באחת הלילות, שמעתי צעקות שבקעו מן הדירה השכנה . היה זה קולה של השכנה, צווחני וגבוהה, וקול בכייה של בתה הגדולה. זה היה בסוף החופשה הגדולה, כל החלונות היו פתוחים. מבעד לשתי הדלתות נשמע קול חבטות . דפקתי בדלת. השכנה א' פתחה לי את הדלת . ראיתי את פ', בתה הבכורה, מצטנפת, מול הדלת, בפינה שבין המטבח לשירותים מגוננת בידיה על ראשה . מחדר השינה נשמע קול בכייה של ל', האחות הקטנה. האם הביטה בי בעיניים קרועות לרווחה וקראה לי להיכנס. נדמה היה לי שהיא מרוצה מהופעתי. היא משכה אותי פנימה ושאלה אם אני מעשנת. כשעניתי בשלילה אחזה בידי ומשכה אותי לעבר בתה. היא הניחה לי והתכופפה אליה . " תריחי את הפה שלה " אמרה לי, בעודה מושכת את הילדה, מרימה אותה ומקרבת אלי את פניה " תגידי לי אם היא עישנה " . פ' בכתה " מה, מה היא רוצה מהחיים שלי? אמרה מתייפחת " אמא מאשימה אותי סתם, לא עישנתי, לא שתיתי". היא דיברה רוסית כשהיא שוזרת בדבריה מעט מלים בעברית .
א' ושתי בנותיה הגיעו לדירה שממול לדירתי, בתחילת האביב , קצת לפני חג הפסח , ישר מנמל התעופה ועזבו בסוף הקיץ, כשבועיים לאחר אותו לילה, בסמוך לחגים. אין לי מושג לאן עברו. אמרתי לה שבארץ אסור להרביץ לילדים. איני יודעת אם הבינה אותי , אני מתקשה לדבר ברוסית אך מבינה די הרבה. היא חזרה ופנתה אל בתה " את יודעת כמה מסוכן לך הסם, זה אצלך בגנים" אמרה והסבה את פניה הנואשות אלי "אבא שלה אלקוהוליסט ומסומם ,לקח לי הרבה כדי להיפטר ממנו, הכל כתוב אצלי בתעודות . זה אצלה בגנים" היא שבה ונפנתה לבתה שנותרה בפינתה ממררת בבכי." עוד פעם את עושה לי צרות, לא מספיק שגנבת לי כסף " . היא שוב פנתה אלי, ציינה את העיר שממנה הגיעו ואמרה "שם היא לקחה ממני כסף של האוכל כשהייתי עם בטן, עם הקטנה, וקנתה דברים לחברים שלה" והביטה בבתה. הנערה השפילה את מבטה " עוד פעם אני צריכה לחפש אותה בלילה. אמרתי לה לחזור בעשר, היא בת חמש עשרה, היא לא צריכה להסתובב עם כל מיני אנשים" .
נזכרתי שבערב הקודם. מן החלון ראיתי שני נערים שישבו על הגדר המקיפה את החצר שלנו וקראו בשמה בקול , קראו לה שתרד אליהם. התבוננתי בהם, הם נראו לי כבני שש עשרה, שני גברברים צעירים . הם בטאו את שמע המוסלמי בלעג וגיחכו ביניהם. איש לא ענה להם. " ערסים קטנים " , חשבתי לעצמי " חושבים מצאו רוסיה – טרף קל". גירשתי אותם. כשבועיים לאחר אותו אירוע לילי פגשתי את אמה, ברחוב ושאלתי היכן פ'. היא ענתה שהילדה אצל אחותה בעיר אחרת "אני שולחת אותה בחזרה לאבא שלה" אמרה. " אבל אמרת שאבא שלה נרקומן ואלכוהוליסט " תהיתי . " לאבא של ל' , אחותה הקטנה " ענתה לי " הוא יחתן אותה, שתבוא לארץ נשואה, שבעלה ישמור עליה. אני לא יכולה לשמור עליה פה. הצעירים כאן מקולקלים" אמרה כשעל פניה הבעת גועל..
כשנה לאחר אותו הלילה נתקלתי בפ', באקרעי, באחד מבתי הספר התיכוניים בבאר שבע. היא אמרה ששלומה טוב. לאחר מכן לא ראיתיה עוד.
כבר עברו יותר מארבע שנים מאז האירוע. אני מקווה שמצבן של השלוש השתפר ושלצעירה שאת שמה האמיתי כבר איני זוכרת מצאה דרך לחיים טובים.
