אור יהודה – משפחה נזקקת פונתה באישון לילה על ידי פקחי העירייה.
ביום רביעי האחרון לקראת 11 בלילה הגיעו שוטרים ופינו את זוג ההורים וארבעת ילדיהם הקטנים ממבנה בו שהו. עירית אור יהודה – אין תגובה. מפקד המשטרה – פעלנו לפי דרישת היועצת המשפטית של העירייהבצל המציאות החברתית הקשה אשר פוקדת את החברה הישראלית מאז הקיץ האחרון. עולה הרגישות למקרים סוציאליים קשים בקרב משפחות עם ילדים אשר מגיעים לפת לחם ונמצאים במצב מצוקה קשה. משפחת נפתלי הא אחת ממשפחות המצוקה של אור יהודה. אני יושב בני הזוג דוד וסיגל, בחצר המבנה בו הם גרים, מחסן ישן, ללא קירות, על רצפת בטון נמצאת מיטה זוגית, בצד אבטיח מונח על הרצפה. תא שירותים מאולתר סגור עם בד. ועל מזרנים ברצפה ישנים הילדים בני 19,18, 11 והקטנה בת 10.
דוד, אב המשפחה החל את דרכו בעולם הפשע והעבריינות מגיל צעיר מאוד, אך מאז 1993 הוא לא נפגש עם נציגי החוק והחל בחיים חדשים. דוד – " מגיל 11 אני נמצא במוסדות לעבריינים צעירים, הייתי חלק מחבורת נערים שבגלל השעמום חיפשנו אקשן, זה התחיל מגניבות אופנים, והתפרצויות לחניות, ובגיל 15 כבר החלטנו ללכת בגדול, ורצינו לגנוב את הכספת של קופת חולים בסקיה א',לקחנו את הכספת לפרדס ושם ניסינו לפצח את הקוד, ממהלומות הפטיש נשמעו רעשים, ואז השכנים התקשרו למשטרה. היה חושך והשוטרים לא ידעו אם אנחנו חמושים והם ירו לכיווני, אני נפצעתי ברגל , ונשפטתי לשנה מאסר. חייו היו רצופים בקשיים והסתבכויות עם שלטונות החוק, העבירה האחרונה עליה נשפט בשנת 1988 ניסיון לגנוב את הכספת מבנק הפועלים באור יהודה. הוא הורשע ונכלא ל5 שנים. לאחר תקופה ארוכה בה היה מכור לסמים. הכיר בגיל 32 את סיגל, אשתו לעתיד, וביחד החלו בתהליך של גמילה מסמים, במשך חצי שנה אינטנסיבית בסיוע בני משפחתו וחברים אשר כולם נלחמו להוציא אותו מהסמים. התהליך הצליח, דוד הפסיק להשתמש בסמים והחליט לשקם את חייו. הוא נשא את סיגל לאישה, וביחד הביאו לעולם ארבעה ילדים.סיגל עבדה במשק בית, ודוד החל לעבוד בתחום המסגרות. הזוג ביחד עם ילדיו נלחם כל השנים לשרוד כלכלית, והצליח בקושי רב. תקופות ארוכות הם חיו אצל בני משפחתם, וכאשר היה להם כסף לשלם חיו בדירות שכורות באור יהודה. אך ככל שעברו השנים המצב הכלכלי הפך להיות קשה יותר, ואיתה המצוקה האישית של הזוג והילדים. לפני 4 שנים עברו לשכור דירה בעיר, אך מאז אפריל 2012 הפסיקו לשלם את שכר הדירה עקב בעיות כלכליות,מספר דוד, "בתאריך 1.6.2012 הגעתי למחסן של המשפחה. זהו מבנה אשר הקמנו בשנות השבעים בצמוד למקלט של העירייה, המחסן הזה קיים 30 שנה, הייתי גר בו תקופה ארוכה שהייתי צעיר. המחסן הזה נמצא בסמוך לבית הורי ושם בילינו את ילדותנו. כשהבנתי שאין לי איפה לגור התחלתי לשפץ את המקום, שברתי את הקירות, ולקחתי חשמל מהשכנה, וצינור של מים חיברתי לבית של ההורים שלי. הבאנו לשם מקרר ומיטות ובאנו עם הילדים לישון פה. אומנם אנחנו חיים ברחוב אבל כאן יש קורת גג, סגרתי עם בד את המקום שיהיה לנו פרטיות מהשכנים. כאשר צריכים שירותים הולכים לבקש מאחד השכנים, אנחנו לפעמים מתקלחים גם כאן".
