זו, בעמידה ממושכת של הרכב, ללא תזוזה.
יצויין, כי בעקבות דין ודברים זה, הופחתה התמורה בסך של- 14,000 ₪ נוספים.
סוכם, כי מחיר הרכב יעמוד על סך של 84,000 ₪, אשר ישולם באמצעות מסירת רכב התובע, מסוג ניסן אלמרה (להלן: "ניסן"), אשר היה בבעלותו והוערך בשווי של 51,000 ₪ וכן באמצעות תשלום מזומן בסך של 33,000 ₪. יצויין, כי מחיר המחירון של רכב ה"ניסן" עמד באותה עת, על 61,000 ₪: "האוטו של התובע עלה 61,000 ₪ במחירון, ניסן אלמרה, ואני זיכיתי אותו ב-51,000 ₪. את המכונית שלי רציתי למכור ב- 95,000 ₪, שקל אחד מתחת לא. את שלו תמחרתי ב- 51,000 ₪ ויש הסכמה." (פרוטוקול, עמוד 107, שורות 6-8).
התובע העריך את רכבו בסך של כ- 50,000 ₪ (פרוטוקול, עמוד 69, שורה 15), הנתבע אשר התיימר להציג עצמו כסוחר רכב, בוודאי ידע את שוויו האמיתי של הרכב, אלא שנראה, כי העדיף לשבות את התובע בקסמי הרכב ולסמא את עיניו בכך שהסכים להערכת התובע באשר לשווי רכבו ומאידך, הציג את ההנחה שניתנה לתובע ביחס לרכב הנמכר, כהנחה מופלגת.
התובע הפנה תשומת ליבו של הנתבע לקיומם של כתמי שמן בתחתית הרכב ובהמשך הביקור, נמסר לתובע, כי קיימת נזילת שמן מהמנוע ומהגיר וכי עלות התיקון תסתכם בסכום פעוט של 500-600 ₪. לציין, כי חילופי הדברים, אלה הביאו להפחתה נוספת בסך של- 3,000 ₪.
בסופו של יום, חתם התובע על זכרון דברים לרכישת הרכב, כאשר התובע פעל מתוך ידיעה והבנה כי גם אם ברכב ליקויים שונים, המדובר בליקויים זניחים שעלות תיקונם קטנה וזניחה בו בזמן, שהוא נדרש למאמץ כספי שאיננו רב ומשמעותי יותר מזה שתכנן להקדישו, לצורך כך.
באשר למצבו המיכאני של הרכב, נשמעה עדותו של מר שגיא אידלסון (להלן: "שגיא"), שעל-פי תצהיר עדותו הראשית מיום 8.9.05 הינו בעלים ומנהל של מוסך הנקרא "בכל דרך" הממוקם בקיבוץ גזר והינו מורשה לתיקון, טיפול ובדיקה של רכבים מסוג לנדרובר. בתצהירו, ציין שגיא, כי ביום 15.7.03 הוא בדק במוסכו את הרכב, זאת לבקשת התובע, אך הדגיש כי בשנים בהם פועל המוסך, הוא טיפל בלקוחות רבים שבבעלותם רכבי לנדרובר ובין היתר, כאלה שהופנו אליו על-ידי הנתבעים או מי מהם. שגיא הצהיר, כי בדיקתו את הרכב העלתה כי הרכב מורכב טלאים טלאים ואין חלק אחד שהוא מקורי של הרכב.
דברים אלו נשנו מפיו במהלך חקירתו הנגדית (פרוטוקול, עמוד 10, שורות 15-16) אך זו הפעם, ביקש העד לסייג את דבריו בכך שלא התכוון לומר כי כלל רכיבי הרכב אינם מקוריים ולמעשה הודה כי ראה לנכון לציין רק את הרכיבים שאינם אותנטיים.
ש. אתה מדבר על הקפיצים הקדמיים של הרכב, אתה אומר שהם שייכים לרכב בנזין ולא לרכב דיזל, הקפיצים היו תקינים.