לראשונה, גיליתי את הצבע ב'קפה' .
מפני שאצלי בבית איני רואה את הצבע , או יותר נכון, איני רואה את כל צבעי הרקע. הכל שחור על גבי לבן.
באינטרנט וגם לא את המילוי בWORD ובפאור פוינט ( בצייר כן) . אין זו בעיה של המסך כי אני רואה את צבעי הצילומים וובכל זאת בעיה של תצוגה מפני שכשאני עושה מילוי בWORD, הוא מופיע בהדפסה אך לא על הצג. האם למישהו יש תשובה לדבר. שאלתי ולא נעניתי, עד כה. העניין מטריד מפני שהוא מגביל אותי באינטרנט.
כעת אשוטט מעט בין האתרים השונים לראות מה הפסדתי עד כה.
ואם כבר הזכרתי צבע אז הינה תמונה מחדר העבודה בקיץ, כשעבדתי בצבעי אקריליק.
הציור האדום נקרה 'המכתב' בעיקבות סיפורו של אדגר אלן פו.
איזה יופי,אני מתלהבת כמו ילדה מכל האפשרויות שפיספסתי. כמו לדעת מי באתר ואיך לשלוח הודעה. צ'טים עדיין לא ניהלתי אף פעם והיום אמהר לחבר את המיקרופונים. אולי?
" עשיתי" סיבוב קטךן בקפה. ואי, אני כבר כמעט שעתיים פה. עלי לרוץ הביתה למלאכת היצירה ואולי אלך להחליף את הפלא פון לדור שלישי. אני כל כך בנאלית לפעמים.
"רייטינג" , האם זאת מילה גסה.
25/2/07 - אתמול, כתבתי שאני חשה צער כשאני רואה צפיה 0 ( ראה בהמשך). באחת התגובות נאמר לי ש'רייטינג' זה לא העיקר. תחילה אני מבקשת לנקות את המילה ריטינג ולהופכה ללגיטימית שהרי כל יוצר או רב היוצרים רוצים ריטינג, כלומר להיוודע לקהל היעד . כל יוצר או כל יצירה וקהל היעד שלה. המילה רייטנג התלכלכה וקיבלה קונוטציה שלילית בשל, כך אני מאמינה, חוסר תום לב של אליטות המשוכנעות שהתכנים שהן מיצרות לאליטות, חשובים מן התכנים שהן מיצרות לשכבות רחבות או, כפי שהדבר נתפס בתודעת האליטות, הנמוכות ובעיקר יצא קיצפם על התכנים שמיצרים "הפחותים" לקהלם.
26/2/07 - כל קבוצה הרואה את עצמה כראויה יותר, בשל השכלתה או בשל השקפתה הפוליטית, או מכל סיבה אחרת ( מידת החרדיות, הנימוסים) ומחלקת את השאר לקבוצות, מדרגת אותן, מעריכה וקובעת את זכותן להתקיים במרחב הציבורי מתהווה ניכור בין בני הקהילה שעלול להוביל לאבדן סולידריות.כל עוד מקבלות הקבוצות השונות את מרותה של קבוצה אחת, למשל, את המרות הרבנית או את זו שלמפאי ולחילופין את המרות של התנועה הקומוניבטית או זו המוכתבת על ידי ערוץ 2 הופך קולה של קבוצה זו למוביל ולמתווה תכנים. כך זה כאשר, בעולם האקדמי, קובעת את דפוסי החשיב והמחקר ודוחה מפני האת האחרות וכך בבידור העממי או באמנות. בתקופתנו הפלורליסטית נאבקות הקבוצות השונות על שרביט הניצוח.
אני, אולי בשל המקומות שבהם גדלתי או פשוט כך נולדתי, פוסטמודרניסטית , מכלילה בתוכי את הגבהוה ואת הנמוך כראוי לבת התקופה הפוסט מודרניסטית. כך מגיל צעיר נהגתי לקרוא בשקיקה את הבלשים הזולים, את ספרי הקאובוי בכריכה רכה ובו זמנית מיטולוגיה ומאוחר יותר את קפקה ודוסטויבסקי. כיום אני אוהבת לקרוא שירה והגות ( במידה, בלא הגזמה) ובו זמנית אהבתי לראות את אודטה. לבי נשבר כשהורידו את תוכניתה. אהבתי להתחיל באודטה להמשים בלונדון וקירשאובם. זה מה שאני הולכת לראות, כעת.