המשפחה מוכרת לרשויות הרווחה בעיר, אך לטענתם הם לא מקבלים שום דבר עקב מצבם הקשה. "פניתי עבר לפני שנה לרווחה בעיר, שיעזרו לי לרכוש נעלים לילדים, והתשובה שקבלתי שאין להם תקציב. בעקבות המצב הציעו לי לפנות לראש העיר, דוד יוסף, לעזור לנו עם בעיית הדיור, התקשרתי למזכירה שלו, והיא ביקשה שאשאיר הודעה, שלא חזרו אלי, התקשרתי שוב, והמזכירה אמרה כי ראש העיר לא מעוניין לטפל במשפחת נפתלי וניתקה לי את הטלפון".
בתאריך 24.7 התקיים ביקור במקום על ידי העובדות הסוציאליות של עיריית אור יהודה, מיכל פרוכטר וכרמית דולב – אשר מציינות בדוח שלהן כי הכתובת על הקיר, ויש סכנה ממשית לאסון במשפחה – "בביקור בית שעשיתי במקום התרשמתי כי אין המקום יכול לשמש למגורי אדם ואין בו תשתית או תנאים הולמים המאפשרים חיים נורמאליים לזוג עם ילדיהם הצעירים והבוגרים. האישה ציינה כי לא תתפנה רק לדיור קבוע. היא איימה כי תשרוף את עצמה כפי שעשו זאת אחרים. אני מתרשמת כי איומיה נשמעו אמיתיים וישימים לאור העובדה כי המשפחה שריה במצוקה ובמצב רגשי קשה, ללא קורת גג, עזרה או תמיכה משפחתית". עוד מוסיפה העובדת הסוציאלית לפרט את מצבה הנפשי הרעוע של האם, ומצבו הכלכלי הקשה של אב המשפחה. ומסכמת במילים זועקות – "לאור מצוקת המשפחה הקשה, מצבם הכלכלי והרגשי הבלתי אפשרי, ולאור העובדה שמדובר בזוג עם ילדים ללא קורת גג וללא גורמי סיוע ותמיכה. אני מתרשמת כי אסון במשפחה זה יהיה בלתי נמנע אם לא נבוא לקראתם במתן דיור קבוע ובטוח".
ואכן ב 1.8 האסון כמעט קרה, לקראת שעות הצהריים הגיעו אל המקום פקחי עירייה עם טרקטור ושוטרים, סיגל אם המשפחה סירבה לאפשר לפינוי להתרחש ומנעה את גישתם של פקחי העירייה. לפי דברי השוטרים במקום הם נתקלו בהתנגדות קשה מצד האם, היא השמיעה באוזניהם איומי התאבדות אם מישהו יתקרב לפנות אותם. לפי דברי מפקד משטרת מסובים האם איימה שתשתמש בסכין שברשותה ותפגע בעצמה, וכל זאת לעיני הילדים הקטנים שבוכים ללא הרף ועשרות השכנים והסקרנים אשר נחשפו לרגעים המצוקה של המשפחה. השוטרים נסוגו לאחור אחרי שהבינו את ההתנגדות הקשה והאיומים מצד האם.
