הגאון ר' חיים סולוביצ'יק הקשה בחיבורו על הרמב"ם (הלכות איסורי ביאה פ"ד הי"ב) קושיה חזקה. בהלכות איסורי ביאה פ"ח הי"ג פסק הרמב"ם שאישה שהגיע זמן וסתה ולא בדקה, ולאחר זמן בדקה ומצאה שראתה דם, אינה מטמאה את בועלה למפרע. האחרונים הסיקו מכך (ראה מגיד משנה שם) שלדעת הרמב"ם וסתות דרבנן, זאת אומרת: אין אנו מניחים בוודאות שהאישה רואה דם בשעת הווסת, אלא שחכמים גזרו לחשוש למציאותו של דם בשעת הווסת וחייבו את האיש לפרוש הימנה באותו זמן, ואת האישה – לבדוק עצמה. והקשה הגר"ח: אם כן, כיצד יתכן שדין דרבנן ישפיע על חיוב חטאת דאורייתא? סוף סוף מן התורה אין שום הבדל בין שעת וסתה ובין חוץ לשעת וסתה!
ברם, ניתן ליישב את קושיית הגר"ח גם בדרך אחרת. הגר"ח מניח כהנחה פשוטה וברורה שאם וסתות דרבנן, לא ניתן לחייב חטאת, כי מדאורייתא הבועל מוגדר כאנוס. אלא שהנחה זו אינה מוסכמת. הנודע ביהודה (מהדורא קמא יורה דעה סימן נה) כותב שהמוזהר לפרוש מדרבנן אינו יכול לטעון טענת אונס. נמצאת אומר: האיסור דרבנן אכן שינה את הדין דאורייתא, וממנו ואילך שוב אין הבא על אישה בשעת וסתה מוגדר כאנוס.
חידוש זה מבוסס, כפי הנראה, על ההבנה שאונס מוגדר לא רק על פי מידת הבחירה שהייתה לאדם אם להגיע אליו, אלא גם על פי שאלת האשמה – האם הוא אשם שהגיע למצב מסוים. מה שהשתנה עם חידוש האיסור דרבנן הוא האשמה: מאחר שהורו חכמים שלא להיכנס לסכנה מסוימת, אין אדם יכול לטעון לחוסר אשמה אם עבר על דבריהם והסתכן בה.