תפסיקי לקטר, אומרת לין, החיים לא כל-כך גרועים. למעשה, הם די טובים.
כן? אני שואלת. תני לי שלוש סיבות לחיות. רק שלוש, בלי לחשוב, הראשונות שעולות לך בראש.
לא יודעת…עונה לין. ככה, מהשרוול ?
אף פעם לא ניסית? אני לא מאמינה. אין יותר טוב מזה.
הוא אף פעם לא הכזיב. אף פעם, אף פעם, אף פעם. הייתי הילדה הכי מפונקת בכל היקום כולו. הזדיינתי איפה ואיך שרציתי. על הספה, במיטה, על שולחן האוכל, בחדר המדרגות, במעלית. שמתי לב לכל פרט, לנשיקות שעל הצוואר, לידיים שתופסות לי את המותניים, הרגשתי אותו חודר אלי. מה, אף פעם לא ניסית? אני לא מאמינה. אין יותר טוב מזה.
הדלקנו נרות אדומים והקשבנו למוזיקת אמביאנט. האקסטזי העצים את הרגישות, המגע הפיזי נהיה מיסטי משהו. די היה בחיכוך העור כדי לגמור. יופי ניצת בדברים הכי רגילים והדליק את הסדינים ואני נפתחתי כולי, חשפתי את הגביע ואת הצוף שלי, כמו פרח. מה, אף פעם לא ניסית? אין יותר טוב מזה.
הוא שנא את העבודה שלי בבר. כששתה, הוא לא סבל את הגברים שדיברתי איתם, את מבטיהם החמדניים ואת חיוכיהם הרומזניים.
ואתה, עם כמה נשים עשית את זה?
עשרות רבות של נשים קיבלו ממך נשיקות על הגב. אבל אף גבר אחר לא לקח אותי מאחור.
אנחנו לא מדברים על כמות, אלא על איכות. בטח שאני אוהבת את זה. לא היה דבר שאהבתי יותר. התחננתי והפצרתי, זחלתי על הרצפה כדי לקבל עוד. אני אף פעם לא עושה משהו שאני לא רוצה לעשות.
אצבעותיו היו מחליקות במורד עמוד השדרה שלי. בהתחלה זה כואב קצת, אחר-כך זה שילוב של הנאה וכאב, ולבסוף הכאב מתמסמס ונשאר רק תענוג. את מרגישה שיש לך מיליוני מבוכים בתוך הגוף, מעברים סודיים שמחברים את כל הנקבים שלך עם המוח. מיליוני מעגלים שמשדרים מטענים חשמליים בני 3000 וולט. דינמיט טהור. התפוצצויות קטנות בתוך הגוף שלך.
אתה טרוריסט טכנולוגי. ה"יוניבומבר" של הסקס שלי. אתה צבא השחרור שלי. בוא, בוא תירה בי מאחורה ברובה שלך…אף אחד לא נישק אותי ככה לפניו, אף אחד לא זיין אותי ככה לפניו ואני חוששת שאף אחד לא יעשה את זה עוד".
שלוש אחיות ספרדיות צעירות בשנות התשעים. אביהן נטש את הבית מזמן. מערכות היחסים הסבוכות שלהן זו עם זו ועם האמא הנוקשה והמרה, עם הסמים, הכדורים, הצלילים והמשגלים. הספר מחולק ל-26 תמונות (לפי אותיות ה-ABC) ותירגמה אותו יפה יערית טאובר בן-יעקב. בכל פרק משתנה זהות המספרת, פעם זו רוזה האחות הבכורה והרצינית, פעם זו כריסטינה היפהפיה חובבת הזיונים והסמים, ופעם זו אנה הקטנה, הילדה הטובה, שהיא היחידה מביניהן שגם מתחזקת בעל וילד.
אהבתי את הרגישות העצומה של אצ'וריה, את התיאור המורכב של הנפשות הפועלות וחסרונה המוחלט של ההתחסדות. סוף סוף סופרת אשה עם קול ייחודי, סופרת שלא מתיפייפת, לא מרפרפת ולא רומזת – אלא יורה ישר בין העיניים. כמו התשובה הנשית הספרדית המודרנית לוויליאם בורוז. "החיים הם קרב שצריך לנצח", היא כותבת. כמה נכון.
