על ספרה של מלכה נתנזון "ללב יש הגיון משלו"
בלשון צבעונית, מלאת חיוניות ועשירה, מתארת מלכה נתנזון קורות חיים של משפחה אוהבת והתמודדותה עם פוסט טראומה אותה חוֹוֶה אבי המשפחה, בהיותו הלום קרב ממלחמה שלא כל כך מדברים בה, מלחמת ההתשה. כאשר במרכז הרומן עומדת אהבתה האמיצה והנואשת של רעיתו, היודעת לחשוף את נפשה שלה ולגלות את נפתולי נפשו וייסוריה של האיש שאיתה, מתוך אמפתיה עמוקה, מתוך הזדהות עד לביטול עצמי "והיתה נמרוד, והיתה עצמה, ולא היתה נמרוד ולא היתה עצמה" (141) "וכל האנרגיות תועלו והצטמצמו למכאוביו ולצרכיו של נמרוד". ברקע הרומן ניצבים תמיד תולדות המדינה במשך למעלה מארבעים שנה האחרונות, דוגמת הטבח בנתב"ג או רצח הספורטאים במינכן, צבועים באהבת הארץ ונופיה, בתיאורים עדינים וליריים להפליא. "ערב, הילת מסתורין ענוגה יורדת על העמק, רצועות דקיקות של אור מסתננות בעד לעלווה סבוכה, מעוררות ריגשה. הארץ עטופה בשלות אדמה שרוותה זה עתה את אחד מגשמי החורף האחרונים --- ריחה עולה ומציף את העמק –"
זהו רומן מרתק, שהוא גם מסמך אנושי דרמטי של סיוטים מחד ויופי נדיר ומרגש מאידך, הכתוב ביד אומן של משוררת, אף מעוטר בקטעי שירתה, אשר מצליח להעמיד, בשפה מוחשית כמו של מֶדיה ויזואלית, נתח חיים, שכולו פרי המציאות הישראלית, שיש בה לא רק איבה, מלחמות ופיגועים אלא גם ידידות ושיתוף פעולה ושכנות טובה בין יהודים וערבים.
השגו הגדול של הרומן הוא בכך, שהמחברת מצליחה לשמור על רמת לשונה הפיוטית, הפיגורטיבית והסוגסטיבית, מתחילתו של הרומן ועד סופו ולהעניק לנו, הקוראים, תחושה מפעימה של יופי גם אם התכנים המשודרים הם קשים מנשוא, וזאת מבלי לפגוע ולו לרגע באמינותו של הסיפור. וזאת בזכות העובדה, שעל אף סגנונו הפיוטי, כל הדיאלוגים בו טבעיים ומשכנעים וכולו אמת.
דוגמה ללשון הפיוטית הוא הקטע האוקסימורוני הבא: "המסדרון הלבן היה ארוך וצר מתמיד, דומה היה למערה חשוכה שעטלפים מתעופפים בה..". זוהי לשון המעניקה תחושה של שגב וגבורה גם ברגעים של רפיון וחולשה.
" כבר ארבעים שנה הוא נושא את סלע התופת שלו על מעלות הזכרון, וזה שב ומפיל אותו אל החול הרוחש חלקי גופות זועקות אליו לילה-לילה, משוועות לחיבור, לצד שרידי טנקים שרופים, וכל כמה שיתאמץ, אין הוא מצליח לחבר את החלקים זה לזה כיאות. "אני לא מצליח!" הוא זועק בשנתו, "אני לא מצליח – "
ייחודו של הספר הוא בסגנון המצליח להרכיב יחדיו, למקשה אחת אמיצה, את התיאורים הפלסטיים החושניים עד גבול הסוריאליזם, יחד עם דיאלוגים ריאליסטיים לחלוטין, הלקוחים מן החיים ממש.
שני גיבורים לרומן: נימרוד – מפקד טנק שנפצע, שהוא בעצם גיבור בעל כרחו, וקרבן מלחמה בעת ובעונה אחת, ורעיתו – ריקי, שהיא "עזר כנגד" במלוא משמעותו הראשונית של הביטוי, שהיא גיבורת=על כמעט מיתולוגית, המעמיסה על גבה את משא חיי שניהם. גם היא בעצם, כמו גם ילדיהם, קרבנות מלחמה מובהקים, שאין מרבים לדבר עליהם, אם בכלל.
ההבטחה שלא קוימה השאירה בה געגועים ענקיים, בור שחור המבקש להתמלא, כמיהה שאין חזקה ממנה. באחד הקטעים היפים שבספר, היא מתרגמת את כמיהתה למילויו של הבור לכמיהתה לתינוק, שהיא הכמיהה להתחדשות. "חשה כאובדת בתוך ים שחור נטול אופק, ולמרות מצבה, ובניגוד לכל הגיון, הצמיח גופה כמיהה בלתי נשלטת לתינוק" (עמ' 138) .
מה שהפתיע אותי בספר הזה, הוא קולה של המספרת, שהוא תם ותמים ומלא אמונה בכוחו המזכך והמרגיע של היופי. קול חף לחלוטין מכל אירוניה או ציניות, קול שנדיר למצוא כמותו בימינו ונקל ללכת שבי אחריו.
זהו רומן מטלטל הסוחף גם את הקורא, כמו את גיבוריו, בין העבר האידילי לבין ההווה המסויט וגם להיפך. מתהומות נפערים של יאוש אל רגעים מפעימים של שגב ויופי, של דכאון והתעלות, וחוזר חלילה. כי המציאות שנכפתה עליהם היא מציאות של אין מוצא אחר זולת "או להתרסק ולשקוע יחד איתו, או להתעלות ולהעלות אותו", כמו שאומרת הגיבורה במשפט המסיים את הספר, וזה הופך להיות טעם חייה.