ת. כשלעצמם הם תקינים, אבל את מבינה מה המשמעות של קפיצים של רכב בנזין שמותקנים ברכב דיזל. בלנדרובר יש קפיצים ספירלים. אחת התכונות האופייניות לקפיצים של לנדרובר שהם לא שוקעים, לא מתעייפים, אולם, לנדרובר בחרה לאפיין כל רכב בקפיץ אחר על-מנת להגיע לנוחות מירבית. אחד המאפיינים של הקפיץ זה המשקל שהוא אמור לשאת. מנוע דיזל הוא מנוע כבד ממנוע בנזין בסדר גודל של בין 150-200 קילו, ולכן הקפיצים שונים.
ש. הבהרת זאת לתובע.
ש. מלנדרובר טוענים שקפיצי בנזין הם קשיחים יותר מקפיצי דיזל.
ת. לא. זה לא לנדרובר טוענים אלא חברת המזרח טוענת. לנדרובר לא תטען זאת בחיים.
ש. שהרכב הגיע אליך היה בנסיעה.
ש. היה משהו מפריע בנסיעה שלו.
ת. היה לו בעיה במנוע. אני זוכר שהמלצתי לא לנסוע משם על גלגלים אלא לקחת את הרכב על גרר, זאת בשל הבעיה במנוע.
ש. משם אתה מתכוון מהמוסך שלך.
ש. המנוע היה מתחמם.
ת. נדמה לי.
ש. אתה אומר המלצה שלך לא לנסוע ברכב נבעה מהמנוע, האם תיקון של המנוע היה מבטל את המלצה לא לנסוע ברכב.
ת. לא בטוח.
ש. אתה אמרת למר משינסקי שלא כדאי לו לתקן את הרכב.
ש. למה לא כתבת זאת באף אחת מהתרשומות שלך.
ת. את לא מבינה מה אני עושה. אני אוהב את לנדרובר אהבת אמת, יותר מכל דבר אחר בחיים שלי. כל בנאדם שמגיע אליי למוסך אני רוצה שיהיה לו טוב עם הלנדרובר שלו. אם אני חושב שהאוטו הזה זה לא הרכב המתאים בשביל שיהיה לו, אני אומר לו את זה, כי עלות התיקון כדי להביא אותו למה שאני חושב רכב טוב, היא גבוהה מדי לטעמי.
גם אם עדותו של שגיא לא היתה חפה מפגמים ומחוסר עקביות, נראה עדיין כי עיקר עדותו לגבי הרכיבים הלקויים ולגבי היות הרכב בבחינת גיבוב של חלקים שנלקחו מרכבים אחדים לא נסתרה ולא הוכחשה ולמעשה, הנתבעים בחרו להתגונן, לאורך כל החזית, בטענה כי התובע הוא שעצם עיניו בפני הצורך לבדוק את הרכב וכי הואיל והרכב נמכר לתובע, במצבו כפי שהוא ( (AS IS, מנוע התובע מלהפנות דרישות כלפי הנתבעת.
במהלך שמיעת הראיות, התברר, כי עובר לביצוע העסקה עם התובע, החזיק הנתבע בטופס בדיקה שהגיע לידיו מאת יוסי ממרוד (להלן: "יוסי"), אשר ביקש לרכוש את הרכב. יוסי ביצע בדיקה אשר תועדה במסמך והוצגה בפני הנתבע. לטענת הנתבע, העסקה לא יצאה לפועל לאור אי הסכמה בין הצדדים לעניין דרך התשלום. עיון בטופס הבדיקה כפי שצורף כנספח לתצהיר של הנתבע אינו משאיר כלל, מקום לספק, בדבר מצבו המיכאני של הרכב.
לא ברור ובעיקר בלתי מתקבל על הדעת שהנתבע ימנע מלחשוף תוכנו של מסמך בפני התובע, אלא אם כן ביקש לזרות חול בעיני התובע ולנסות ולצמצם, עד כמה שניתן, את האפשרות כי יעלה בקרב התובע חשד שמדובר ברכב בלתי תקין בעליל.
זה המקום לציין, כי בזמן התגבשות העסקה, עבד התובע כטכנאי מכונת אריזה. הידע שצבר במקצועו לא סייע לו בהבנה ונתוח מצבו המכאני של הרכב, וגם צירופם של אביו ואחיו למפגשים, שקדמו למכירה, לא היה בהם כדי להועיל שכן, גם להם חסר ידע ממשי בנושא. שלא לדבר על קשיי השפה, כפי שניתן היה להתרשם מהם אף במהלך הדיונים ובוודאי, הקשה על יכולת ההידברות הפתוחה בין הצדדים.