כעת אפסיק לכתוב על הרייטינג ואולי אחזור לנושא מאוחר יותר מפני שאני מקשיבה לתוכנית מעוטת רייטינג ברשת א', שנפגעה מן הטיעון שאין לה רייטינג , ל"מלים המנסות לגעת" העוסקת במחזות הסוריאליסטים של לורקה.ועל שיריו זה הזמו גם לתלות כביסה.
משום מה מצוין בחלק מן הפוסטים, 0 צפיה. אני מניחה שהדבר נובע מעבודות תחזוקה שהודיעו עליהם מבעוד מועד. עם זאת התוודעתי לצער צפיה 0. למזלי מצוין גם תגובה 1. כך אני יודעת שלפחות אדם אחד צפה במה שכתבתי, קרא והגיב. הביטוי " דבר אל העצים ואל האבנים" או " אני מרגיש שאני מדבר לקיר" מדגים את הצורך האנושי להאזנה. אינטרנט מספק צורך זה בדרך נפלאה מבחינתי. אינני צריכה להיות היכן ששומעים אותי.
בעיקבות פוסט שבו הציג אדם שוב את מדיניות הקפה, בנוגע לגבולות המותר באתר, התפתח ויכוח מעניין ובו הועלו השגות על דבריו. בחלקן דובר על חופש ההבעה באמנות. אני מוסיפה הפניה למאמר על תערוכה של האמנים גילברט וג'ורג' מאת אדריאן סירל, גרדיאן המרחיב את הדיון בעניין זה. ( הוספתי גם תגובה בבלוג הנידון). במאמר זה ישנן תשובות לשאלות שהעלתה אליזרין בפוסט מחשבות על פלצנות . כמובן שאיננו חייבים לקבל אותן.
"השבוע הצליח גולש אחד לעצבן אותי, מאוד.
הוא כתב פוסט שכולו הדרכה אנטומית על פעולה לא ממש מעוררת תיאבון וגם נתן כותרת ברוטלית.
העפתי את הפוסט מייד. הגולש גם קיבל אזהרה שבפעם הבאה שיבדוק את גבולות מתחם בית הקפה - ייזרק לא רק הטקסט שלו אלא גם הוא ומטלטליו. "
הקפה בלע אותי ואני מתקשה להתפנות ליצירה שלי כי אני מאד אוהבת להחליף דעות. שימו לב לביטוי "להחליף דעות" . אני נתתי את דעתי רק הרגע עד כמה זה ביטוי בעייתי.
או קי, אני הולכת לבלוע קצת קפה ולעבוד על השירים שלי.
אתמול כתבתי שחלפתי על פני "תמונות נצפות" ולא ראיתי אף לא אחת מן התמונות שבגלריה שלי. על כן כתבתי פוסט שבו הזמנתי אנשים לבקר בגלריה שלי. רציתי להפנות את תשומת לם לגלריה כי חשוב לי להראותן. לאחר שעשיתי זאת הבנתי שעלי להוסיף תמונות בהפרשי זמן כדי שיופיעו ב"תמונות מתעדכנות". לכן שיניתי את הכותרת.
הגלריה מציגה תצלומים בעיקר. גלריה אחת של הדפסים ובעתיד אצרף גלריה של רישומים ואולי גם של ציורי שמן.
בנוסף , גלריה אחת כוללת הדפסים שהצגתי בתערוכה בשם " מפגשים". אני מחכה לחודש הבא כדי להמשיך ולהעלות תמונות חדשות. החודש עלי לנהוג בחיסכון כי בזבזתי כבר 80.0% מן ההקצבה שלי. זאת הסיבה לכך שלבלוג העליתי תמונה דלת KB .
בתמונה ילד מן השכונה שמצא דרך יצירתית להשתעשע. הבעיה שזאת פעילות מסוכנת מפנ י שהיא נעשית בכביש.
האחים מישל ואליהו, לא ממש סיפור.
נזכרתי באחים מישל ואליהו כשחיפשתי רישום דיו קטן שבו, לפני 25 שנה, ציירתי את אליהו.
האוניברסיטה. לאחר מספר דקות הוא שב ומופיע בצומת, חוזר ומתחבר אל חבורת הילדים המתגודדים בכביש. צפיתי בו מן המרפסת. זה היה לפני שעברתי לשכונה אחרת. אז אהבתי להתבונן בילדים המשחקים, בעיקר באליהו, האח הקטן ובחברו שאת שמו איני זוכרת מפני שהוא ואמו עברו למקום אחר זמן קצר לאחר שקניתי את הדירה בשכונה. לא נעים לספר שאני חושבת עליו כעל הבן של הזונה.
