ליל חג השבועות. ברחובות ירושלים נשמעים צעדים ערים, הסמטאות החשוכות מלאות המון אדם, זקנים צעירים וילדים הולכים לבית הכנסת כדי לשקוד על התורה ולהתכונן כראוי ליום המחרת- חג מתן תורה.
גם אנחנו היינו בין הצועדים, אבא סיפר לנו סיפור על דוד המלך ואנו הקשבנו בשקיקה. הצעדים אמנם היו אטיים מתמיד שכן השנה גם ישראל – אחי הקטן בן ה5 הצטרף אלינו, אך הרצון להגיע לבית הכנסת ולהתחיל בלימוד עם אבא עודד אותו להדביק את קצב ההליכה שלנו.
בית כנסת היה מואר מתמיד, הנברשות הבהיקו ונרות נוספים הודלקו לכבוד יום טוב. בפינה עמד שולחן ועליו מזונות ושתיה וקולם של הזריזים שהחלו ללמוד נשמע ברמה.
התיישבנו במקומנו הקבוע, אבא פחת את ספר 'תיקון ליל שבועות' והתחלנו לקרא את החומשים. ישראל פיהק פיהוק אחד או שניים אך נלחם בכל כוחו בעייפותו הגדולה, נראה ששנת הצהריים לא הועילה לו במיוחד שכן תוך מספר דקות נראה ראשו מונח על השולחן, עיניו עצומות ונשימתו שקטה ורגועה.
תישן טוב יהיה טוב!
השינה היא מצב של טבעי של הגוף החוזר ונשנה מדי יום ביומו ותופס בסך הכל כשליש משנות חייו של האדם.
בעבר המעיטו החוקרים להתעניין בזמן שנת האדם שכן הם חשבו שאלו שעות 'מתות' כביכול, בהן הגוף עוצר את תפקודו והמוח נעצר עד לרגע היקיצה.
אולם- בשנת 1953 ערך בחור צעיר תלמיד באוניברסיטה בשם יוגין אסרינסקי, עבודת מחקר על שנת התינוקות ותוך כדי עבודתו ומחקרו גילה שהשינה היא תהליך מורכב ביותר והכרחי לגוף וכי באים אדם רוצה לשמור על בריאות גופו, על מצב רוח טוב, על יצירתיות, חשיבה צלולה וערנות הוא חייב לישון מכסת שעות מסוימת בכל יום.
אסרינסקי גילה שתוך כדי שינה מניע התינוק את גלגלי עיניו בצורה הדומה ביותר להנעת גלגל העניים בזמן שהתינוק ער.
כששם לב לכך החל אסרינסקי לעקוב גם אחרי שנת אנשים מבוגרים בגיליים מתקדמים יותר והתופעה היתה זהה לחלוטין. הוא נוכחו לדעת, שבמהלך השינה מניע האדם הישן את עיניו במשך פרקי-זמן מסוימים כאילו היה ער.
אסרינסקי שהיה סקרן לדעת מה מתרחש באותו פסק זמן בשנתו של האדם העיר את האנשים ברגעים אלו, והתברר שבזמן שגלגלי עיניהם נעו הם היות בתוך תהליך של חלימת חלום.
השינה היא תהליך מחזורי שכל מחזור נע בין 90 ל 120 דקות כאשר אנו זקוקים לפחות ל 4 מחזורי שינה כאלו בלילה.מחזור שינה מורכב ממספר שלבים:השלב הראשון זהו השלב של כניסה לשינה ממצב ערות, זהו שלב בו הגוף מרפה שרירים, מוריד קצב לב ומכניס את הגוף לרגיעה, שלב זה אמור להמשך כמספר דקות.בשלב זה לאנשים רבים יש בעיה של חוסר יכולת להירדם. מרוץ החיים, המתח, הדאגות, ופעילות היום עד השעות המאוחרות, לא מאפשרות לגוף להיכנס לתהליך ההרפיה לו הוא זקוק. אז אנשים נעזרים בכדורים במקום באמצעים טבעיים אחרים או שינוי אורח חיים.השלב השני הוא שינה שטחית, קלה.שוב אנשים רבים לא עוברים שלב זה ומתעוררים מהר מאד מכל רחש.השלב השלישי והרביעי הם שלבי השינה העמוקה בהם קשה להעיר את הישן.בשלבים אלו מתרחשים תהליכים בהם הגוף משקם את עצמו הוא מפרק את הפסולת שהצטברה בו במשך היום ומחדש מאגרי אנרגיה. זהו טיפול שוטף שהגוף אמור לעבור כל לילה כדי שיוכל לתפקד כראוי ביום המחרת.