אכן התנהלותו של התובע מעלה קושי רב. עובר לחתימה על זכרון הדברים, התגלו ברכב ליקויים לא מעטים כדוגמת נזילות שמן, בעיות בבלמים ובאזעקה, אלא שהתובע בחר לחתום על זכרון הדברים. אם לא די בכך, הרי שהתובע נמנע ביודעין, מלהעמיד הרכב לבדיקה במוסך מורשה, כפי שמקובל ומצופה כי יעשה על-ידי אדם סביר.
לא זו אף זו, אלא שהתובע קיבל לידיו מסמך המעיד על תיקון והחלפה של רכיב במנוע הרכב וגם אז לא נדלקו "אורות אזהרה" והתובע בחר להתעלם מכך ולחתור לקיום העסקה.
אינני סבורה, כי כך נוהג רוכש סביר, ואולם, אין בידי להביע כי מחדלו זה של התובע, ואפילו עצימת עיניים מבחינתו, מאיינים זכותו להישמע.
"מי שהתקשר בחוזה עקב טעות שהיא תוצאת הטעיה שהטעהו הצד השני או אחר מטעמו, רשאי לבטל את החוזה; לעניין זה, "הטעיה" – לרבות אי –גילוין של עובדות אשר לפי דין, לפי נוהג או לפי הנסיבות היה על הצד השני לגלותן".
פרופ' שלו בספרה, מגדירה "הטעיה" כהצהרה טרום חוזית כוזבת. אמרה שכזו,המתארת אירוע בעבר או עובדה שבהווה, היא אפוא, הצהרה אשר בהיותה כוזבת, היא מבססת את עילת ההטעיה (ראה: ג. שלו דיני חוזים – החלק הכללי, לקראת קודיפיקציה של המשפט האזרחי 309, (2005)).
הנתבע פעל ביודעין ובמודע למנוע מהתובע מידע שהינו חיוני ורלוונטי, טרם התקשרות בהסכם לרכישת רכב.
עיון בזיכרון הדברים מעלה, כי אין בו זכר להחלפה של המנוע. עובדה מהותית, כשלעצמה, על-מנת לגבש עמדה של הרוכש ביחס לרכב. אמנם בחקירתו הנגדית של הנתבע הוא טען כי המסמך המעיד על החלפת מנוע, הוצג גם הוצג, במעמד החתימה על זכרון דברים ומטעם זה, לא בא זכרו במסמך גופו. בדומה, צויין כי הרכב הינו יד-שניה על-פי המודעה שהוצמדה לרכב והנה התברר, כי זו יד שלישית, כפי שאף הנתבע מאשר (פרוטוקול, עמוד 107, שורות 23-24).
אולם, החמור מכך הוא, שהנתבע, עובר לחתימה, על זכרון דברים אחז בידו טופס בדיקה מוסמך אודות הרכב והנתבע, הגם שהבין משמעות המסמך והשפעותיו על תהליך גיבוש הרצון לרכוש הרכב, נמנע ביודעין מלהעמיד המסמך לעיון התובע.
אכן הנתבע העיד כי במהלך השיחה בינו לבין התובע, היה המסמך בפניו (פרוטוקול, עמוד 110, שורות 18-12), אלא שמכך, אין לדייק ולומר כי היה גם היה בפני התובע, במיוחד כאשר זכרון דברים אינו מגלה קיומו של מסמך שכזה ואפילו לא ברמז. כל שכן, שעה שהנתבע טוען כי הרכב נרכש AS IS ועל כן, לא ברורה הימנעותו מלאזכר קיומו של המסמך בנוסח זכרון דברים, אלא אם כן, קיומו של המסמך וכל שכן, תוכנו, הוסתרו היטב מידיעת התובע.
כאן המקום להתייחס לעדותו של עת/2 מר יניב דרעי, אשר הנתבעים התיימרו להציגו כמומחה, אולי כמשקל נגד לעדותו של שגיא.
