"קורא, רב יהודה אמר בורא פרי האדמה, ושמואל אמר: שהכל נהיה בדברו. רב יהודה אמר בורא פרי האדמה, פירא הוא. ושמואל אמר שהכל נהיה בדברו, הואיל וסופו להקשות. אמר ליה שמואל לרב יהודה: שיננא כוותך מסתברא, דהא צנון סופו להקשות, ומברכינן עליה בורא פרי האדמה. ולא היא, צנון נטעי אינשי אדעתא דפוגלא, דקלא לא נטעי אינשי אדעתא דקורא" (ברכות, לו ע"א).
פירוש: שאלה אחרת בדבר ברכה נשאלה ביחס לקורא, שהוא הקרום הדק המצפה את ענפיו הצעירים של הדקל שנהגו לעתים לפושטו מן הענף ולאכלו. ובכך נחלקו. רב יהודה אמר כי יש לברך עליו "בורא פרי האדמה", ואילו שמואל רבו של רב יהודה אמר שיש לברך עליו "שהכל נהיה בדברו". ומסבירים את שיטותיהם: רב יהודה אמר כי יש לברך עליו "בורא פרי האדמה", שכן הריהו פירא [פרי], וצריך לברך עליו אם כן כעל כל פרי אחר. ואילו שמואל אמר שיש לברך עליו "שהכל נהיה בדברו", הואיל וסופו להקשות (להתקשות) ויש לראותו אם כן כחלק מן העץ ולא כפרי. אמר ליה [לו] שמואל לרב יהודה: שיננא, כוותך מסתברא [גדול השיניים (רה"ג), כמותך מסתבר] לומר, דהא [שהרי] אף הצנון סופו להקשות אם מניחים אותו באדמה, ובכל זאת מברכינן עליה [מברכים אנו עליו] כשהוא רך "בורא פרי האדמה". ומכל מקום, על אף שבח זה, מוכיחים כי לא היא (אין הדבר כן), צנון נטעי אינשי אדעתא דפוגלא [צנון זורעים אנשים על דעת, מתוך כוונה, לאכול את הצנון הרך], דקלא לא נטעי אינשי אדעתא דקורא [דקל אין אנשים נוטעים על דעת לאכול את קרומי הענף], וסיב הדקל אינו אלא מאכל מקרי שאינו יכול להחשב פרי הדקל (1) (באדיבות "התלמוד המבואר" של הרב שטיינזלץ).
בסוגייתנו רש"י מפרש בסגנון שונה מעט: "קורא - רך של דקל, כשענפיו גדלים בכל שנה ושנה כדרך כל האילנות, הנוסף בשנה זו רך ובשנה שניה מתקשה ונעשה עץ". תאי הקור מתחלקים בקודקודו, דבר הבא לידי ביטוי בצמיחת העץ כלפי מעלה, ואילו ההתמיינות לעלים מתרחשת בכיוון בסיס הקור. מכאן שהתאים בקצה העליון של הקור תמיד צעירים ("הנוסף בשנה זו רך") ואילו בחלקו התחתון הם כבר בוגרים וממויינים לרקמות הקשות ("ובשנה שניה מתקשה ונעשה עץ"). עתה במקום לתאר את השינויים במבנה הקור לאורכו (מלמעלה למטה) נתייחס לשינויים המתרחשים במהלך השנה בקטע נתון הכולל ניצן עלה. נמצא שבעודו צעיר קטע זה בנוי מאוסף תאים עובריים רכים שבהדרגה מתמיינים לעלה ההולך וגדל עד לצורתו הסופית. עלה שהגיע לגודלו הסופי איננו גדל יותר ולכן עלינו להבין את כוונת רש"י באופן שונה מהמשתמע במבט ראשון. "כשענפיו גדלים בכל שנה ושנה" אין כוונתו שהענפים ממשיכים להתפתח במהלך השנים אלא שבכל שנה מתווספים "ענפים" (עלים) חדשים שבתחילה רכים ולאחר מכן מתקשים.
הקור רך למדי וראוי לאכילה. מעץ תמר אחד ניתן להפיק קור במשקל של 10-15 ק"ג אך הוצאת הקור גורמת לעץ להפסיק להצמיח עלים חדשים ובסופו של דבר להתייבשות ומות העץ. האמורא שמואל השתמש בשיטה זו על מנת לגרום לסילוק תמרים מבין הגפנים: "שמואל אייתי ליה אריסיה תמרי, אכיל, טעים בהו טעמא דחמרא. אמר ליה: מאי האי? א"ל: ביני גופני קיימי. אמר: מכחשי בחמרא כולי האי? למחר אייתי לי מקורייהו" (2) (בבא קמא, צב ע"א). לענ"ד ספור זה בגמרא מהווה הוכחה לכך ש"קורא" הוא ה"קור" ולא סיבי הדקל כפי שמפורש ב"תלמוד המבואר" שהרי כוונת שמואל היתה לגרום לסלוק הדקל מתוך הכרם ואילו הרחקת סיבי הדקל איננה פוגעת בהמשך התפתחותו. בנוסף לכך קשה להניח שסיבים אלו נאכלו ואילו הקור נאכל בצורות שונות: "אמר מר, רבי יהודה אומר: קור הרי הוא כעץ לכל דבריו, אלא שניקח בכסף מעשר. היינו תנא קמא? אמר אביי: שלקו וטגנו איכא בינייהו" (3) (עירובין, כח ע"ב). דבריו של הרמב"ם בפיהמ"ש ((עוקצין, פ"ג, מ"ז) עולים בקנה אחד עם התאור הביולוגי: "הקור. הוא ראש הדקל, והוא עץ לבן רך כורתין אותו מעלי הדקל בדמות גבינה יבשה ואוכלין אותו בני אדם, והוא אינו מיטמא, אמנם מותר לקנותו בכסף מעשר". תאורו של הרמב"ם מבטא באופן מושלם את מראה הקור כפי שניתן לראות בתמונה 2. רש"י בסוגייתנו רק רומז על כך: "דקלא לא נטעי אינשי אדעתא - לאכול את הקורא, שהאוכלו ממעט ענפי האילן". כאמור, הוצאת הקור גורמת להפסקת התפתחות העלים ולכן ברור שאין נוטעים את התמר לשם כך אלא עבור פירותיו.
