ויש כל-כך הרבה זיכרונות, כל-כך הרבה דמעות... וזה לא מפסיק... חיים שלמים, 15 שנה, יום-יום, שעה-שעה והזיכרונות מציפים אותי בכוח, מציפים אותי ללא לאות, ולפעמים הזיכרונות קשים כל-כך... לא עוזר שאני פותחת את העיניים, או סוגרת אותם, לא משנה כמה חזק הלב שלי דופק, אני לא מצליחה להתנער מהם.
הפסיכולוגית אמרה לי שאני חייבת להתמודד עם הכאב, וגם אם הוא גדול כל-כך, אסור לי להעביר אותו הלאה, אלא להתמודד איתו, וכשאני לא יכולה להתמודד יותר, למצוא את הדבר שיזיז אותי מהכאב....ככל שאני יותר ידחיק, את הזיכרון שלך, את המוות שלך, את החיים שלך איתי, ההחלמה, אם בכלל, תהיי הרבה יותר ארוכה וקשה.
ואני רוצה להחלים, באמת, להחלים מהכאב הזה שעוטף אותי בשנאה כל-כך רבה... רוצה להרגיש משהו אחר מלבד כאב נורא, מלבד בדידות, מלבד ריק... רוצה להרגיש שפוייה שוב, מרגישה את האחזות שלי על קרנות המזבח של השפיות, נאחזת חזק-חזק בחיים האלו, בחיים האחרים לא אחרים שהיו לי... בניסיון לשמר ולשכוח את כל העבר שלי ושלך.
לשמר, כי זה מפחיד אותי לשכוח אותך, ולשכוח כי מפחיד אותי לשמר אותך.
לשמר אותך בנפטלין ולהוציא אותך לפי הצורך, זה לא משהו שאני רוצה לעשות.
אבל אני יודעת, שיום יבוא ולא תהייה לי ברירה.
"אימא" היא תגיד לי "איך הכרתם? איפה התחתנם?" והשאלה הנוראית ביותר "איך אבא מת?!?"
היא לעולם לא תדע אהבת אב, אהבה אמיתית של אבא... לא משנה כמה אני והמשפחות שלנו ימלאו אותה באהבה, זה לעולם לא ימלא את החוסר הזה, את החסר הזה.
אני לא מצליחה להתמודד עם החיים האלו אהוב שלי... יש לי מילים גדולות לכולם, אני רושמת מילים גדולות כל-כך בבלוג הזה, ולעצמי, לנפש אני לא מוצאת מילה אחת שתיתן נחמה.
אני כבר לא ממש מסוגלת להגיד "אני אוהבת אותך", אני לא מסוגלת, כי אז זה אומר שהלב מסוגל להרגיש, וכרגע הוא לא מסוגל, הוא ריק, הוא מת, הוא כלום!
אני כלום... חוץ מדמעות, וכאב, וריק...אני כלום!