מספר סוגיות הלכתיות מעניינות קשורות למכירת חמץ. כגון: אילו סוגי קניינים מועילים בין יהודי לגוי, מה דינם של כלים שנמכרו לגוי יחד עם החמץ האם צריכים טבילה, מה דינם של יהודים מחו"ל המוכרים חמץ בארץ האם המכירה והקנייה חזרה של החמץ נעשית לפי מקום החמץ או לפי מקומם הם (מקום הגברא). ועוד שאלות רבות אחרות.
מלכתחילה היתר מכירת חמץ היה מבוסס על מכירה ממשית בה עבר החמץ באופן פיזי ורשמי לגוי. ברבות השנים הקלו בגלל הפסד מרובה להשאיר את החמץ בבית היהודי ולמכור אותו לגוי בדרכי קניין אחרות. כידוע אין מצווה למכור חמץ. ולכתחילה עדיף שלא להזדקק למכירה זו בחמץ גמור, אומנם כשיש הפסד כספי ודאי אפשר לסמוך על המכירה. הגדרת הפסד כספי הוא אישי וכל אחד יכול לקבוע לעצמו בדבר זה האם לגביו הפסד זה הוא משמעותי.
הסבר כיצד פועלת המכירה: המוכר ממנה את הרב כשליח למכור את החמץ לגוי. לצורך כך ישנו שטר הרשאה למינוי שליח. מעיקר הדין, מינוי שליחות אינו מצריך שטר הרשאה ואפשר היה למנות שליח גם בעל פה (וכן בטלפון ובאינטרנט) כדי לצמצם את הערמה שיש במכירה עדיף למנות בכתב ולהוסיף מעשה נוסף של קניין סודר (הגבהת חפץ – מטפחת, עט וכדומה) בכדי להראות גמירות דעת מלאה במינוי זה.
כדי שהקניין יהיה כמה שיותר ממשי, לכתחילה צריך הקונה לדעת בברור מה הוא קונה, היכן זה מונח ומה דרכי הגישה לבית. (היכן המפתח או איך ניתן להשיג את הבעלים).
בפועל בטפסים של הרבנות אין פירוט כזה והם סומכים על כך שהנוכרי הקונה יקבל את דבריו של היהודי המוכר לגבי מה מכר, מה השווי והיכן זה נמצא. נראה שכדאי היום להוסיף מספר טלפון נייד, שמהווה במקרים רבים דרך לזהות את האדם (המוכר) ולאתר אותו בכל עת.
ברור לחלוטין מבחינה הלכתית שהמכירה היא מכירה גמורה ותופסת ככל מכירה אחרת. החמץ החל מערב פסח שייך לגוי בלבד. בשעת ביצוע המכירה בערב פסח משלם הגוי לנציג הרבנות (במקרה שלנו – נציג המועצה הדתית ירושלים) תשלום ראשוני עבור החמץ ועבור שכירת המקומות בהם החמץ מונח. (כדי לקנות גם בקניין חצר).
יש מקומות בהם שוב נפגש הרב עם הגוי במוצאי פסח וקונה ממנו את החמץ שכעת שייך לגוי, בחזרה (במידה והגוי לא מימש את זכותו ברכוש).
יש מקומות בהם כתוב בשטר המכירה שיש באפשרות הגוי לשלם למוכרי החמץ את חובו עד לאחר הפסח. והיה אם לא ישלם חובו עד לאחר הפסח (המכירה כמובן לא מתבטלת), יכולים המוכרים לגבות את החוב שהוא חייב להם בכסף מזומן מהגוי, או באמצעות החמץ עצמו כתחליף לכסף. לכן במקרה ועד סוף פסח לא מגיע למוכרים כספו של הקונה, אין צורך לעשות קניין חזרה לחמץ, אלא גובים את חובו של הגוי באמצעות שימוש/אכילה בחמץ שנמכר.