מתברר כי עד זה לא בדק את הרכב (פרוטוקול, עמוד 114, שורה 20). אמנם דרעי העיד כי ניתן לבצע החלפה בין מנוע בנזין למנוע דיזל. אולם באותו הבל פה, אישר כי שינוי כאמור, מחייב שינוי של מיקום התושבות של המנוע בשלדת הרכב וכי הואיל ולא בדק את הרכב באופן פיזי, הוא בוודאי אינו יכול להעיד כי השלמה זו אכן בוצעה, אם בכלל.
בהמשך אף הודה כי הלחמות שבוצעו בקורה קדמית של השלדה בוודאי משפיעות על ערך הרכב (פרוטוקול, עמוד 116, שורות 26-27).
לטעמי, יותר משהיה בעדותו של דרעי להועיל לנתבעים, היה בה משום חיזוק משמעותי לממצאיו של שגיא, במיוחד לעניין החלפת מנוע, התאמה נדרשת של יתר חלקי השילדה להחלפה זו, לצד הצורך למקם מחדש את התושבות.
אם לא די בכך, הרי שדרעי אישר, כי בעיניו, כאדם סביר, ואפילו במומחיותו כמנהל מוסך ובוחן רכב, צריך גם צריך היה, לציין בפני הקונה כי מנוע הרכב הוחלף מבנזין לסולר (פרוטוקול, עמוד 117, שורות 22-28).
עיינתי ושבתי ועיינתי בתצהירו של הנתבע ובפרוטוקול חקירתו ולא מצאתי בפיו כל הסבר לכך, שזכרון דברים "שותק" בסוגיות מרכזיות כל-כך ולהבנתי, הימנעות זו יורדת לשורש טענותיו של הנתבע שהרי זה בוודאי אינו יכול לרחוץ בנקיון כפיו במיוחד, אם אכן, לטענתו, הרכב נרכש במצבו, כפי שהוא.
אילו התובע היה גודר השגותיו רק לעובדה כי הוטעה מכך שהרכב הועמד למכירה כחלק מסוכנות של רכבי "רובר", קרוב לוודאי שטענה זו לא היתה זוכה לאוזן קשבת שהרי די בעיון בזכרון דברים, כדי לשלול כל ספק, בדבר זהותו הנכונה של המוכר.
מנגד, העובדה כי הנתבע בחר בגוף זכרון דברים לציין, כי "הקונה בדק את המכונית מכנית וטכנית, חיצוני ופנימי ואין לו טענה מסוג כל שהוא נגד המכונית", "זועקת לשמיים", במיוחד כאשר הנתבע אישר, כי עובר לעריכת זכרון דברים, היה בפניו טופס בדיקה של הרכב כפי שהובא לעיונו על-ידי יוסי וחרף זאת, הוא לא טרח לאזכרו בזכרון דברים ותחת זאת בחר להתנסח באופן כוללני, מעורפל, סתמי ועל גבול חוסר משמעות.
מה לי בדיקה מכנית וטכנית שביצע התובע, אם ביצע, שעה שהנתבע מודע גם מודע, לקיומם של פגמים וליקויים שנמצאו ברכב, על-ידי בודק מוסמך.
בין השורות, נראה, כי הנתבע מכיר בנפסדות טענותיו בנוגע לקיום חובת הגילוי ועל-כן בחר להשתית חלק מהגנתו גם על הטענה, כי אם טעה התובע, לכל היותר המדובר ב"טעות בכדאיות העסקה" שבוודאי, אינה מאפשרת לו לבטל ההסכם.
כדאיות עסקה היא תשואה, טובת הנאה, תועלת, ערך או שווי, שאדם מתעתד להפיק מעסקה. טעות בכדאיות העסקה היא טעות המתייחסת לערך העסקה, לשוויה המסחרי או הכלכלי היחסי (ע"א 455/82 מאיר נ' מזרחי, פ"ד לז(3) 579 (1983); 5349/97 זוסמן נ' טייב, פ"ד נד(2) 494 (2000)).
