ההתרחקות של השירה העברית מן המקורות ומן הנדבכים העשירים של העברית, מחייבת אותנו לבדיקת מחודשת, לאן השירה הולכת. בשורות הבאות אנסה להבין כיצד מזהים כתיבה שמתחברת לספרות העברית ולתרבות היהודית. אין זה מחקר שהולך בגדולות, אנסה לעשות זאת תוך עיון בשיר שכתב אחי התאום בלפור חקק, המכהן כיום כיושב ראש אגודת הסופרים העברים – דיון מחודש בשירו של בלפור "מגילת יוחסין נוסח חדש"- מתוך ספרו "ואז בקץ היוחסין", 1987 ( במקביל לספרו של בלפור, יצא אז ספרי, "תעודה נשכחת").
בלפור חקק / מגילת יוחסין - נוסח חדש סָבִי קִבֵּל מֵאָבִיו מְגִלָּה תְּעוּדַת יוּחֲסִין מְגִלַּת קְלָף וְאָבִיו קִבֵּל מֵאָבִיו וְאָבִיו קִבֵּל מֵאָבִיו אָב מֵאָבעַד זִקְנֵי הַכְּנֶסֶת הַגְּדוֹלָה. וְכַאֲשֶר עָלָה זְקֵנִי בְּשׂלְמָתוֹ הַכְּלוּלָה וְכַאֲשֶר עָלָה לאֶרֶץ אֲבוֹתָיו הַגְּדוֹלָה עָפָה הַמְּגִלָּה לַאֲנָחוֹת עָפָה הַמְּגִלָּה בָּרוּחוֹת שֵמוֹת נִשְׂרָפִים וְאוֹתִיּוֹת פּוֹרְחוֹת. מֵאָז תּוֹעֶה עֲדַיִן בַּסּוּפָה הַקָּשָה מְחַפֵּשׂ אַחַר מְגִלָּתִי הָרְמוּסָה בָּאוֹר וּבָאוֹב. אֵין זֹאת כִּי אֶצְטָרֵךְ לִכְתֹּב הָחֵל מֵעַכְשָו מְגִלַּת יוּחֲסִין מְגִלָּה חֲדָשָה הַמַּתְחִילָה בִּי התמודדות עם הזמן ועם האוצר הרוחני של הדורות הקודמים היא מאפיין מובהק של ספרות אמיתית, ספרות מחוברת, ספרות שאינה רואה עצמה כמי ש"נולדה מן הים". יהיו שיקראו לשירה כזאת שירה אמונית. נוסח הפתיחה בשירו של בלפור חקק נשמע לנו מוכר, אנו חשים אווירה של בית מדרש, בית כנסת – ההתחברות הרוחנית למאמרי הפתיחה של פרקי אבות כמו יוצרת תחושה של מסירה, נקודת פתיחה לתאר סוג של יחס למסורת, יחס לערכים מקודשים, לדמות נערצת ומקודשת.מורשת העבר היא מטען גנטי שמאפיין ספרות דתית אמונית – המחויבות לשאת את משא האבות וליצור עמו דיאלוג רוחני: השיר כתוב כפיוט של וידוי, ניסיון להתמודד עם היחס לעבר, עם הזכות, האחריות והקושי להיות יורשים של מורשת עבר. חלומו של הסב שעלה ארצה מתנפץ אל מציאות אחרת מזו שחלם עליה בעודו בגולה "עפה המגילה לאנחות… שמות נשרפים ואותיות פורחות". השימוש במלה 'מגלה' מחזיר אותנו ליחס המקודש למלים ולכתב, ובה בעת, לוקח אותנו לדיון רוחני על גלות וגאולה – רובד עמוק שכולו חיבור של אנושיות וזמן ואמונה: לא ספרות רזה, לא עברית רזה, לא התחמקות מדילמות הקשורות בקדושת הארץ, בקדושת המלים, בכוחה של תרבות.המשך השיר בוחן את יחסו של הדור הבא, של הנכד, של המשורר.הוא אכן "תועה בסופה הקשה", מחליט לפתוח ב"מגילת יוחסין חדשה המתחילה בי". הוא מבין שיש צורך לחבר מגילה שתבטא את הזהות הארץ ישראלית החדשה אשר יניקתה ושורשה מ"סבי קיבל מגילה מאביו… עד זקני הכנסת הגדולה":המגילה שכביכול "עפה לאנחות" יונקת מתשתית מקראית ותלמודית, היא גשר בין זמנים:החיבור לציר הזמן ולדיסק הקשיח של האמונה בולט במשפט המושתת על נבואת זכריה. "…ואשוב ואשא עיניי ואראה והנה מגילה עפה" (זכריה ה, א). ההכרח להתמודד עם המשבר הרוחני מועצם בביטוי "שמות נשרפים ואותיות פורחות" – המושתת על הסיפור על ר' חנינא בן תרדיון .הפתרון של המשורר, הצורך לכתוב מגילה חדשה, נשאב מן המקורות: "קח לך מגילת ספר וכתבת אליה את כל הדברים אשר דיברתי אליך ", נבואת ירמיה. הנביא כותב את המגילה בשנית בניגוד למשורר המרגיש צורך לכתוב מגילה חדשה "המתחילה בי".
כתיבה אמונית אינה בורחת מן העבר, אינה מוחקת דיסקטים קדומים, וההתחברות מזכירה שורה שכתב ישראל אלירז: "איך להיכנס אל חדר ממנו לא יצאת מעולם?". זו שירה שנמצאת במסע, מסע ממקום למקום, מזמן לזמן, ולא שירה של מוטציה, שבה ניתקים מן הציר הראשון. ועם זאת ההתחברות אינה השתעבדות, אלא יניקה לצורך יצירה מחודשת, מחשבה מחודשת, אפילו לבטים על מגילה חדשה. כתיבה מסוג זה היא כתיבה שבה הכותב אינו לבד, הוא הולך בשיירה, הוא נמצא בדיאלוג מתמיד, וההפריה הזו גם מפלסת שבילים חדשים.