תוך כדי התפתחות הגבעול והתפתחות הצרורות הם מתקרבים זה לזה עד כדי יצירת טבעת קמביום בהיקף הגבעול. טבעת קמביום זו היא האחראית, כאמור, להתעבות הגזע (תמונות 6-7). בחד פסיגיים הצרורות מפוזרים בכל שטח החתך ולכן לא נוצרת טבעת קמביום. בגלל העדר הקמביום אין לדקל טבעות צמיחה ולא ניתן לקבוע את גילו על פי חתך הגזע (תמונה 5). מסיבה זו כמעט אין בחד פסיגיים עצים אלא רק צמחים עשבוניים (דגניים, שושניים, אירוסיים וכו'). הדקליים הם אחת מהדוגמאות הבודדות לעצים חד-פסיגיים. הם משלימים את שלב התעבות הגזע לפני שהם מתארכים ומנקודה זו קוטרם לא גדל יותר והם נשארים בעלי גזע דק יחסית. מהרגע שהגזע הגיע לרוחבו המקסימלי לא נוצרים יותר צרורות צינורות ועליהן לשרוד עד סוף חייו של הדקל.
במעבדות "צמח תרביות רקמה" מיישמים את השיטה לייצור המוני של שתילי תמר איכותיים. שיטה זו עדיפה על שתי השיטות האפשריות האחרות: ריבוי מזרעים וריבוי בעזרת חוטרים. ריבוי מזרעים איננו אפשרי משום שהנבטים שונים מאד זה מזה מבחינה תורשתית ואין אפשרות להרכיב אותם (בגלל היעדר קמביום המשמש כרקמה המאחה בדו-פסיגיים). ריבוי בעזרת חוטרים מסובך ואיטי ולא מבטיח את אחידות השתילים ובריאותם. בתמונה 6 ניתן לראות את פעולת ה"אירגוז" (עטיפת בסיס החוטר בשק המכיל אדמה) המיועדת לאפשר לחוטר להשתרש לקראת הפרדתו מהעץ. לעומת שיטות אלו הרי שהיתרונות בריבוי בעזרת תרבית רקמה רבים. בשיטה זו ניתן לבחור פרט תמר איכותי ביותר וממנו ל"שבט" שתילים רבים במהירות יחסית בכמות העשויה לענות על הדרישה הרבה (בשנים האחרונות ניטעים שטחים נרחבים בבקעה ובערבה) לשתילים איכותיים. הגידול במעבדה מאפשר להעניק לנבט המתפתח תנאים נאותים מבוקרים תוך בידוד מגורמי מחלה רבים הנמצאים בסביבה. שתילים המיוצרים בתרבית רקמה מגיעים למטע כשהם נקיים ממחלות ומזיקים, מטענם התורשתי זהה, סכויי הצלחת הקליטה מקסימליים והניבה מהירה יחסית. בניגוד לסברה שהתפתחה בקרב חלק ממגדלי התמרים, בעקבות נסיונם עם שתילים שנרכשו בחו"ל, הרי שנסיון מצטבר בארץ מצביע על כך ששכיחות המוטציות אפסי.
(1) העמדה שאציג במאמר זה נוגדת את הפירוש ב"תלמוד המבואר".
(2) פירוש: שְׁמוּאֵל אַיְיתֵי לֵיהּ אֲרִיסֵיהּ תַּמְרֵי [הביא לו אריסו תמרים]. אָכֵיל, טָעֵים בְּהוּ טַעֲמָא דְּחַמְרָא [אכל, טעם בהם טעם של יין]. אָמַר לֵיהּ [לו] לאריס: מַאי הַאי [מה זה]? אָמַר לֵיהּ [לו]: בֵּינֵי גּוּפְנֵי קַיְימִי [בין הגפנים התמרים עומדים] ולכן יש בהם טעם מסויים של יין. אָמַר שמואל: מַכְחֲשִׁי בְּחַמְרָא כּוּלֵּי הַאי [מכחישים ביין כל זאת כל כך הרבה] שמרגישים בתמרים טעם יין? לְמָחָר קצוץ את התמרים ואַיְיתֵי [הבא] לִי את מִקּוּרַיְיהוּ [קצה האילן] לאכילה.
(3) פירוש: אָמַר מָר [החכם], ר' יְהוּדָה אוֹמֵר: קוֹר הֲרֵי הוּא כָּעֵץ לְכָל דְּבָרָיו, אֶלָּא שֶׁנִּיקָּח בְּכֶסֶף מַעֲשֵׂר ושואלים: הַיְינוּ תַּנָּא קַמָּא [הרי זה ממש כדברי התנא הראשון] ובמה נחלק ר' יהודה! אָמַר אַבַּיֵי: אם שְׁלָקוֹ וְטִגְּנוֹ את הקור אִיכָּא בֵּינַיְיהוּ [יש ביניהם הבדל למעשה], שלדעת ר' יהודה אף אם שלקו וטגנו אינו מטמא טומאת אוכלים, ואילו לדעת התנא הראשון הריהו מטמא".