לבחינת טעות בכדאיות העסקה, הוצעו שלושה מבחנים. האחד, נלמד מעניין ספקטור, בו נקבע כי במידה והמדובר בטעות רק ביחס למחיר, הרי שאין מדובר בטעות בכדאיות העסקה. השני, נלמד מהמלומד פרופ' טדסקי, לפיו בעתיד, אין וודאות ולכן, אם מדובר בטעות עתידית, הרי שאין מדובר בטעות בכדאיות העסקה (ראה: ג. טדסקי "טעות בכדאיות העסקה" משפטים יב 329, 333 (תשמ"ב)). האחרון, נלמד מפי פרופ' ד. פרידמן, הקובע כי טעות בכדאיות העסקה יש לבחון לפי מידת הסיכון, דהיינו, האם הטעות התרחשה במסגרת הסיכון שהצד המוטעה לקח על עצמו (ראה: ד. פרידמן " הסיכון החוזי וטעות ההטעיה בכדאיות" עיוני משפט יד 459 (תשמ"ט)).
בענייננו, טעותו של התובע אינה נובעת רק מהמחיר, כי אם מהמצג שהרכב המוצע הינו תקין מבחינה מכאנית, למעט אותם ליקויים ספציפיים שהנתבע העריך תיקונם במאות ואפילו אלפי שקלים בודדים. כמו כן, אין המדובר בטעות עתידית, שכן העסקה נועדה להתממש בזמן הווה, ולבטח, אין המדובר בסיכון שהתובע היה מוכן לקחת על עצמו.
חובת "הגילוי" בדין הישראלי, מעוגנת באופן משמעותי בדין ובנוהג ולו, כאחת ההשתקפויות המובהקות של עקרון "תום הלב". אין ספק, כי זו, עומדת בניגוד קוטבי לגישת המשפט האנגלי, שבו חל העקרון שלפיו "יזהר הקונה".
ניתן להצביע על סעיף 16 לחוק המכר, כמטיל על "מוכר" חובת גילויה של "אי התאמה", כפי שנידונה ויושמה בע"א 838/75 ספקטור נ' צרפתי, פ"ד לב(1) 231 (1977) (להלן: "עניין ספקטור"). לצד החובה על-פי חוק הגנת הצרכן, התשמ"א- 1981, המחייבת "עוסק" לגלות ל"צרכן" פגמים מהותיים בנכס.
כידוע, הפרתה של חובת גילוי זו, מהווה עבירה פלילית לצד היותה עוולה אזרחית.
הגנת "אשם תורם" הינה הגנה העומדת למפר חוזה כנגד הנפגע כאשר, זה האחרון, תרם באשמו לנזקיו.
תוצאת תחולתה היא, חלוקת נטל הנשיאה בנזקיו של הנפגע, בין שני הצדדים לחוזה (ראה: פרופ' א. פורת הגנת אשם תורם בדיני חוזים (תשנ"ז)). אופי התנהגותו של הנפגע כבת-אשם, עשוי להילמד מעצם היותה של ההתנהגות, הפרת חובה כלפי המפר: חובה חוזית, נזיקית או אחרת: אך גם, ולמעשה בעיקר, מהיותה של ההתנהגות בגדר התרשלות עצמית של הנפגע, דהיינו, אי זהירות בשמירת ענייניו.
האשם התורם הנטען מתבטא באי עמידה בנטל, המסייג זכאותו של הנפגע לפיצויים מלאים, להבדיל מאי קיום חובה, אשר תוצאתו העיקרית, היא הטלת חובת פיצוי על מפר החובה, כלפי הנפגע מהפרתה.
התנהגותו של התובע כאן, בוודאי עולה לכדי "עצימת עיניים".
התובע הודה, כי ראה והבחין בכתמי שמן, במערכת האזעקה שלא פעלה כיאות וכן, בכך שהרכב אינו "סוחב". רוכש סביר וזהיר, בוודאי, היה נמנע מלהתקשר בהסכם על אתר ותחת זאת, היה מעמיק בדיקותיו, בנוגע למצבו של הרכב.
ניתן בהחלט לומר, כי התובע נהג כ"סומא" ויתכן שראייתו השתבשה לנוכח ההנחה הגדולה שניתנה לו במחיר הרכב. אולם, תהא אשר תהא, הסיבה להסכמתו להתקשר בהסכם המכר, אין בכך כדי לגרוע מעוצמת מחדלו של הנתבע שכאמור, בא לידי ביטוי, בהימנעות מודעת ומכוונת לחשוף בפני התובע, מלוא התמונה בגין הרכב ומצבו המכאני.
