את שוב מתעוררת בלילה, מכבה את עצמך.
המנורה שדלקה לידך, כבר כבתה מזמן.
את שוב נמצאת בזמן ההוא, האפור, שחלם לצידך.
שוב מדלגת מפה לשם.
לפעמים את חושבת, חולמת, הנה הוא בא.
הצעדים הקטנים, הטופפים, שוב מצלצלים באוזניים.
ומגלה, שהגוף החם שבין ידייך שייך לך.
את פותחת חלון, ואור השמיים ניתז אל תוך ביתך.
את גומעת מרחקים בעיניים.
החיוור כל כך, מאימי המקום ההוא.
את זוכרת איך פקעת, פצועה, שדופה, מתוך האפילה.
על הכיסא מונחת שמלה אדומה.
מכניסה רגליים, ונלבשת על הבטן הרכה.
אחר כך נכנסות הידיים, והריץ רץ שכמעט אינו נראה, נסגר.
המראה מחמיאה לך, קורצת לך קריצה של חיבה.
מסדרת את התסרוקת החומה, עגילים גדולים מתנודדים, ואת בחוץ.
את יכולה לטפוח לבד על השכם, ולומר, אני פה, אל פחד, אני פה.
דיבורים קטועים, קטעי משפטים, שיחות רחוקות.
את נזכרת, קטעי משפט, שילוב אצבעות.
דממה, שזרה לאוטובוס הזה.
בבושה העזה שכיסתה את גופך הערום, בין המוני המספרים שלצידך.
התחבקתן, והבכי החם התערבב במים הקפואים.
אבל עכשיו את פה, ואת באוטובוס הזה, נוסעת בירושלים.
ורח' המלך גורג נפרש אל מולך, גאה ומלא חיים.
ואת, צועדת בו.
אין מחשבות בראשך עכשיו, רק צעדים.
וקולו של הענבל, מתערבב במבט האילם ששלח אלייך ילדך כאשר הלכת.
מחשבות בניחוח פולין הציפוך.
ועל איך שמסרת אותו לידיה של נזירה לבנה כשנהב, ברה כחמה, כלבנה.
קחי, אמרת לה, ומסרת את ילדך, שכמעט כבר כלה בגטו הצר.
והיא לא אמרה דבר.
ואני? רצתי משם הרחק הרחק, ובכיתי בשדה אפור ופתוח.
ובכל פעם, פנים משתאות אחרות נתקעו בך.
וכולן עסוקות, ותוהות, מי את?
שלמה, ילד שלי, איפה אתה?
שהתגלגלה בהד גדול במסדרונות הארוכים.
הוא פשוט לא היה שם.
מאחורי גבך, נשמעו פסיעות דקות.
והם היו הצעדים שלו.
שמחתי על כך שהוא פה עכשיו, פה בשבילי.
אהובי מן הזמן האפור שב.
למרות שבחלום, הגוף היה קטן, שקט, נושם לאט, ולבן כ"כ.
והגוף הזה, חזק, וכהה, ומביט באהבה אליי.
אלה שרק האדמה יכולה לסוכך עליהם."
זיק החיפוש, הטירוף, הוא נכבה לרגע.
שיש יד חמה שאוחזת אותך, ומחזיקה אותך חזק שלא תיפלי.
איבר משלך, הוא נשאר בזמן האפור.
ואפשר כבר להניח לו, כדי שינוח על משכבו בשלום.
ניעור החוט השקוף ההוא.
"זה כואב אני יודע, בואי, החזיקי בידי" אמר אז.
ויורדים במדרגות, עד לרח' המלך ג'ורג.
סיפור מזעזע. שיאים של כאב.
התיאור של הרגשות של רחל, הצורך שלה לראות שוב את בנה שלא נרגע, החיפוש העקר במנזר כשכל הנזירות מביטות בה בתימהון, השזירה של הזכרונות והחלומות, האהוב שאותו היא לא חיפשה, לפחות לא בפועל, שמופיע במקום הבן ותומך בה, ההתרפקות שלה על התמיכה שלו, והסוף הקשה - הידיעה שהילד מת והיא לא תשוב עוד לראותו. הקשר שלה אליו שחי וקורא לה אליו מקצה היבשת הארורה מתוך האדמה, הקשר שחי עודנו למרות שהבן שלה מת. אלו הדברים שזיעזעו אותי.