העלילות של "ביום מותו" ושל "להרוג את הכלב השני" מתרחשות בישראל של סוף שנות החמישים. הגיבור, שדמותו מבוססת בעקיפין על מארק חלאסקו, המחבר, הוא פולני נוצרי שהוגלה מארצו ומצא מקלט בישראל. כדי לשרוד, הוא מתפרנס מעבודות בלתי שגרתיות, כמו מכירת שירותיה של אווה, אהובתו הזונה (ביום מותו), או כג'יגולו המפתה אמריקאיות עשירות על פי תסריט שכתב רוברט, חברו במאי התיאטרון (להרוג את הכלב השני). המצבים הקומי-טרגיים שחלאסקו מתאר באירוניה מציגים את ישראל הצעירה והפוריטנית מנקודת מבטו של אאוטסיידר, קתולי מאמין, המחפש בה את הנשגב בהשראת התנ"ך, מוקסם מדמות הצבר הישראלי, אך חווה רוב הזמן את העוני, הלכלוך והחמסינים של תל אביב ויפו. שאלות של נאמנות ובגידה, משמעותה של אהבה, שייכות ותלישות עולות תדיר בסיפורים, כשברקע רודפות את המספר זוועות השואה, שלהן היה עד בילדותו בפולין. שום סופר אחר, מקומי או זר, לא תיאר כך את ישראל של שנות החמישים. החצרות האחוריות של רחוב אלנבי, הזונות, הסרסורים ומגוון טיפוסים שרצונם רק לשרוד עוד יום מאכלסים את הספר ומעניקים לקוראים טעימה מישראל בלתי מוכרת, אלימה, אך גם משעשעת ומלאת הומור.
לא ביליתי הרבה זמן במחיצתו. ראיתי אותו כמה פעמים בדירת ידידיו, ובקפה ניצה באלנבי. אחר-כך בא השירות הצבאי, ורק כשקיבלתי חופשה ארוכה פגשתי אותו שוב, בבית בהרצליה. פעם אחת נסעתי איתו דרומה. חלסקו התייחס אלי תחילה בזלזול, אחר-כך נמסכה בזלזול חיבה זעירה, אבל בסך הכל חשב אותי לטיפש וחלמן, כאילו עקץ אותי אי-אז זבוב הצה-צה הידוע לכל ילד מספרי ההרפתקאות, ונגזר עלי שאתהלך הלום-שינה עד יום מותי הקרב.
יחס הזלזול נקבע אצלו אחרי ששמע מפי שאינני מתכונן לעשות דבר כדי לקדם את הקריירה הספרותית שלי, גם לא להתחיל לכתוב, שאני סומך על הגורל. סיפרתי לו מה ששפנגלר כתב על גתה הצעיר, שנפל יום אחד מכרכרה ואמרו שהנפילה עלולה היתה להביא לכריתת רגליו: גתה בלי רגליים? זה אבסורד!
אתה מטומטם אם אתה יכול לחשוב ככה במאה העשרים! אמר לי חלסקו בבוז ובכעס מוזר.
אבל כמו אמנים אמיתיים (פגשתי פעם שחקן קולנוע מהולל), יחס הזלזול שלו נעלם לרגע כששמע ממני משהו שעניין אותו על אמנותו, על ספרות. היה בזה משהו מצחיק, כמו חיה הזוקפת אוזן. אבל מיד אחר-כך נשמטה האוזן למצבה הרגיל.
חלסקו היה גבר יפה, חזק, בעל קסם, אלים מאוד, ובעל ידע מר על העולם, הידע של אכילס המתגלה לפתע בשיחתו עם פְּריאמוֹס. פה ושם הזדקרו בתנועותיו ובדבריו נרקיסיות וילדותיות, כשהיה מגונן על קופסת הסיגריות שלו או מביע חשש מזעמה של ארוסתו בפולין לכשייוודעו לה מעלליו. הוא היה מסיים את ביטוי החשש בחיוך אירוני, אבל התחושה היתה שהחשש אמיתי מאוד.
אני יכול להעיד שהסיפורים על אלימותו (מהלומות בברים, רצון עז לבעוט בנשים הרות מפני שהרו לא לו), שנשמעים מוגזמים, היו אמיתיים למדי. פעם אפילו ניצלתי ממצב ביש בחברת חלסקו הודות לטוב-ליבו של שוטר. גם הסיפורים על ההשפעה שלו על נשים לא היו מוגזמים. פעם, במסעדה ביפו, קרבה אלינו אשה ולחשה משהו על אוזנו. מארק ביקש ממני לתרגם. היא הציעה לו להיות הסרסור שלה. זה נגע לליבו. הוא אמר לי להתנצל בפניה, ולספר לה שארוסתו מחכה לו.
כשמת בשנתו מעירוב כדורי שינה ואלכוהול התעצבתי נורא. לא פעם חשבתי עליו. חלסקו היה האדם היחיד שהכרתי שהתאים לאגדה הבַּיירוֹנית שהעסיקה אותי בנעורי. היה בו משהו קשה, ואולי גם שמו האיכרי צבע את הרגשתי. כשהאיר אלי פנים משום-מה, לעיתים רחוקות מאוד, או זיכה אותי במחווה מקרית של חיבה ורוך, הייתי מתמלא שמחה. נדמה לי שגם ביירון היה נתפס לפעמים במחווה מקרית כזאת, כשהיה חותם את מכתביו באחד משמותיו הפחות ידועים: נוֹאֶל.