אכן, צודק ב"כ הנתבע בסיכומיו, כי משקבעו בעלי דין את רשימת הפלוגתות העומדות לדיון, גודרת רשימה זו את הסוגיות שבהן ידון בית המשפט, ואין להתיר הרחבה של הדיון לשאלות משולבות של עובדה ומשפט שלא נכללו באותה רשימה. זאת, כל עוד בעל הדין – שכנגד, לא הביע, במפורש או מכללא, את הסכמתו לנהל את המשפט בחריגה ממה שהוגדר ברשימה (ע"א 1270/02 עיריית רמת-גן נ' מנחמי בוני מגדלי דוד בע"מ, פ"ד נח(2) 7 (2003)). כאשר חורג בעל הדין ממסגרת הפלוגתות, ללא מחאה, מצד בעל הדין – שכנגד, חל הכלל בדבר "שינוי חזית", שלפיו רואים כאילו הוסיפו לדיון, פלוגתות או הורחבו פלוגתות.
יחד עם זאת, אין לראות בכתבי הטענות המקוריים כמעין "סד" הכובל את בית המשפט ומונע פנייה לטיעונים ומסמכים שהובאו במסגרת ההליך (ע"א 311/83 פינקלשטיין נ' פלבסקי, פ"ד לט(1) 496, 503 (1985); מ. קשת הזכויות הדיוניות וסדר הדין במשפט האזרחי, הלכה ומעשה, כרך א 526 מהדורה 15 (2007)).
בכתב התביעה, ציין התובע, כי "הרכב מכיל ליקויים רבים ומהותיים". לכתב התביעה צירף התובע ממצאי בדיקת הרכב מיום 15.7.03 (להלן: "המסמך"), כפי שנעשו על-ידי שגיא. בחקירתו אישר שגיא "כי לא הייתי אמור לכתוב בתצהיר. הייתי אמור מה לא בסדר כרגע באוטו" (פרוטוקול, עמוד 9, שורה 27). התובע סמך ידיו על ממצאי הבדיקה, אך אין בעובדה כי חלק מהליקויים לא צויינו בטופס הבדיקה שערך שגיא, כדי לשלול זכותו של התובע להישמע בנוגע לקיומם, במיוחד כאשר ממצאים אלו חזרו ונשנו, הן בעדויות התובע והן בעדויות אשתו ואחיו. כך למשל, עניין דליפת השמן שכל העדים מטעם התובע, העידו, כי הבחינו בקיומם.
בע"א 1184/04 קרויזר נ' שוורץ [פורסם במאגר אלקטרוני, 15.4.07] נקבע, כי טענות בדבר "הרחבת חזית" אינן יכולות לעמוד, מקום בו הנושא היה מעיקרי המחלוקת בין בעלי הדין והם התייחסו אליו, הן בעדויותיהם והן בסיכומיהם.
"במידה שבעלי הדין הביאו ראיות להוכחת דבר או לסתירתו, הרי בעצם מעשה זה הראו, כי הדבר שביקשו להוכיח או לסתור שנוי במחלוקת ביניהם וטעון פתרונו במשפט, אף אם לא נטען בפירוש, שאם לא כן, מה להם ראיות אלה שהביאו? נתבע שניהל את המשפט כך, לא תשמע לאחר מכן מפיו הטענה, שבית המשפט דן בעילה שלא נטענה בכתב התביעה. משנטל חלק בדיון בטענה כזאת, על ידי שחקר את עדי התובע והביא אף עדי הזמה, נחשב כמסכים לכך, שבית המשפט יסטה מכתב התביעה וידון בענין כמו שהוא עולה מהבאת הראיות."
(י. זוסמן סדרי הדין האזרחי 153 (תשנ"ה)).
"את אומרת כשבעלך חזר מאותה נסיעת מבחן אמר שיש כתמי שמן והרכב לא נוסע כל-כך טוב, ואת הלכת וראית בעצמך. למה לא אמרת ניקח לבדיקה במקום אחר, תהיה זהיר."
לסיכום פרק זה, לא מצאתי, כי יש ממש בטענות הנתבעים אודות "הרחבת חזית" ובהחלט, ניתן לומר, כי הטענות הועלו בכתבי הטענות ולחילופין, כי הועלו, ללא הסתייגות.