בשלב החמישי והאחרון, שנת החלום, הגוף מעבד תהליכים ומאורעות רגשיים .ככל שנמצאים פחות בשלב זה במהלך השינה הגוף לא נפתר מעודפי המתח שנצטברו בו והשפעת המתח על חיינו ידועה כמרכיב מכריע על בריאותינו והתנהלות חיינו.
חז"ל בפרקי אבות כבר אמרו שאחד מ48 דברים שהתורה נקנת בהם הוא "מיעוט שינה" וכדבריהם במסכת אבות: "כך היא דרכה של תורה פת במלח תאכל, ומים במשורה תשתה, ועל הארץ תישן וחיי צער תחיה ובתורה את עמל". אם אתה עושה כן אשריך וטוב לך בעולם הזה ובעולם הבא.
לעומת זאת עם ישראל חשב שההכנה המתאימה ביותר לקבלת התורה היא... שינה טובה!
הם ידעו שבשעת השינה הנשמה עולה מעלה וחשבו שאם נשמתם תעלה ערב מתן תורה היא תוכל ללמוד ולהשיג עניינים גבוהים ונעלים שאי אפשר להבין בשעה שהגוף ער.
הקב"ה לעומת זאת רצה להראות להם שהעבודה כאן בעולם היא דווקא בשילוב הנשמה האלוקית והגוף גם יחד ושאת מצוות התורה מקימים בעיקר ע"י חומרים גשמיים ועל כן העיר אותם הקב"ה ע"י קולות וברקים בבוקרו של יום.
אנו כילדים חסידיים יודעים ששעת השינה היא שעה בה הנשמה נותנת דין וחשבון בבית דין של מעלה על כל מעשיה ועבודתה במהלך היום כאן בעולם. ועל כן, כבר לפני שנקרא קריאת שמע בכוונה ונתחיל לחשוב את פרק התניא שאנחנו יודעים בעל פה כדאי שנחליט החלטה חשובה- שהיום שיבוא מחר יהיה מלא וגדוש יותר בעשיה טובה ומשמחת של מצוות ומעשים טובים, של ויתור, התחשבות וכיבוד הורים, מורים וחברים על ידם נקיץ משנת הגלות העמוקה היישר לבוקרה של גאולה.
נא להכיר- מלכת הפה..
השקט המוחלט ששרר בבית עם כניסתי די הפתיע אותי. בשעות הערב כשאני חוזר מהחיידר תמיד ישנן שיחות ערות המתנהלות בחדר הילדים וכל מי שרק עובר את סף ביתנו זוכה לשמוע אותן.
כל אחד חולק את חוויותיו עם שאר האחים, מחליפים רשמים, קצת מתווכחים, עוזרים אחד לשני בשיעורי בית, ככה עד ארוחת ערב.
בצעדים מדודים נכנסתי פנימה, אמרתי שלום לאמא וחיש צעדתי לעבר החדר. מחזה מצחיק ביותר נגלה לעיניי! לוי יושב כשעיניו קשורות במטפחת, ובנימין מגיש ללשונו כפית המכילה משהו, לוי טעם ואמר- "זה כל כך קל, זו שמנת". וכל שאר הקטנים שישבו על הספה סביב התמוגגו מצחוק כשהם קוראים "מצוין! הצלחת!".
"אפשר להבין מה מתרחש כאן" פניתי אליהם כשכולי מלא פליאה.
ובתוך הצחוק הכללי הואיל בטובו מנחם להסביר לי במשפט קצר "אנחנו בודקים את תפקוד פקעיות הטעם שלנו, רוצה להצטרף לניסיון?"
חוש הטעם שלנו נשלט על ידי אלפי צורות תאים מקרוסקופיים, דמויי בצל, המכונים פקעיות הטעם. אלה פזורות בעיקר על גבי איבר המסתתר בתוך פנו- הלשון.
הלשון היא אבר שרירי ושטוח האחראית העיקרית לחוש הטעם והיא גם עוזרת בלעיסת המזון ובליעתו.
הלשון היא גם אחד מאברי הדיבור החשובים והיא מסיעת לאדם להשמיע עיצורים ותנועות המצטרפים להברות ומילים.
. צדה התחתון מחובר מאחור אל העצמות והשרירים של הגרון אולם גופה העיקרי גמיש ונייד להפליא.
גוף הלשון- האדמדמה, אותה אנו מכירים היטב מורכב ממארג של שמונה שרירים בתוכה, ושמונה שרירים נוספים המחברים את הלשון לחלקים שמסביב. שרירים אלה מסוגלים להתכווץ בשילובים שונים ומקנים בכך ללשון מגוון עצום של צורות. גמישות הלשון חשובה ביותר לדיבור ולאכילה.
