חבר אמר שיש לי עולם משלי. לעיתים נדמה לו שאני חיה בעולם שבו כלום הוא לא מה שהוא נראה, הכל הפוך, כל מה שהוא "לא" אצלי הוא "כן", ומה שהוא "כן" הוא בעצם "לא", וכל ניסיון להעביר אלי מלל אחר מתפוגג ומתאייד עוד לפני שהגיע ליעדו, כמו בועת סבון המתנפצת שניות אחרי שהגיחה לעולם. נראה, הוא אומר, שאני אוחזת בעולם שבו יש רק סיפור אחד - הסיפור שאני מספרת לעצמי והוא האורים והתומים - מקור מסומך שאין לערער אחריו.
את כל הדברים האלה הוא מטיח בי בכעס בבית הקפה השכונתי בגלל מספר עובדות. שנים אני לא אוחזת בזוגיות ארוכת טווח, מעולם לא גרתי עם מישהו וחלקתי חיים משותפים. הקשרים שהיו לי החלו תמיד כפרשיית אהבים בראשיתם מהולים בתשוקה, פרץ רגשות ורק אחרי קיבלו מיתון ועוצבו לכדי קשר. תמיד העדפתי ישיבה על בר במקום בית קפה מפונפן, כן, גם בפגישה ראשונה, מעולם לא עניין אותי לקיים מספר פגישות של הכרות המלווות במחשבות: "תני לו צ'אנס", "אין בחורים כאלה היום". במקרה שלי אני יודעת מהר מאוד, שלא לומר בשניות הראשונות, למי יש סיכוי איתי ולמי לא, ואצלי זה כמו הקסטות בהודו - אם נכנסים למשבצת מסוימת האפשרות לנוע אחת מהשנייה היא אפסית. אם בכלל. רוב הגברים מעניינים אותי כאנשים ומעטים, אולי מעטים מדי - כבני זוג. אני לא עושה דבר בשביל לבנות מערכת יחסים רומנטית, בטח לא הנחות ולא עיגולי פינות. לא יפה ולא שותקת. אני שמה קצוץ על העולם ולא מפחדת לשנייה אחת מהלבד, ומרוב שאני לא מפחדת ממנו - אני בבעיה גדולה. לדעתו של הידיד שלי.
אם להודות באמת, הוא צודק. רק שרוב הזמן אני חושבת שהדברים האלה שהוא תאר - הם נפלאים. בעולם שלי אני מסתובבת מלאת אמונה, אופטימיות ותקווה, שם הכול בר השגה. אני נוגעת בפנטזיה, מלאה בכמיהה לחיים, המחשבות שלי מתאימות לנערת גימנסיה שוצפת ומלאת וויטליות, שמשלבת געגועים מעורפלים וחלומות אופטימיים להרמוניה, יופי ואהבה. לרוב, החיים בפנטזיה מטיבים עימי. הם לא מפריעים לי להיות חלק אינטגרלי מגלגל החיים: מעבודה, עשייה, מחשבות על קריירה עתידית, ובעיני: גם לא בכל הקשור ליחסים אישיים. זה לא שאני מפנטזת על נסיך ונסיכה שרכבו על סוס לבן לעבר השקיעה, הייתי מאוד רוצה לפנטז על זה, אבל בכל זאת - יש לי רגל אחת על הקרקע.
הגבר שאני חולמת עליו קיים לגמרי במציאות. ילד טוב, מנומס, נעים הליכות שיודע דבר או שניים על אישה. נכון, אני לא אוהבת גברים פרימיטיביים ושמרניים, אני סולדת מגברים ממוסגרים, בעלי גבולות קשים שלא נותנים אוויר לנשימה. אני מחבבת אנשים סקרנים, פתוחים, שלא מפחדים מהעולם, וממה שהוא מציע להם. אני מתעבת גברים שיפוטיים, קטנוניים, כאלה שמנצלים את ה"כוח" שלהם על נשים טובות מאוד. אני מעריכה את אלה שיש להם צדדים נועזים ומגניבים אבל שנעשים בטוב טעם, לא פרוצים, גסים ומכוערים. אני מחבבת גברים שילדים מוציאים מהם רוך וגברים שיודעים לכבד ולהוקיר את האישה שלצידם.
פנטזיה, לא פנטזיה - אני לא מוכנה ולא רוצה לבנות מערכת יחסים המושתת על מילים כמו: "אין ברירה", "הגיע הזמן" ובטח לא על זמני הביוץ שלי. ומה לעשות? רוב היחסים במציאות מושתתים על הערכים האלו. יש שיאמרו "הנה, בדיוק מהמקום הזה הפערים מתחילים", ומצביעים על הפערים בין המציאות והפנטזיה הילדותית שלי: "את רואה? פה הבעיה". כל העולם ואחותו אומר בדרך זו או אחרת: "את כבר לא צעירה, את צריכה להתחתן". לפעמים הם מצליחים לחלחל, אפילו קצת לשתק, להפחיד ואז פתאום באבחה אחת מהירה, כשאני חושבת מחשבה בהירה אני לא מפחדת לרגע, ואף יתרה מזאת - משוכנעת בכל ליבי שהאהבה לעולם לא תפסח עלי. וזה ברגעים שאני נזכרת כמה אני יודעת לאהוב אהבת נפש, וכמה זה לא מובן מאליו. את מי שאני אוהב, אני קרוב לוודאי אוהב לנצח ובכל ליבי, וכל השאר מוזמנים לנסות אותי בגלגול אחר.