השכן שלי, אדם רגוע בדרך כלל, אחז בכנף בגדי ולא נתן לי לזוז. "אתה מוכרח לשמוע סיפור", אמר. ומשום שאני אוהב סיפורים הזמנתי אותו פנימה, הכנתי קפה, והתיישבתי לשמוע.
השכן היה נרגש. "לא תאמין מה קרה לבת שלי". "מה קרה?", שאלתי בחשש. "לא, אל תדאג, זה דווקא משהו טוב". ומשום שדברים טובים הם די יוצאי דופן אצלנו, נדרכתי להקשיב. "היא התגייסה לפני חודשיים, והיום היא כבר אחרי הטירונות, בעיצומו של קורס מקצועי", החל לספר. "בטקס סיום הטירונות אמר המפקד, שהיום זה לא מובן מאליו להתגייס לצבא, לכן הוא רואה בכל מי שעומדת במסדר צעירה עם ערכים שמוכנה לתת מעצמה למען הכלל". "טוב, אז מה כאן מיוחד?" שאלתי.
"אתה מכיר את הבת שלי", חייך השכן, "מה לה ולערכים? היא לא מוכנה לתת כלום לאף אחד, ובטח לא למדינה. אבל משהו קרה לה בטירונות. אפשר היה לשוחח אתה בשקט, בפעם הראשונה זה שנים. היא התייחסה לכל דבר ברצינות; הכינה מערכי שיעור, קראה באינטרנט על פרשת הל"ה, ואפילו הקשיבה למה שנאמר בטקס יום הזיכרון. היא גם הלכה לחנות לקנות בריסטול כדי להכין 'הצגה אפקיטיבית' של נושא, מה שלא היתה חולמת לעשות בתיכון. ושתבין, מדובר ב'מפקדים' שגדולים ממנה בשנה מקסימום, מול המורים המבוגרים בתיכון, עם כל הניסיון הפדגוגי".
"ומה עם האימונים הגופניים", שאלתי, "הרי היא לא הספורטאית הכי גדולה שיש". גם כאן הוא הפתיע. "פתאום התברר, שהיא כן מסוגלת לעשות ספורט. בכל בוקר הם עשו אימוני כושר, וכך גם היא. היא סחבה שולחנות והרימה כיסאות. ההתפנקות נעלמה, ואתה גם כאבי הראש והסחרחורות.
"פעם לקחתי אותה לבסיס, עם חברה שלה. היית צריך לשמוע איך השתיים מתאמנות בדרך על שיטות הסוואה וירי, כדי שיצליחו לעמוד בבחינה הקרובה. עשיתי את עצמי לא שומע, אבל אני מבטיח לך שמעולם היא לא התכוננה כך לשום בחינת בגרות".
אמנם נכון שזאת לא המטרה שלשמה הוקם צה"ל. הוא לא בא לעולם כדי להפוך ילדות בגיל ההתבגרות לנערות בוגרות. אבל מתוך שלא לשמה בא לשמה. נכון גם, שלא הכל אידיאלי בצבא. עובדה, שהשבוע פירסם נציב תלונות החיילים את הדו"ח השנתי שלו, ובו אלפי מקרים של התנהגות מבזה ומשפילה של מפקדים כלפי פקודיהם. אך זו לא הנורמה, אלה המקרים היוצאי דופן, וטוב שהם מתפרסמים ומטופלים.
צה"ל נשאר גם היום כור ההיתוך של החברה הישראלית. רק שם יכולה "צפונית" להכיר חיילות ממוצא אתיופי ולהתיידד אתן. רק שם יכול קיבוצניק לבצע אימון כיתה עם עולה חדש מרוסיה - ושניהם יודעים, שמי שלא יישר קו עלול לפגוע בגב חברו.
לכן צריך לפסול את הגישה האומרת שיש לוותר על שירות החובה ולעבור לשירות צבאי מקצועי. אם זה יקרה, השירות הצבאי יהיה נחלת השכבות הנמוכות בלבד, והאליטות לא יתגייסו כלל, כמו המצב בארצות הברית. כי רק מי שזקוק למוביליות חברתית, מעמדית וכלכלית מתגייס לצבא, כי שם הוא מקבל סולם התקדמות שקשה לו להשיג ב"אזרחות".
אם הצבא ייהפך לצבא מקצועי, יהיה קל יותר למנהיגים ללחוץ על ההדק ולצאת למלחמה כי הבנים שלהם והחבר'ה שמסביבם לא יהיו חלק מהצבא. יוסי שריד, שגם הוא מתנגד לביטול שירות החובה, סיפר לי פעם, איך בישיבות ממשלה, כאשר דווח על מבצע צבאי, הוא היה רואה את השרים יוצאים בלאט בזה אחר זה לחדר הסמוך, כדי לצלצל ולבדוק היכן נמצא הבן שמשרת בקרבי. מה לעשות - אדם קרוב אצל עצמו.
החברה הישראלית היא חברה שסועה וקרועה מכל עבר. אם יקחו ממנה את המכנה המשותף היחיד שעוד נשאר, השירות בצה"ל, היא תתפורר. בלי הפיגום הזה ייעלמו גם מעט האחדות והערבות ההדדית שעוד נותרו.