בפני תביעה כספית ע"ס 24,724.28 ₪, בגין נזקים שנגרמו לרכב התובעת מ.ר 6621079, עקב תאונת דרכים שאירעה ביום 14/4/2014, בינו לבין רכב הנתבעת מ.ר 4518715, באזור צומת יגור.
התובעת טוענת כי עת נסע רכבה בנתיב הימני כדין, סטה לעברו רכב הנתבעת שנסע בנתיב השמאלי במקביל אליו, לציין שרכב הנתבעת הינו משאית. עד התביעה, מר דוד פורת, הנהג ברכב, העיד בפניי כי ראה את רכב הנתבעת סוטה לכיוונו, צפר לו, וכשראה שאין מנוס האיץ את המהירות שלו אך לא הצליח לעבור לגמרי. הרכב נפגע תחילה בכנף שמאלית אחורית, אשר בעקבות ההתנגשות והמהירות נהדף לעבר החזית של המשאית באופן אופקית וקיבל את הפגיעה השנייה באמצע הרכב ובדלת הקדמית.
הנתבעת טוענת בכתב ההגנה ומפי העד, מר סמי נג'יב, הנהג ברכב הנתבעת כי נסע בנתיב הימני כדין מאחורי רכב התובעת. במהלך הנסיעה נכנס רכב התובעת לשול הימני, ואז המשיך רכב הנתבעת בנסיעה, אך רכב התובעת שוב יצא לכביש, ניסה נהג רכב הנתבעת לברוח לנתיב השמאלי אך ללא הצלחה וכך נפגע רכב הנתבעת.
המחלוקת בין הצדדים הינה מי מבין הצדדים סטה לנתיב נסיעתו של הצד האחר?
לאחר ששמעתי את העדים, ולאחר עיון בכתבי הטענות ובחומר הראיות שהובא בפניי, דין התביעה להתקבל.
נתתי אמון בגרסתו של עד התביעה, שנמצאה קוהרנטית, סדורה ומהימנה. לעומת גרסתו של עד ההגנה הנהג ברכב הנתבעים אשר גרסתו אינה מתקבלת על הדעת.
הסבירות שאדם ייכנס לשול ולא יעצור בו הינה זעירה ואף אפסית לעומת הסבירות שרכב שנוסע סוטה לעבר הרכב שנוסע בנתיב הסמוך. ידוע כי למשאיות יש שטח מת מצד ימין, כך שלפי גרסת עד התביעה, נסעו שני הרכבים במקביל, ועת התחיל רכב הנתבעת לסטות לנתיב הימני, היה רכב התובעת בשטח המת של הרכב ולכן נהג הנתבעת לא הבחין בו.