לוסיה אֶצֶ’וָרִיָה נולדה בדצמבר 1966 בברמאו שבספרד. היא למדה תקשורת וספרות במדריד, עבדה כעיתונאית ומבקרת רוק במשך שנים רבות וחיברה עד כה 4 רומנים, ספר שירה אחד, ביוגרפיה על קורטני לאב ושלושה תסריטים. "אהבה, פרוזאק, סקרנות וספקות" ראה אור ב1997 וזכה לפרסים רבים ולהצלחה מסחרית אדירה. אצ'וריה הקדישה אותו לאביה, חוסה איגנסיו אֶצֶ’וָרִיָה.
ועוד קטע מהספר, על הקינקס.
"האהבה ממבט ראשון האמיתית שלי, הלהקה הראשונה שהערצתי, היתה The Kinks. הייתי אז בת 13 והיה לי תקליט אחד (תקליט אוסף, אז מה) של הלהקה, שגונסלו נתן לי במתנה כשהוא עבר לדונוסטי עם הדודה כרמן והשאיר אותי בודדה כמו תינוק ביער.
לא הבנתי איך אנשים יכולים להשתגע ככה על הביטלס והרולינג סטונס – כשהקינקס קיימים, ויש להם את המנגינות הכי טובות והמילים הכי נוקבות והכי חכמות. אני אוהבת את התיאורים האירוניים שלהם ואת הספקנות שלהם, ואני אוהבת במיוחד את שירי האהבה שלהם, השיכורים מהתלהבות ומהחיים.
גם אם אעצום את העיניים בזמן שאני כותבת, המילים יזרמו אלי; בלי נושא, רק מקצב. ואם לחזור להתחלה, כשהסברתי לכם איך אני מתאימה תמיד את מצב הרוח שלי לשיר מסויים, תדעו לכם שכל הימים האלה התעוררתי כשאני מפזמת אותו השיר, שלא שמעתי כבר לפחות 12 שנה ושאני לא יכולה לשמוע כי הפטיפון שלי התקלקל לי ואני יכולה לשים רק דיסקים.
ונראה לי שזה לא מקרה שאני חוזרת אל השיר הזה של הקינקס פעם ועוד פעם. אתם בטח מכירים אותו.
אני חושבת על איאן ועל זה שלא אשכח אף יום. האמינו לי".
(*) תודה לך על הימים / הימים האינסופיים, הימים היקרים, שנתת לי / אני חושב על הימים / לא אשכח אף יום / האמיני לי / אני מברך את האור / מברך את האור שמאיר אותך / האמיני לי / ולמרות שהלכת / את איתי בכל יום / האמיני לי…"
של לוסיה אצ'וריה, אני מציע לך לקרוא את "דור הפרוזק" של אליזבת וורצל. הסיבה שנזכרתי בספר הזה, זה שהוא גם כולל כמה תיאורים על השילוב בין סמים למוסיקה (האם זה נכון לומר על פרוזק שהוא סוג של סם?), וביניהם גם תיאור מקסים על המוסיקה של בוב דילן. שלי באופן אישי נתן לראות באור קצת שונה את המוסיקה שלו, במיוחד ביצירה שמוזכרת. לצערי הספר לא נמצא ברשותי, ואני לא זוכר את הציטוט, אבל אני ממליץ לקרוא אותו. גם אם הסרט שנעשה לפיו לא מוצלח במיוחד, כי לדעתי עוד לא מצאו את הדרך להעביר תיאורים של הזיות שכאלה דרך סרטים, כמו דרך ספרים. הספר תורגם על-ידי אורי לוטן ז"ל, וזה אחד התרגומים הנפלאים שהאיש היקר הזה השאיר אחריו.
Lo lo lo Lola. Lo lo lo Lola…"
בכל אחת מאיתנו יש את רוזה, אנה או כריסטינה.
במינונים אחרים בתקופות שונות, אבל יש.
בעם עובד יצא גם עוד ספר של אצ'ווריה -איזון מופלא.
והספר "איזון מופלא הוא על סופרת בשם אווה אגויו שכתבה ספר מפורסם על התמכרויות, ועכשיו כותבת לבתה התינוקת מכתב נרגש. אלא שאווה היא גם אם מכורה, אלכוהוליסטית.
שום דבר לא השתנה מלפני 10 דקות.
עדיין לא נולד הגבר שאני אמליץ לו על הספר הזה.
שיר נהדר של ה-kinks. נהדר, נפלא, מושלם.
לא הכרתי את הספר, אז תודה על ההיכרות. נשביתי. מעבר לזה שזה נפלא בעיני לשלב מוזיקה בתוך עלילה, הציטוט שהבאת בהתחלה, כל כך חזק, שאי אפשר להתעלם ממנו. אללי, הדברים שהייתי עשויה לפספס (או למען האמת מפספסת) אלמלא היה לך הבלוג הזה.