לפניי בקשת רשות ערעור על פסק דינו של בית המשפט המחוזי בתל אביב-יפו, בעפ"א 35995-05-17 (כב' השופטת העמיתה מ' סוקולוב), מיום 26.06.2017. בגדרו של פסק הדין, נדחה ערעורה של המבקשת על הכרעת דינו וגזר דינו של בית המשפט לעניינים מקומיים בתל אביב-יפו (כב' השופט העמית ש' איזקסון), בת' 70479662 ובת' 91385864, מיום 02.04.2017.
נגד המבקשת הוגשו שני דו"חות בגין חניה במקום אסור, לפי סעיף 6(ד)(2א) לחוק עזר לתל אביב-יפו (העמדת רכב וחנייתו), התשמ"ד-1983 (להלן: חוק העזר). חלף תשלום הקנסות הקבועים בדו"חות, ביקשה המבקשת לעמוד למשפט, בהתאם לסעיף 229 לחוק סדר הדין הפלילי [נוסח משולב], התשמ"ב-1982. כעולה מהאמור בדו"חות, בשני מועדים בחודש נובמבר 2015, החנתה המבקשת את רכבה על המדרכה בכיכר דיזינגוף, מקום אשר לא הוסדר להעמדת רכב וחנייתו, לפי חוק העזר.
בימי ו' וערבי חג מ-20:00-08:00".
ביום 02.04.2017, הרשיע בית המשפט לעניינים מקומיים את המבקשת בעבירות שיוחסו לה בדו"חות הנ"ל. בית המשפט לעניינים מקומיים קבע, כי "אכן המקום בו החנתה הנאשמת [המבקשת] את מכוניתה, עונה להגדרת המושג 'מדרכה', כפי שהוגדר בתקנות התעבורה". אשר לטענת המבקשת בדבר פרשנותו של התמרור המוצב בכיכר דיזינגוף, קבע בית המשפט לעניינים מקומיים, כי בהתאם לפרשנותו של בית המשפט המחוזי בעפ"א 61964-02-15, החנייה בכיכר אסורה בשעות שלא צוינו על גבי התמרור כמיועדות לפריקה ולטעינה. בו ביום, גזר בית המשפט לעניינים מקומיים את דינה של המבקשת. בית המשפט נתן את דעתו לטיעוני הצדדים לעונש, וקבע כי "ממילא שיעור הקנסות גבוה במקרה זה ומגיע לכדי 1,000 ₪", וכי "אין מקום להחמיר עם הנאשמת [המבקשת] מעבר לכך". לאור האמור, השית בית המשפט לעניינים מקומיים על המבקשת קנס בסך 1,000 ₪, השווה בסכומו לקנס המקורי שהוטל עליה בדו"חות.
המבקשת הגישה ערעור לבית המשפט המחוזי, אשר נסב הן על הכרעת דינו והן על גזר דינו של בית המשפט לעניינים מקומיים. ביום 26.06.2017, דחה בית המשפט המחוזי את ערעורה של המבקשת על שני חלקיו, בקובעו כי הכרעת דינו וגזר דינו של בית המשפט לעניינים מקומיים הינם נכונים. בית המשפט המחוזי קבע, כי הגדרת המונח "מדרכה", כפי שמופיע בתקנות התעבורה, התשכ"א-1961 (הלן: תקנות התעבורה), היא רחבה, וכי המקום בו חנתה המבקשת עונה על הגדרה זו. על כן, קבע בית המשפט המחוזי, כי מאחר שהמבקשת חנתה על המדרכה, נעברו על ידה העבירות בגינן הורשעה, ואין מתעורר הצורך לדון בפרשנותו של התמרור, המוצב בכיכר דיזינגוף. למעלה מן הצורך, הוסיף וקבע בית המשפט המחוזי, כי "אין כל בסיס לטענה לפיה התמרור מלמד על כך שאין מדובר במדרכה", וכי "בית המשפט העליון אף לא קבע זאת ברע"פ 2862/15". אשר לטענת המבקשת בדבר קיומה של טעות במצב הדברים או אי הבנה שהייתה מנת חלקה, נקבע כי המבקשת המשיכה לחנות במקום גם לאחר שקיבלה את הדו"ח הראשון, ועל כן "אין מדובר כלל בטעות כנה וסבירה וודאי שהמערערת [המבקשת] לא עשתה כל שביכולתה על מנת להימנע מביצוע העבירה". אשר לגזר הדין, נקבע כי לא נפלה שגגה מלפני בית המשפט קמא, עת שגזר על המבקשת, בגין העבירות בהן הורשעה את הקנס המקורי בלבד, ואף איפשר לה לשלמו בתשלומים. בית המשפט המחוזי הוסיף וקבע, כי "העבירה של חנייה על מדרכה נעברה על ידי המערערת [המבקשת], ועל כן אין מקום להתערב בשיקול הדעת של המשיבה בנוגע לסעיף העמדה לדין". לאור האמור לעיל, דחה בית המשפט המחוזי את ערעורה של המבקשת, על שני חלקיו.