האומנם הבורסה היא זירת הימורים שנשלטת על יד ספקולנטים?
1. הבורסה של תל אביב נשלטת על ידי ספקולנטים. שחקני האופציות מזיזים את השוק למעלה ולמטה מתי שבא להם.
בכל שוק ישנם ספקולנטים אבל זו טעות לחשוב שהם משתפים פעולה ביניהם. כשאחד חושב שהשוק יעלה האחר חושב שהוא ירד וכל אחד מהם רוצה להרוויח. בשוק המניות יש מאות ואלפי שחקנים, גדולים וקטנים. המסחר פתוח ושקוף לכולם. ככל שהיקפי המסחר גדולים יותר, כך קשה יותר לבצע מניפולציות. אנשים אולי נזכרים במקרים פיקנטיים של הרצת מניות שהיו פופולריים בתחילת שנות ה־90 וסוקרו בהרחבה בעיתונים. אבל כיום התופעה הזו היא שולית מאוד. מי שנמנע ממניות בגלל חשש ממניפולציות של ספקולנטים חי בתקופה שחלפה מן העולם.
2. המידע החשוב נמצא רק אצל המשקיעים המקצועיים. משקיעים חובבים לא יכולים להרוויח בשוק כזה.
המידע כיום כבר אינו עובר בניירות ועם שליחים לספריית הבורסה. היום המידע מופץ באינטרנט באופן שווה ובאותו הזמן לכולם. כולם יכולים להתבונן בהודעות המיידיות של החברות, לעיין בדו"חות כספיים ברגע פרסומם, לכעוס על שכרם של המנהלים הבכירים, ולחלץ נתונים על חברות, עסקים וענפים. החשיבות היום היא לא בגישה למידע אלא ביכולת לארגן ולנתח אותו. עם זאת נכון שלרוב האנשים אין יכולת לנתח דו”ח כספי שמתפרש על פני 300 עמודים.
אבל כדי להרוויח משוק המניות לא חייבים להתעמק בכל דו”ח ובכל חברה. משקיע חובב יכול להשתמש בדרכים אחרות, פשוטות וזולות, כגון השקעה באמצעות קרנות נאמנות או בתעודות סל, ולאמץ אסטרטגיית השקעות לטווח הארוך והרבה משמעת עצמית.
3. לא תמיד מרוויחים בבורסה בטווח הארוך. בחמש השנים האחרונות הבורסה בתל אביב הניבה הפסד ריאלי. בארצות הברית השוק סבל מ”עשור אבוד”, וביפאן מפסידים כבר יותר מ־20 שנה.
השקעה במניות אינה תעודת ביטוח וטווח ארוך היא לא הגדרה חד משמעית. השקעה במניות (וגם בנכסים אחרים) היא בעצם משחק של הסתברויות, והשוק הוא כמו כרטיס הגרלה עם סיכוי לרווח. הסיכוי עולה ככל שתקופת ההשקעה מתארכת אבל תמיד נשאר סיכוי כלשהו להפסד. באופן גס ניתן לומר שבתקופה של חמש שנים יש סיכוי של 80% לתשואה גבוהה מזו שגלומה באיגרות חוב ממשלתיות, בתקופה של עשר שנים הסיכוי עולה לכ־90%, ועל פני 15 שנים הסיכוי גדל לכ־95%. בסך הכל אלו סיכויים לא רעים שגם אותם ניתן לשפר באמצעות טכניקות שונות כמו השקעה במנות קבועות או איזון מחדש של תיק ההשקעות מדי פעם. טכניקות כאלו מסייעות להקטין את החשיפה לשוק בתקופות של אופוריה ומגדילות את החשיפה אליו בתקופות שפל, וכך משפרות את סיכויי הרווח של המשקיע.
4. אני שונא סיכון ומניות הן הימור. באג”ח אי אפשר להפסיד ולפחות מקבלים ריבית מדי פעם.
טעות. גם באג”ח אפשר להפסיד. בשנים האחרונות ראינו שגם אג”ח של בנקים גדולים ורווחיים וגם אג”ח ממשלתיות שונות, בעיקר באירופה, גרמו למשקיעים הפסדים ניכרים. אג”ח שאינן צמודות חשופות לסיכון אינפלציוני. אג”ח צמודות מדד שנסחרות בתשואות נמוכות חשופות להפסדי הון במקרה של עלייה בריבית. זה נכון שהסיכון באג”ח נמוך לעומת המניות, אבל זה לא נכון שאין בהן סיכון כלל.
מניות אינן סתם הימור אלא מתן זכות להשתתף ברווחי החברות. חברות כמו קוקה קולה ומקדונלד’ס מחלקות לבעלי המניות שלהן דיווידנד במזומן שגדל מדי שנה לאורך עשרות שנים. כיום הוא משקף להן תשואה שנתית של כ־3% על מחיר המניה. מי שמשקיע בהן מתוך מטרה לקבל מהן דיווידנד גבוה יותר בעוד חמש שנים אינו לוקח הימור פרוע.
כאשר משקיעים בחברה כמו קוקה קולה כחלק מסל של כמה עשרות חברות שכל אחת פועלת בענף שונה, זהו סיכון מחושב עם סיכוי סביר לרווח. לא בטוח שהוא גבוה יותר מהסיכון לספוג הפסדים באג”ח ממשלתיות בגלל עלייה בריבית או בשל ירידה בכושר הפירעון של הממשלות.
5. מנהלי החברות בישראל מקבלים שכר גבוה מדי ולא מייצרים ערך.
הדיון על שכר המנהלים לא צריך להיות חלק מהשיקול אם להשקיע במניות. ישנם מנהלים שמייצרים ערך וישנם כאלו שלא. צריך להיזהר מהכללות.
בסופו של דבר השקעה במניות יצרה ערך למשקיעים בישראל לאורך השנים. חמש השנים האחרונות אמנם הניבו למשקיעים בתל אביב תשואה ריאלית שלילית, אבל על פני 20 שנה מי שהשקיע במדד תל אביב 100 זכה לראות תשואה שנתית ממוצעת ריאלית של 7.4%. מי שהשקיע בשוק רק בעשר השנים האחרונות, שכללו בדרך כמה משברים חמורים, עדיין קיבל תשואה ריאלית שנתית ממוצעת של 6.1%. משקיע שיודע לשמור על משמעת, לא נמלט מהשוק בשפל ולא מתנפל עליו כשהוא קרוב לשיא, יוכל לנצל את ההזדמנויות שהוא מציע ולראות ממנו ברכה.