סמכותו של בורר לפנות לבית המשפט בשאלה משפטית בדרך של אבעיה קבועה בסעיף ט״ז לתוספת לחוק הבוררות, הקובע, כי בורר רשאי להביא שאלה משפטית המתעוררת במהלך הבוררות או את פסק הבוררות, כולו או מקצתו, לפני בית המשפט בדרך אבעיה לשם מתן חוות-דעת.
בנוסף, תקנה 234 לתקנות סדר הדין האזרחי שכותרתה ״אבעיה בשאלה משפטית״, מורה שמקום שנקבע בכל דין כי אדם חייב או רשאי להביא לחוות-דעתו של בית המשפט שאלה משפטית המתעוררת במשפט או בהליך, יש להרצותה בצורת אבעיה.
שני סוגי אבעיה הם: אחד, שאלת משפט שנתעוררה במהלך הבוררות והיא המכונה ״בעיית עצה״. השני, שאלת משפט שפסק הבוררות תולה עצמו בה, והפסק בשלמותו ועמו השאלה מובאים לבית המשפט לחוות-דעתו והיא המכונה ״אבעיית פסק״.
בעיית עצה היא בעיה שמגיש בורר לביהמ"ש תוך כדי ניהול הבוררות, על מנת שייעץ לו בדבר כלשהו הנמצא בבירור בפניו. בדרך כלל, בעיית עצה תהיה בקשר להיקף סמכותו של הבורר, הן מבחינת הנושאים שבמחלוקת והן מבחינת האנשים המעורבים בסכסוך.
ואילו בעיית פסק מוגדרת במקרה שבורר מנסח את פסקו בצורת בעיית פסק, פוסק בכל השאלות העובדתיות, כשהוא משאיר לביהמ"ש את ההכרעה בשאלה המשפטית. כך, למשל, יכול בורר לפסוק בשאלת גובה הפיצויים המגיעים בגין הפרת חוזה - בהשאירו לביהמ"ש את ההכרעה בשאלה אם החוזה היה חוקי או בלתי חוקי. משפתור ביהמ"ש את השאלה - בין לכאן ובין לכאן - יושלם בכך פסק הבורר ויימצא עונה על כל הנקודות שבמחלוקת.
אבעיית עצה נבדלת מאבעיית פסק בכך שכל מהותה של הראשונה היא בקשת הדרכה משפטית מבית המשפט בשאלה המתעוררת במהלך הבוררות. משנסתיימו הליכי הבוררות במתן פסק סופי והבורר סיים את תפקידו, אין עוד מקום להצגת אבעיית עצה. הגשת אבעיה, בין אבעיית עצה ובין אבעיית פסק, מסורה עכשיו לשיקול-דעתו של הבורר.
תחילה אלבן ואברר את ההבדלים שבין בעיית עצה לבין בעיית פסק, לאחר מכן אתמקד בשאלה - האם ניתן לערער על חוות-דעתו של בית-משפט בכל "אבעיה" בכלל וב"בעיית עצה" בפרט? זאת ועוד, נעמוד על שורשי ההבדל הנעוץ בין אבעיית פסק לבין אבעיית עצה.