בעוד תקרת הריבית של המתחרים החוץ־בנקאיים היא 8% – הבנקים מעניקים הלוואות בהיקף של 4.3 מיליארד שקל בריבית של יותר מ16% ■ הריבית הממוצעת על הלוואות צרכניות, לא כולל דיור, היא 6.7% ■ הציבור חורג ממסגרת האשראי ב8.5% מההלוואות.
מצד שני, אנשים נואשים נוקטים בפתרונות נואשים – והחלופה של אותו לווה היא לפנות בצר לו לשוק האפור, כלומר לשוק האשראי הלא חוקי. שם גם יעמידו לו הלוואה בריבית הרבה יותר גבוהה, וגם ישברו לו את הרגליים והידיים אם וכאשר יתקשה לעמוד בהחזרים.
בשאלה מה עושים ואם מגבילים את תקרת הריבית המותרת לגבייה בישראל ובאיזה אופן, מתלבטת ועדת החוקה כבר חודשים ארוכים במסגרת הדיונים על חוק אשראי הוגן. זהו שם חדש לחוק שקיים מאז 1993, ונקרא כל השנים "חוק הלוואות חוץ־בנקאיות". השם הקודם מלמד על מציאות האשראי בישראל, שרק חוק חדש יכול לשנות אותה: יש כיום בישראל תקרת ריבית מותרת לגבייה מלווים יחידים (אין תקרה לגבי חברות ועסקים), אבל היא חלה רק על גופי אשראי חוץ־בנקאי – הבנקים פטורים ממנה. כלומר הבנקים יכולים להעמיד לאנשים בודדים אשראי בכל ריבית שהיא.
כאשר נחקק החוק ב-1993 תקרת הריבית שנגזרה ממנו היתה 40% – תקרה גבוהה מאוד, שאיפשרה לגופי האשראי החוץ־בנקאי להעמיד הלוואות יקרות ללווים חלשו שהסתבכו, ושהבנקים לא רצו להעניק להם אשראי. כיום, בעקבות ירידת ריבית בנק ישראל, תקרת הריבית דעכה לכ-8% בלבד. בתקרה הזאת, גופי אשראי חוץ־בנקאי מדווחים כי הם דוחים 85% מהפונים אליהם, בעיקר משום שריבית של 8% אינה מצדיקה את הסיכון הנובע ממתן הלוואה לכמות לא מועטה של אנשים.
לצורך הדיונים בוועדת חוקה ביקש סלומינסקי מבנק ישראל לספק לו נתונים על התפלגות האשראי הצרכני בבנקים בישראל. הנתונים שהתקבלו הם מדהימים למדי: סך האשראי הצרכני (כולל עסקים זעירים) הגיע בסוף הרבעון הראשון של 2016 ל-346 מיליארד שקל, כולל הלוואות לדיור, או 188 מיליארד שקל בלי הדיור. מכיוון שהלוואות לדיור הן הלוואות אחרות מאשראי צרכני, הן מוגנות בבטוחה המשולמת, שהיא ערך הבית, ולכן הן הלוואות בטוחות וזולות מאוד – כדאי להתעלם מהן בניתוח.
ואולם מה שמעניין כאן אינו הממוצע, כי אם הפיזור – כלומר כמה הלוואות ניתנו בריבית גבוהה מהתקרה. התשובה היא ש-34% מההלוואות בבנקים, שהן 64.5 מיליארד שקל, ניתנו בריבית גבוהה מ-8%. בריביות הגבוהות ממש – של יותר מ-16% – ניתנו הלוואות בהיקף של 4.3 מיליארד שקל.
בקצוות, הריבית על הלוואות בבנקים מגיעות עד ל-22%, ומה שמעניין במיוחד הוא שמדובר בהלוואות שניתנות גם ללווים שלא הסתבכו. הלוואות שהיו במקור בריבית של יותר מ–16%%, בלי ריבית פיגורים, כלומר בלי שהלווה הסתבך בהחזר ההלוואה והבנק הקפיץ לו בעקבות זאת את הריבית – מסתכמות ב-1.2 מיליארד שקל.
הנתון הזה, שהבנקים מעמידים במקור הלוואות בריבית גבוהה ללווים מסוכנים יחסית, יכול להיתפש כחיובי ושלילי בו זמנית. מצד אחד, הנתון מלמד שהבנקים מוכנים להעמיד אשראי גם ללווים מסוכנים יחסית – הם לא מעקמים את האף ושולחים את אותם לווים להסתבך בשוק האפור, אף שהם דורשים פיצוי בדמות ריבית גבוהה. מצד שני, אין ספק שמדובר בריבית גבוהה מאוד, שעלולה להוביל לווים מסוכנים להסתבך וליהפך מסוכנים עוד יותר.
הנתון המעניין הנוסף שמספק בנק ישראל בדו"ח הוא עד כמה הלווים בישראל נוטים להסתבך – מתוך 188 מיליארד שקל באשראי צרכני, כ-16 מיליארד שקל לא שולם במועד ונגבית עליו ריבית פיגורים (או ריבית חריגה ממסגרת האשראי). מדובר ב-8.5% מסך האשראי הצרכני שהבנקים מעמידים, בהחלט שיעור גבוה.
הנתונים של בנק ישראל מעידים על כך שהתקרה הנוכחית להלוואות החוץ־בנקאיות – ריבית מרבית בשיעור של 8% – היא מגוחכת. אם התקרה הזו תוטל גם על הבנקים, פוטנציאלית, לווים בסכום של 64.5 מיליארד שקל יצטרכו לפנות לשוק הלא חוקי כדי לקבל אשראי.
עם זאת, אם הבנקים מתמודדים עם 8.5% אשראי צרכני שלא שולם במועד, סביר להניח שהמצב של ספקי האשראי החוץ־בנקאי – שמטבע הדברים קהל הלקוחות שלהם הוא זה שנדחה מהבנקים ולכן מסוכן יותר – חמור עוד יותר. כאמור, חלקם מדווחים על דחיית 85% מהפונים אליהם, מכיוון שרמת הסיכון של הפונים גבוהה מכפי שתקרת הריבית מאפשרת.