ארבעה מאמרים בגיליון "העין השביעית" מספטמבר 2005 עסקו בסיקור ההתנתקות. המאמרים מבוססים על התרשמויות העיתונאים הכותבים עבור "העין השביעית" ולא על מחקר, אך ברובם תואמים ממצאים ממחקר "קשב" החדש, ומלאים תובנות מעניינות.
הציבור הפלסטיני, למרבה הצער, נעדר גם מגיליון ביקורתי זה. נפקדים אפילו הקולגות, העיתונאים הפלסטינים, שלא הורשו לסקר את אירועי ההתנתקות במקום התרחשותם ("קשב" פנה ללשכת העיתונות הממשלתית בקריאה לאפשר לעיתונאים הפלסטיניים לסקר את ההתנתקות מהשטח. גם פדרציית העיתונאים הבין-לאומית פנתה לישראל בנושא זה, אך ללא הצלחה). אלה אף אינם מוזכרים בכתבתה של נורית קנטי, העוסקת בהרחבה ביחסי העיתונאים עם דוברת צה"ל בהתנתקות.במאמר המערכת, גורס עורך "העין השביעית", עוזי בנזימן, כי: "ההשגות, מימין ומשמאל, על תפקוד התקשורת בסיקור הפינוי אינן משכנעות והן נגועות בהטיות אידיאולוגיות. הציבור קיבל תמונת מצב מלאה על אירועי ההתנתקות וגם במקרה זה היתה התקשורת בבואה מהימנה של החברה שלה היא מציעה את שירותיה". הצהרה זו אינה עומדת במבחן הביקורת של "קשב", ונושאת בחובה גם לקח חשוב נוסף: ביקורת עצמית, בוודאי של העיתונות, היא דבר חשוב מאין כמוהו. אולם, גם היא אינה נקייה מהטיות – בייחוד כאשר המבקרים הם עיתונאים פעילים, הכותבים למחייתם עבור כלי התקשורת שאותם הם אמורים לבקר. אין דין "הכאה על חטא" חפוזה, תוך-כדי הכתיבה השוטפת, מושא הביקורת, כדין ביקורת נטולת-פניות, רציפה וסדורה. ביקורת מקצועית וראויה צריכה לבוא גם – ואולי בעיקר – מגופים חיצוניים.