על פוליטיקה עירונית, שקיפות, שיתוף ציבור וקובץ אקסל » « בידול במערכת החינוך? אין חדש תחת השמש!
בשנת 1824 בוטל האיסור על התאגדויות עובדים בבריטניה. במדינה שבה מאוגדים, באיגודים אגודות ומועדונים, כל מי שיש להם רכוש, נראה מאוד מסוכן לאפשר לעובדים להתאגד. בסך הכל, במשך מאות בשנים, ההתאגדות הייתה זכותם הטבעית של בעלי יכולת, באמצעותה הם פעלו לשיפור מצבם ושמירה על זכויותיהם. 52 שנים עברו מביטול האיסור ועד שהחוק תוקן באופן שלא איפשר לדרוש מאיגודים לשאת בעלות נזקי השביתות. במהלך תקופה זו הזכות לבחור, זכות יסוד בדמוקרטיה, הלכה והתרחבה וכללה לא רק בעלי יכולת בני המעמד הבינוני העליון ומעלה, במחוזות בחירה שלא יצגו את רוב האוכלוסייה, אלא יותר ויותר בוחרים גברים – תהליך הרחבת זכות הבחירה הושלם רק בשנת 1918, עם מתן זכות הבחירה לנשים. גם התפתחות מדינת הרווחה ידעה עוד שנים ארוכות של מאבקים על זכויות יסוד כמו בריאות וחינוך לכל, או בניית מערך קצבאות וביטוחים, שאיפשר לחסרי הרכוש ביטחון סוציאלי מסוים. באותן 52 שנים חושלה, בדמם של פועלים, ההכרה בזכותם לייצוג מול מעבידיהם.
בשנת 1832 תבעה תנועת הצ'ארטריסטים בשם הפועלים הבריטים – שנהנו באותה עת מהזכות לעבוד 16 עד 18 שעות ביום, מגיל חמש, ללא כל ביטוחים כנגד תאונות עבודה ומחלות עבודה או אפילו אבטלה – שינוי. את השינוי לא ביקשו הצ'ארטריסטים להשיג חס וחלילה, באמצעות לקיחה בכוח של הרכוש המקודש וחלוקתו בצורה שוויונית, או לפחות מצמצת פערים. הצ'ארטריסטים ביקשו זכות בחירה כללית, ייצוג הולם באמצעות חלוקת המדינה למחוזות בחירה שייצגו את האוכלוסייה באופן שווה ומתן שכר לחברי פרלמנט, באופן שיאפשר לא רק לבעלי הון להתמסר לעבודה הפרלמנטארית. שמם של הצ'ארטריסטים נבע מכך שהם הגישו לפרלמנט צ'רטרים שכללו את דרישותיהם ומאות אלפי חתימות. הפרלמנט שכלל חברים בני מעמד בעלי הרכוש שייצגו כמובן את האינטרס של מעמדם, דחה את דרישות התנועה. מנהיגי התנועה נעצרו, פועלים שהשתתפו בעצרותיה נרצחו, הוכו, נעצרו ופוטרו ממקומות עבודתם, וכל זאת בשל דרישתם כעובדים חסרי רכוש לזכות בחירה. למעלה מ-40 שנה עברו מתחילת הדרישה לרפורמה ועד ליום בו יכלו פועלים לבחור לראשונה. במהלך אותה תקופה עבר מוקד הכוח של מעמד העובדים באנגליה, מדרישה לרפורמה מבעלי ההון להתאגדות מקצועית.
בשנות ה-60 וה-70 של אותה מאה השיגו האיגודים שיפורים בשכר, שעות העבודה היומית התקצרו ל-10 עד 12 שעות ועבודת ילדים מתחת גיל 10 נאסרה. האיגודים סבלו מהתערבות מתמדת של השלטון לרעתם, פעילי איגודים נעצרו, איגודים פוזרו, עובדים שניסו להתאגד פוטרו ושמותיהם הופיעו ברשימות שחורות. בכל זאת, ובמחיר אנושי נורא, לא ניתן היה לעצור את התארגנות העובדים. משום מה, למרות כל מה שמנסים למכור לנו משחר ההיסטוריה ועד היום, עובדים לא מאורגנים חשופים לניצול מצד מעבידיהם, ולמרות טוב ליבם הפילאנטרופי חסר הגבולות של בעלי הון קפיטליסטיים, ללא ארגוני עובדים וללא כוח פוליטי סוציאל-דמוקרטי וסוציאליסטי לא ניתן להשיג חיי רווחה, שכר הוגן ותנאים הוגנים לשכירים.
