עמוס עוז, הכהן הגדול של ה"שמאל" הישראלי - ב"קופסה שחורה" של בלווף, מרמה, אחיזת-עיניים וגניבת דעת, מעביר עוז סדנה למעשה בלוף ומרמה, עזות-מצח חולנית ונצחנות - ב"קופסה שחורה" רוקח עמוס עוז מסה של דברי בלע, ביזוי והשפלה של היהודים הערבים ומישל סומו הבעל של האיקסית שלו ע"פ קופסה שחורה, ומהלל, מנשא, מרומם ומאדיר מהגר רוסי שהרג שלוש ערבים בפטיש; בהמשך מבטים על המשורר והבימאי היהודי, יהודה סומו, אבי התיאטרון היהודי, ועל הצגת תיאטרון בעברית בצפון אפריקה, במאה ה-17.
"מקהילת ויניציאה יש לנו ידיעות מפורשות על הצגות לפורים החל משנת 1531. הסופר מארינו סאנוטו מודיע לנו ביומנו מה-4 במרס ש.ז. (הוא הי"ד באדר רצ"א) כי יהודי ויניציאה הציגו בשכונתם קומדיה נפלאה, ובהזדמנות זו באו בני-האצולה הנוצריים להסתכל בהן; משמע שההצגה נערכה באיטלקית.
"שמו של סומו מובלע ונעלם בתוך הקהל העצום של מחברי מזות איטלקיים במאה הט"ז, אבל בתולדות התיאטרון העברי יש לו מקום יחיד ומיוחד; שהרי עד כמה שמגיעות ידיעותינו, הוא היה מייסדו. הדראמה העברית לא נתפתחה בדקרך אורגנית, ולא כאן המקום לעמוד על הסיבות של תופעה זו ועל סימניה. ייתכן שכבר בימי-הביניים הושמעו טקסטים עבריים מסוימים בצורה דראמאטית, אף-על-פי-כן שאין שאין בידינו כל הוכחות ברורות לכך. ייתכן גם כן, כי בזמנים קדומים ערכו מעין הצגות בחג הפורים, אבל אין כל הכרח להנחה, כי לשונן הייתה דווקא עברית ולא לועזית... מתוך רשימת הספרים שהיו ברשות יהודי מאנטובה ב-1595 למדים אנו, כי באותו זמן היו ליצחק סולם העתקות של 'בדיחותא דקדושין היינו קומדיה בלשון עברי' (המחזה שלפנינו), 'מעשה יוסף' (כנראה מחזה מקראי) ו'קומידיאה איוונוקו בלשון קודש' (בוודאי עיבוד הקומדיה 'Eunuchus' לטרנטיוס לפי תרגומה האיטלקי).
"לפי מצב העניינים הייתה לו לסומו הזכות להכריז על חידוש שהכניס אל הספרות העברית, ובשיר-הפתיחה רומז הוא לזה בלשון צנועה: הדור ראו חדש אשר מלאתי ישן. היה עליו להתגבר על מעצורים חמורים. בתקופת המשנה והתלמוד היה התיאטרון העתיק - ובמיוחד הקומדיות - לתועבה בעיני החכמים; עלילותיו היו גדושות מעשה-זימה וניבול-פה... מאקיאווילי, גדול בעלי הקומדיות של התקופה הראה לנו את מוסרה הפגום במחזהו Mandragola (הדודאים) כבתוך ראי נאמן. בהשוואה למחזות אלה תיראה הקומדיה העברית צנועה ביותר, ואכן פוסק סומו במאמרו האיטלקי שאסור להגדיש את הסאה בניבול-פה, אבל קצת מן התבלין הזה דרוש לכל קומדיה הגונה; נימוקיו להסברת העניין מבדחים למדי. מכל מקום הטיל סומו על עצמו תפקיד עדין ומסוכן. ההתנגדות של חוגים מסויימים לתיאטרון לא נעלמה מהר באיטליה, ועוד במאה הי"ז השמיע שמואל אבוהב בוויניציה דברים נמרצים נגד מבקרי המחזות.
"המעצור העיקרי בדרך לתיאטרון העברי היה בלי ספק בחוסר מסורת המקשרת את העניין לספרים המקובלים מאז. הרי אפילו חידוש פעוט כמו השימוש בתווי-נגינה לטקסטים עבריים אצל שלמה די-רוסי זקוק היה לדברי סניגוריה מיוחדים! על כן חוזרים ונשנים אותם דברים מימי-הביניים ואילך: כל פעם שמכניסים איזה חידוש בולט אל הספרות, מנסים המחדשים לטהר את השרץ בהודיעם, כי הדברים בעצם עתיקים וממקור ישראל יצאו; אלא שבעוונותינו הרבים נשתכחו הם אצלנו, והגויים מתפארים בהם בלי כל זכות. ויש שהמחברים העברים מודיעים חגיגית, כי מטרתם להראות לשאר האומות שאפשר להביע בעברית כל דבר הניתן להבעה בלשונותיהן.
הזכרתה של ה"הצגה של מחזה עברי בצפון אפריקה" של יצחק פליאג'י היא מקרה חריג. שכן, חיים שרמן והממסד ה"ציוני" הטילו חרם על איזכור תרבותם ויצירתם של היהודים הערבים, המועמדים להשמדה רוחנית. בכתיבתם אין זכר לחיי תרבות, לפיוט ולשירה ביהדות ערב שירדה מעל הבמה כבר במאה העשירית ונסוגה אל הבערות ששררה בקרב ה"מוסלמים הפראים".
כך יכול יודנראט עמוס עוז ליטול אחד מעמודי התווך של התרבות היהודית, את אבי התיאטרון והמחזאות, יהודה סומו, משפחה שהעמידה דורות של משוררים, רופאים ואנשי-ציבור, ולעשות מאחד מצאצאיו סחבת-רצפה, להסיח דעת-הציבור מהתבהמותם של הנציונל-סוציאליסטים, שהיו בישראל ל"אשכנזים"