בסיכומיו, מעלה הנתבע טענות קשות בדבר מהימנותו וקבילותו של התצהיר שהוגש על-ידי עת/1, שגיא, כחלק מתצהירי עדות ראשית של התובע. אכן בחקירתו הנגדית של שגיא, התברר כי תצהיר עדותו נחתם על ידו במשרדו, שלא בנוכחות עו"ד ולאחר מכן, המסמך החתום, נשלח באמצעות הפקסמיליה לב"כ התובע, לשם אימות חתימתו של המצהיר.
"לא בכדי דורש המחוקק אימות חתימות המצהירים על תצהיר, שהרי, אם לא חתם המצהיר, אין ערך לתצהיר, ואין מקום לכל הליך משפטי או אחר המבוסס עליו. תצהיר אינו אלא ניסוח בכתב של גירסתו של אדם לגבי עובדות, העשויות להיות שנויות במחלוקת, למען שכל אדם אחר, כולל כל תאגיד ורשות מינהלית וכל ערכאה שיפוטית, יוכל לפעול על-פיו, מבלי לשמוע את הדברים במפורש יוצאים מפי המצהיר. האחריות לתוכן הדברים היא על המצהיר, האחריות לזהותו של המצהיר, דהיינו, לכך שאמנם האדם המתואר כמצהיר הוא שחתם על הדברים, היא על מי שמאשר את זהות החותם. אולם, אין המדובר בזיהוי בלבד אלא גם במתן אזהרה למצהיר, שאם לא יאמר את האמת צפוי הוא לעונש. לא קיבל המצהיר אזהרה כזו ולא אמר אמת, ודבריו גרמו לתקלה, יכול הוא לאחר מכן לטעון, כי אינו בר-עונשין, מפני שלא הוזהר כחוק."
משמע, הדרישות הפורמאליות הקבועות בסעיף 15 לפקודת הראיות אינן דרישות הצהרתיות בלבד, כי אם דרישות מהותיות, היורדות לשורש תוקפו ותקפותו של התצהיר. בהתאם לכך, התגבשה בפסיקה הלכה לפיה, תצהיר אשר נחתם ואומת באמצעות הפקסימיליה, אינו בא בגדר "תצהיר".
נוכח פסיקה ברורה ועקבית זו, אין ספק, כי גם בענייננו יש לקבוע, כי תצהירו של עת/1 – שגיא, אשר אומת על-ידי ב"כ התובע באמצעות מכשיר הפקסימיליה – הינו תצהיר פגום, ואין להתחשב בו.
יחד עם זאת, פסילת התצהיר – אין בה כשלעצמה, כדי לעקר מתוכן העדות שמסר שגיא בביהמ"ש. במקרה דנן, המצהיר התייצב לחקירה והשיב לנשאל, לאחר שהוזהר כדין.
אינני רואה כל סיבה וכל שכן הצדקה להתעלם מעדותו המפורטת של שגיא, כפי שנשמעה בפניי.
תצהירו של עד שהוגש לבית המשפט יבוא במקום חקירה ראשית, אולם רשאי בית המשפט, בנסיבות מיוחדות, להחליט שהעד יעיד בחקירה ראשית גם בעל-פה בנושאים שיקבע בית המשפט.
הנתבע בסיכומיו, מנסה להיבנות מסעיפים 13 ו-14 לחוק המכר, המחייבים קונה לבדוק את הממכר, בטרם ביצוע הרכישה ולדווח, בהקדם האפשרי, על אי התאמה, במידה וישנה. בהתאם לכלל "יזהר הקונה", קובע סעיף 13(א) לחוק המכר הוראה, לפיה, על הקונה - החובה לבדוק את הממכר, מיד לאחר קבלתו.
בדומה לחוקי החוזים, המהווים חלק מהדין האזרחי הנוהג, אף ביסודו של חוק המכר מונחת השאיפה להגשים את הציפיות הסבירות של הצדדים (ראה: א. זמיר פירוש לחוקי החוזים – חוק המכר, תשכ"ח – 1968 (1987)). אחד הקווים המנחים הבולטים, בחוק המכר, הוא עיקרון תום הלב. נוסף על ביטויו המפורש בסעיף 6 לחוק, עומד עיקרון זה ביסודם של כללים רבים בחוק, שניתן לראותם כיישום שלו, כדוגמת סעיפים 11 ו-16 לחוק.