הלשון מכוסה פטמיות זעירות, אשר בגללן היא מחוספסת. בפטמיות אלו, הנמצאות גם על גבה של הלשון, בשוליה ובחלקה האחורי יש קבוצות של תאים מיוחדים, דרכם מופעל חוש הטעם.
שלא כבני האדם, אצל הנחש הלשון משמשת גם כאבר מישוש מרכזי. לשונו היא ארוכה וצרה ובקצה היא שסועה לשתי אונות ויוצרת צורת מזלג בעל שני שיניים. כאשר הנחש זוחל הוא מוציא את לשונו החוצה וממשש בה. ותוך כדי מישוש קולטת לשונו גם ריחות וכשהיא חוזרת לפה היא מוסרת את הריחות האלו לאבר הרחה הנמצא בתוך פיו.
גם הזיקית קיבלה לשון מיוחדת כמתנת שמיים. לשונה ארוכה במיוחד והיא מסוגלת לשלוף אותה למרחק רב מאוד מהפה. היא מכוסה בריר דביק המאפשר לה לתפוס ולהצמיד אליה חרקים וזבובים ואז להכניסם בזריזות לפה לצורך מאכל.
הלשון- מעדן מלכים.
כבר בתקופות קדומות נחשבה הלשון כמאכל משובח ורך ביותר. אברהם אבינו הוא רק דוגמה אחת להכנסת אורחים מפוארת ולסעודה מיוחדת שערך למלאכים והוא הגיש להם בה לשון בחרדל.
לרבי שמעון בן גמליאל היה משרת מסור ונאמן ושמו – טבי. פעם קרא לו רבי שמעון ובקש ממנו לקנות בשוק מאכל טוב במיוחד. הלך טבי וקנה אצל הקצב לשון פרה , והביאה לרבו.
"יפה", אמר רבי שמעון, ועכשיו צא אל השוק וקנה לי מאכל כל שהוא רע, ממש גרוע".
הלך העבד וחיש קל חזר עם מאכל רע- עוד לשון.
שאל אותו רבו – "מדוע כשביקשתי ממך מאכל טוב הבאת לי לשון, וכשביקשתי מאכל רע גם כן הבאת לי לשון, האם הלשון היא טובה אך גם רעה?".
"אכן כן רבי, כאשר הלשון טובה, רכה, טרייה ומשובחת- אין מאכל טוב ממנה. אולם כאשר היא קשה ורעה- אין מאכל רע ממנה. "וכך גם לשוננו", המשיך העבד בדבריו.
כאשר משתמשים אנו בלשון לדברים טובים, ללמוד תורה ודיבור עדין- אין טוב מלשוננו, אולם אפ ח"ו הלשון משמשת כחץ לפגוע, להעליב ולשקר- אין רעה ממנה!"
כאמור, אחד מתפקידיה המיוחדים של הלשון הוא הדיבור ומסבירים לנו חכמים שלשם כך הקב"ה שיכן אותה בתוך ארמון מתוחכם ומבוצר.
מכל עבריה מקיפים אותה החניכיים, סביבה עומדות ניצבות כמו חרבות שלופות- השיניים, ולתוספת- שני שומרי ראש- השפתיים. שלם מה לה כל אלו?
על מנת שהאדם ישמור עליה וישתמש בה רק לאחר מחשבה מעמיקה ועיון מדוקדק בדברים שהוא עומד להוציא ממנה.
רבי, בנו של רבן שמעון בן גמליאל, רצה ללמד את תלמידיו להיזהר בדיבורם. מה עשה? הוא הזמין את כל תלמידיו לסעודה וציוה לשים לפניהם לשונות מבושלות. ביניהן לשונות רכות שהתבשלו די צרכן, ולשונות קשות- שעוד לא היו מבושלות לגמרי.
"אכלו נא תלמידי היקרים, בחרו לכם מהלשונות המשובחות כפי שתרצו."
ואכן- כל תלמידיו נענו להזמנה והתכבדו מהלשונות שהוגשו לשולחן אולם- איש מהתלמידים לא רצה לאכול מהלשונות הקשות וכולם בחרו בלשונות הרכות והטעימות.
"ראו בני את מעשיכם ולמדו מהם. כולכם בחרתם לכם את הלשונות הרכות ועזבתם בצד את הקשות, כיוון שהן טובות, טעימות וערבות יותר. אנא, התנהגו כך גם בחיי היום יום שלכם כאשר אתם מדברים איש לרעהו. אל תדברו בלשון קשה ובכעס אלא בלשון רכה עם דברים נעימים ועדינים".
אז אולי גם אנחנו נשים לב יותר לגברת הנחמדה המסתתרת בתוך פינו? נשמור עליה, נחשוב לפני שאנו מדברים בה, ונשתמש בה בצורה הנקייה והבריאה ביותר.
Picture Windowתבנית. מופעל באמצעות Blogger.