במוצאי יום כיפור תשס"ז יצאה משלחת של מאתיים תלמידי כיתה י"ב של תיכון הראל במבשרת ציון למחנות ההשמדה בפולין. בראש המשלחת עמד מנהל בית הספר אלי מלמד. ההורים נתבקשו למסור מכתבים לילדיהם – והמחנכים מסרו את המכתבים לנערים ולנערות בהגיעם למחנות ההשמדה. אלה הדברים שכתבתי לבתי להבת-זוהר חקק יחד עם משלחת בית הספר "תיכון הראל – מבשרת ציון" למסע אל לב הזיכרון, למסע לפולין, לביקור במחנות ההשמדה מיידאנק ואושוויץ – ואלה התצלומים שהביאה ממחוזות האימה.
(תצלומים- להבת-זוהר חקק)לבתי להבת,לא קלה תהיה דרככם אל המחנות, אבל אתם יודעים , גם אנחנו יודעים, זו חובה, וזה צו:אתם הנערים, אתם הילדים שבגרו, יוצאים לדרך שנאבקת בשכחה ובהשכחה : הולכים אתם להיכנס למלכודת הזיכרון, פקעת סתרים שהייתה חבויה וספונה אי שם בגנזי הלבבות. זו מלכודת האש שפחדנו להיכנס אליה.
את וחבורת הנערים תלכו ענודי מגיני-דויד לאותם מקומות שהיו תופת ונשארו תופת, ומשם תיקחו את דומיית הזיכרונות ואת המבטים של אלה שמתו שם. קחו איתכם את כל החלומות הקשים האלה וזכרו שוב ושוב שזה לא היה חלום, זו הייתה המציאות שהתעוותה, המציאות שלבשה פני שטן.קחו הכל והעבירו את כל קרונות החלום האלה לילדי כל העולם.זה כבר לא שייך רק לכם.כשאתם שם, אל תשכחו לרגע , שאלה שמתו שם, שהילדים הזכים האלה שמתו שם, היו אחים שלכם, היו בנים לאותו עם. תנו לאותם אחים שלא הצליחו להגיע לארצם, למחוז המבטחים, את הזכות לחזור אתכם, להצטייד בדרכוניכם ולבוא איתכם לארץ, והם יישארו איתנו. אם תזכירו לכולם שיידעו לייחד קצת מזמנם לזיכרונם של אותם ילדים קטנים, הם ירגישו זאת, הם ימשיכו לחיות איתנו.וראוי שנקדיש להם מעט מזמננו, שלא נשכח, ורק כך נוכל לשמוע לפחות פעם או פעמיים בשנה את השירה הזועקת שלהם, את הכאב המחריד שלהם.ראוי שנדע להבין את אלה שהיו שם וחזרו משם – הם חזרו חיים, אך לא חזרו לחיות באמת לעולם.