לאחר מספר שנים, כשחזרתי לשכונה סיפרו לי שמישל נדרס על ידי אוטו כשרכב על אופניים. אליהו, אמו ואביו העיוור עברו למקום אחר. גם חבורת הצעירים ששלטה בבניין שבה גרו, עזבה. למישל ואליהו היה גם אח גדול. אמרו שישב בכלא, שחבריו "הפילו" עליו תיק. אני זוכרת שבאחד הלילות שמעתי אותו צועק, בורח וצועק, שם בהצטלבות, שבה עשה מישל שמיניות על אופניים. כבר איני זוכרת אם הזעקנו משטרה.
כיום , עשרים שנה לאחר שחזרתי לשכונה, לדירה, לחלון ולעץ המצל כעת על ילדים אחרים המתרוצצים בכביש. ובחורף , כשהעץ יהיה בשלכת אראה את הילדים כשהם משחקים בצומת. לעתים אני מעירה להם שזה מסוכן אך הם לא שומעים בקולי.
כלבלב רץ אחרי ילד. מחלון חדר העבודה.
בתגובה לעדית, היום, כתבתי שמאז שרכשתי מצלמה דיגיטלית התרכזתי בצילום הסיפורים ולא בסיפור המראות.
תושבי באר שבע מוחים כנגד הארכת זמן הנסיעה מבאר שבע לתל אביב והפיכת כל הרכבות למאספות באמצעות הפניה לתחנה בנתב"ג. ומה עושים תושבי באר שבע כדי להעביר את רועה הגזרה? חותמים על עצומה.
אני מציעה להחרים את הרכבות ולנסוע באוטובוסים.
שבוע אחד של חרם יבהיר להנהלתת רכבת ישראל שתושבי באר שבע יודעים להילחם על זכויותיהם.
החלטת רכבת ישראל מצביעה על היותה נגועה בזלזול בקבוצת אוכלוסיהובהדרתה באמצעות החלטה שמתבטאת בהרחקת באר שבע מן המרכז.
ההחלטה של רכבת ישראל כל כך מעצבנת אותי ופוגעת בי כאזרח מפני שהיא מיטיבה להפגין את ערלות הלב של הפונקציונרים שמונו לנהל אותה, הם מדגיגימים את יחסו של הממסד לדרום בכלל ולבאר שבע בפרט.
הנסיעה באוטובוס זולה ומהירה יותר.
לפי התלונות שעליהן קראתי, ברכבת מבאר שבע לתל אביב מתגלות בעיות רבות בנהלך הנסיעה וגם אני התנסיתי בכך .
מעניין מה אומרת על כך הנהלת האוניברסיטה ש(כמדומני)השקיעה בבניית התחנה החדשה.
זה שיר שכתבתי לפני שנים לאחר אירוע המתואר בשיר,בפתיח.
זה אחד מסיפורי הבניין שלנו. שארע לפני שנים. ברוך השם, אלה הלכו. לצערי באו אחרים. כי במקומות כאלה, יש ודברים כגון אלו קורים.אך מה שחשוב ,זה השיר, שהרי לולא האירוע לא היה קורה השיר.
את רובן. כל אחת בתורה, בזמן הנתון לה.
בעצם, התכוונתי לדבר על המשטרה ודיברתי על הבניין שלנו.
אני רוצה לכתוב את הסיפורים שהתרחשו בבניין שלנו. בינתיים אני מצלמת מתוך הבניין את החוץ.
אני עובדת על שירים להגשה, לסיום תואר שני בכתיבה. בתהליך זה אני מוצאת גם שירים שאת כתיבתם שכחתי ומשום מה, אני שוכחת את כולם. יש בזה גם צד חיובי שכשאני " פוגשת" אותם שוב אני קוראת אותם כאילו לא היו שלי. אולי זה בעצם לא כל כך טוב. מילא. איני יודעת לשפוט את השירים שאני כותבת. אולי עדיף לא לנסות לעשות זאת.