בעיה מהותית שהעיקה על התארגנויות העובדים הייתה שבאותן השנים ניתן היה לתבוע את העובדים על הפסדים שנגרמו לבעלי הרכוש בגלל שביתות. בתי המשפט, בהם ישבו בעיקר בני המעמד העליון שהיו היחידים שידם הייתה משגת את ההשכלה הגבוהה הדרושה, פסקו נגד האיגודים, נגד זכותם לאסוף דמי חבר ונגד עצם קיומם. בשנת 1867 פסק בית הדין של המלכה כי אגודה מקצועית אינה נכללת באגודות החוקיות לעזרה הדדית וכי בהיותה "מכשול לענף התעשייתי" יש לראות בפעילות איגוד מקצועי פעילות בלתי חוקית ואולי פלילית. רק לאחר מחאה ציבורית נרחבת של פועלים ואיגודיהם שכללה גל שביתות הוקמה ועדה ממלכתית שחקרה את הנושא, והכירה בכך שהאיגודים הם אמצעי חוקי להגנה על זכויות העובדים וכלי לגיטימי לשיפור מצבם. העובדה שבבחירות 1866 התמודדו לראשונה נציגי עובדים, ולמעמד ניתנה באמצעותם האפשרות להשתתפות במשחק הפוליטי, חיזקה את מעמד האיגודים. המאבק שנמשך עד להשגת ההכרה המלאה בזכות הייצוג של העובדים, חוקיות האיגודים והגנתם מפני תביעות נזיקין, הסתיים בהצלחה חלקית. עוד בשנת 1872 נתבעו שישה אנשי איגוד, ונידונו למאסר לפי תיקון החוק הפלילי, בגלל שביתה שארגנו למען יום עבודה של 8 שעות במפעל, 24 פועלים נידונו לעבודת פרך על הפרת חוק האדון ומשרתו. 8 שעות עבודה פוגעות בזכות הטבעית של בעלי ההון למכסם רווחים.
היום אנחנו חיים בחברה שהזכויות הבסיסיות והטבעיות לכאורה, להתארגנות, שכר הוגן, ביטוח מפני אבטלה, מחלה, תאונות ומוות נראות לנו כאילו היו כאן מאז ומעולם. עם זאת אסור לשכוח: זכויות אלו נקנו במאבקים כנגד שלטון ההון, שרק לפני 150 שנה במקומות מסוימים, היה צריך לקנותן במחיר של רדיפה, כליאה ומוות. עד היום במדינות בהם הקפיטליזם מתנהל בחופשיות, ללא הפרעות מרושעות מצד המדינה החוק וארגוני עובדים, זכויות אלו אינן קיימות. הן גם לא תתקיימנה אם לא נלמד את ההיסטוריה, ולא נזכור מה גורלו של העובד הלא מאורגן כשהוא נתון לרחמיהם של מי שמאמינים במכסום רווחים, עליונות כוחות השוק החופשי, והיד הנעלמה שמנווטת בחוכמה ורחמים את הכלכלה.
קריאה מומלצת: ג.ד.ה. קול, תודות תנועת הפועלים באנגליה, גרסה עברית: הוצאות הקיבוץ המאוחד, 1950.
פ. מרחב, תנועת הפועלים הבינלאומית, כרך א' הוצאת הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1954.
פרי הבואשים של אהוד ברק ומגדלי איקרוב התחיל עוד מראשית ימיה של מפא"י ודוד בן גוריון.
בשנות החמישים, הימאים ניסו להתארגן ולשבות כדי לשפר את תנאי העבודה והשכר שלהם. מיותר להגיד שהנציג הימאים בהסתדרות מונה ע"י הבוסים של המפלגה, ולא ע"י הימאים.
דוד בן גוריון שלח שוטרים לשבור את העצמות, וניסה בעזרת הצבא לגייס את מנהיגי המרד.
בקיצור הבגידה של מפלגת העבודה בעובדים ובשכירים היא מראשית ימי המדינה.
ב-1918 ניתנה בבריטניה זכות בחירה רק לנשים נשואות מעל גיל 30. רק ב-1928 ניתנה זכות הבחירה לכלל הנשים הבוגרות.
תודה על ההעשרה החשובה!