חלק מהשוטרים אשר הבינו את המצוקה האמיתית של המשפחה הציעו להם לפנות לבית המשפט להוציא צו זמני לפינוי, אך המשפחה הבינה כי עזיבת השוטרים בצהרי היום אולי תיתן להם מרווח זמן לפנות לבית המשפט, אך לא כך הדבר, לקראת השעה 22.30 הגיעו למקום כוחות גדולים של משטרה, אשר עיכבו את אם המשפחה עם אזיקים בכדי למנוע ממנה לממש את איומיה, הילדים הצעירים אשר ישנו באותה שעה, התעוררו לאור ההמולה הגדולה, הילדים החלו לבכות ולצעוק, וניסו להגיע אל אימם שנלקחה על ידי השוטרים לתחנת המשטרה, האם מציינת שלא הוסבר לה מה עילה המעצר שלה. בראש כוח המשטרה עמד מפקד משטרת מסובים, סנ"צ בני פלס, אשר הורה לשוטריו לאבטח את הפינוי והורה לפקחים לפרק את המקום. עורך הדין של המשפחה ניגש במהירות לבית המשפט השלום בכדי להוציא צו מניעה ארעי, הצו הגיע בשעה 01.15. הפינוי הסתיים בשעה 01.00.
אם מישהו היה מחכה קצת ניתן למנוע זאת.
עיריית אור יהודה – "אין תגובה"
מפקד משטרת מסובים, סנ"צ בני פלס – "קבלנו את הדרישה לפינוי מעיריית אור יהודה, אנחנו הגוף המבצע, הפינוי היה חוקי לגמרי. בצהרים האם התנגדה בצורה קשה כולל איומים שהשמיעה ורצינו למנוע את הדרמה ולכן הגענו בלילה. לנו חשוב שלא יהיו נפגעים.
אבי פנחסוב והלל בבייב, עורכי הדין אשר מטפלים במשפחה – אנחנו לא מבינים לפי מה העירייה מתבססת בטענתה על פלישה טרייה, כי לא הוצגו שום הוכחות. לא הוצגו למשפחה צו דרישה לפינוי. אפשר להתווכח על זכותם של ההורים לגור במקום זה או אחר, ואפשר להתווכח על חוקיות המבנה עצמו, אבל אי אפשר להתווכח על ההתעללות הנפשית שאותם ילדים עוברים על ידי עיריית אור יהודה ומשטרת ישראל. לבני משפחתה אין כל אפשרות לגור במקום אחר, המשפחה נטולת אמצעים , במידה ולא יתאפשר להשאיר את המצב כמו שהוא המשפחה תגיע לרחובות הילדים יפגעו פגיעה אנושית והמשפחה תלך כשידיה על ראשה .
סיגל בייאוש רב ובקול חלש מוסיפה – "המשפחה ישנה על מזרונים ברצפה, יש דיון בבית משפט ואנחנו לא מוותרים על הבית שלנו, אם זה לא לישון כאן זה לישון ברחוב. אני רואה את כל הילדים של השכנים הולכים לבריכה ולים והילדים שלי סובלים מחרדות ובוכים כל היום בגלל בפינוי הזה. זה היה כל כך דחוף, לא יכלו לחכות קצת, הלמה לא עשו את זה בצורה אנושית, מה אנחנו מחבלים. עצרו אותי ליד הילדים, האם רצחתי מישהו. אני רק רוצה מקום לגור בו עם המשפחה שלי, האם זה פשע? אני לא מתכוונת לשלוח את הילדים לבית ספר, הם פוחדים, הם כל הזמן בחרדות שיבואו השוטרים, אין להם צעצוע אחד אפילו אין לי בגדים, הפקחים לקחו את הכל, נשארנו בלי כלום. אפילו התעודת זהות של בעלי בתוך המכנסים, היו לי במקרר תרומות של אוכל והכל לקחו לנו.יום אחרי התחננתי לפקח שיאפשר לי לקחת קצת חלב לילדים שלי לתת להם לאכול בבוקר, הם סירבו".