האם זה חוקי לחדור לתוך נשמותינו בכוח באמצעות פרסומות וג'ינגלים, בקולות ובתבכנים שלא חסים על בריאותנו הנפשית והפיזית, בדחיקת מסרים מפחידים, עולבים, מטרידים, לתוך מוחנו, ברעש החורג מרמת הצליל שאליו כיוונו. אנו נאלצים לשלם אגרת רדיו אך המכשיר שבו השקענו את כספנו מנצל אותנו בלא רחם, לא מתחשב בכבודנו וברצוננו בהשמיעו את הפירסומות. אני נמנעת מלשמוע תוכניות שבהן אני מעונינת בשל העומס הרגשי שגורמות הפרסומות.
זעמי התעצם הבוקר מפני ששמעתי את הנציג של הרדיו ושל החברה שזכתה להיבחר כיוצרת הג'ינגל המוצלח של השנה, מקדמים את סחורתם ברב רהב ( טוב, זה תפקידם) . הם הציגו את הגינגל הזוכה ( משהו על כדורי שינה, השמות והחברה רשומים אצלי אך איני רוצה לתת להם פירסום) תוך שנציג היוצרים מתגאה בו, שבעיני נשמע וולגרי ומודיע שאכן זו היתה מטרתם, להיות פרובוקטיביים ורעשנים. ללכת בהפוך על הפוך. זה מהשהולך כעת ובארצנו כשאחד עושה הכל עושים כמותו.
החלטתי שלא לקנות דבר מחברה המפרסמת באמצעות רמאות ( חברת ביטוח המרמה את העובדים של חברה מתחרה ועלי ידי שחקנים המתחזים ללקוחות) , לא עלי ידי הפחדה ( חברה המספרת לי שאחרי גיל 50 מצבי מתדרדר) ובעיקר רב היה כעסי על הפרסומות המבקשות למנוע תאונות דרכים ולשם כך יוצרות תסכיתים מפחידים המכניסים את הציבור הנאורוטי שלנו לרטאומה ממש. האם חשב מישהו שם, במשרד התחבורה מה עושות הפירסומת שלהם לאזרח שסה"כ רוצה להאזין למוסיקה רוגעת ואפילו לשיחה בענייני היום. אני תוהה האין לנו , למשלמי האגרה שכות מחאה כנגד הפלישה הגסה הבוטה, חסרת העם ( על פי רב) לחחינו באמצעות הפירסומת ברדי. הכל מדברים על פגעתן הרעה של הפירסומות בטלביזיה אף כי שם אפשר להקיטן בלחיצת כפתור קטן. אני אוהבת רדיו אך איני עומדת בעינוי הנפשי שגורמים לי הצלילים והמסרים שמושמעים תדיר ובנוסף, זה חוזר על עצמו כעינוי סיני כמעשה מגונה בנשמתי.
אני קוראת לציבור שמרגיש כמוני לא לקנות אף מוצר ש" נדחף" לתוכנו בהתזה קולית אלימה. הגיע הזמן להחזיר לעצמנו את כוח ההשפעה. שהכסף ידבר. אולי זה ישתיק אותם ואולי, לפחות ינמיך את קולם.
תיקנתי את הכותרת וכתבתי פרסומת ברדיו- לעתים זה כואב. זאת במקום האמירה המוחלטת כי הרי ישנן פירסומות לא אלימות . מחקתי את התחלת הכותרת " מעשה מגונה", ועידנתי את הכותרת.
איני מוכנה לחזור לימים שבהם הפכתי יום ללילה. אני רוצה שעות אור. לקום בבוקר, לפתוח את החלון ולראות את העץ בחצר, כשהצל במערב. זאת הזוית שאני אוהבת לצלם. אצלי, כל תחום יצירה גורר מחזור חיים אחר. אני כותבת בבוקר ומציירת בעיקר בלילה. בחורף, איני רוצה לצייר, נדמה לי שגם לא בקיץ . עדיף לי לצלם ולכתוב. עלי לעבור על כל השירים, לעבד אותם ולשלוח לניקוד. לאחר מכן לערוך ולהגיש, לסיים את התואר. בגילי, כבר צריך לסיים את בית הספר, לצאת אל העולם. מחר, בבוקר, בלי נדר, אכתוב ליד החלון הפתוח.
קודם כתבתי פוסט אחר, בעניין שונה לחלוטין ובאמצע קיבלתי הודעות לצ'ט. הייתי באמצע מספר פעולות, התבלבלתי ונתתי מספר הוראות, ברצף ( אני מאלה שלא נוהגים כי בנסיעה נאלצים לחשוב ולהסתכל על הכביש, בו זמנית) והמחשב נתקע לי.