הרישא של סעיף 11(3) באה להוסיף לעיקרון ההתאמה, בקובעה כלל דיספוזיטיבי, לפיו הצדדים מסכימים שעל הממכר להתאים לשימוש הרגיל שלו נועדים נכסים מסוגו. דהיינו, לא ניתן להסתפק בהסכמת הצדדים, אלא על הממכר להתאים ליעודו. בענייננו, נמצא כי הרכב גם אם הוא כשיר לנסיעה, עובדה המוכחשת כשלעצמה, ספק רב אם ניתן להרשות השימוש בו, ולו בשים לב לשינויים שחלו במנוע הרכב לצד, מצבו הכללי של הרכב, שנמצא כאמור, בכי רע.
ודוק, לא בכל יום ניגש רוכש של רכב ואפילו מיד-שניה, למשרד הרישוי ומפקיד את מסמכי הרכב. מה גם, שבמקרה דנן, יש בהחלט "רגליים" לתחושת התובע, כי מוטב לו להימנע משימוש ברכב לנוכח מצבו והיותו בגדר "הכלאה" של רכיבים הלקוחים מרכבים שונים.
לאור כל האמור, באתי לכלל דעה, כי מצגיו של הנתבע לא היו האמת כולה, וכי אם זו היתה בידיעת התובע עובר לביצוע ההתקשרות, היה התובע נמנע מלרכוש הרכב.
הטעיה זו כשלעצמה, מצדיקה הטלת חיובים כספיים על הנתבע, גם אם אלו, אינם עולים כדי השבה מוחלטת ומלאה של הכספים, ששילם התובע לנתבע.
בנסיבות העניין, ואף בשים לב לעוצמת אשמו התורם של התובע, ראיתי לנכון לחייב הנתבע לשלם לתובע פיצויים בסכום של 75,000 ₪ המהווים ביטוי לפגיעה המשמעותית שנגרמה לתובע, אשר הסתמך על מצגיו של הנתבע, ואלה נמצאו רחוקים מרחק ניכר מתיאור אמיתי ונכון של מצב הרכב.
לא ראיתי לנכון להורות על השבה הדדית מלאה, לא רק מהטעם כי השבתו של הרכב בעין – אינה אפשרית מפאת גניבתו אלא ובעיקר, כי אין לדייק ולומר שהתנהגותו של התובע היתה חפה מכל רבב ודופי.
באשר למידת אחריותה של הנתבעת 2 – להבנתי, אין בעובדה, כי הרכב הועמד למכירה בשטחי הנתבעת 2 כדי להטיל לפתחה אחריות נפרדת ונבדלת מאחריותו של הנתבע 1, במיוחד, לנוכח הודאתו של התובע, כי ידע שעליו לדבר עם הנתבע 1, בנוגע לרכב המוצע למכירה, והוא אכן נפגש עמו, כאשר פרטי ההתקשרות, מצאו ביטויים בזכרון דברים וזה אינו מאזכר ולו ברמז מעורבותה של הנתבעת 2 במכירה, אם בכלל.
אשר על כן, ולנוכח כל האמור לעיל, תביעת התובע מתקבלת בחלקה, במובן זה שהנני לחייב את הנתבע 1 (ואותו בלבד) לשלם לתובע פיצויים בסכום של- 75,000 ₪.
בנוסף, פוסקת לתובע הוצאות משפט בסכום של- 3,500 ₪ וכן, שכ"ט עו"ד בסך של 10,000 ₪ בתוספת מע"מ.
לא ראיתי מקום לפסוק הוצאות לזכות הנתבעת 2, חרף דחיית התובענה כנגדה ולו בשים לב לעובדה כי זו, לא מנעה מנתבע מספר 2 להציג הרכב למכירה, כשהוא מוחזק בחצריה של הנתבעת 2 ותוך התיימרות, ליצור רושם כי הנתבעת 2 היא זו שנתנה חסותה למכירת רכבים מיד-שניה.