קודם כל החליטו החלמאים לבנות להם בית-מדרש גדול. אדם בונה לו בית, – אמרו החלמאים, – יש לו מקום לאכילה ולשתייה ביום וללינה בלילה, ואין לו מקום לתפילה לא ביום ולא בלילה. בית מדרש יפה לאכילה ולשתייה ביום, יפה ללינה בלילה, ויפה לתפילה בין ביום ובין בלילה.
ואם תמצי לומר לרגלי-ההר, חיישינן, שמא מחמת כרייה יפול ההר ויהיו בתינו קברינו?
תנוח דעתך. לא נכרה בור לא ברחוב-העיר ולא לרגלי-ההר, אלא נכרה בור בראש ההר.
"זהו שאמר הכתוב: אין חכמה ואין תבונה ואין עצה לנגד ה' ‏…"
רבי צדוק, הפרנס הגדול של חלם, התפלל כל ימיו עם הוותיקין. פעם אחת, בערב-שבת, יצא תיכף אחרי התפילה לשוק וקנה דג גדול לכבוד שבת. ומחמת שבאחת ידו נשען על מקלו ואחת החזיקה תיק הטלית והתפילין, הכניס את הדג לתוך הכיס הפנימי של מעילו כשראשו למטה וזנבו למעלה, – והלך לביתו. ואותו דג כעסן גדול וחצוף גדול היה, כישכש פתאום בזנבוֹ וסטר לו לרבי סטירה יפה על פניו.
שמעו החלמאים, שבכרכים הגדולים נוהגים לכבות דליקות במזרקות, העשויות לכך. נמלכו וקנו גם הם מזרקה ומסרוּהּ לשמש.
חלמאי קנה חלת-לחם ולא ידע, מאיזה צד לבצוֹע אותה.
הדא הוא דכתיב: "מלפנוּ מבהמות-ארץ"‏. עכשיו אני יודע, מאיזה צד לבצוע.
מעשה ונעלם רבהּ הגדול של חלם. מיד יצאו כל בני-העיר לבקשוֹ בבורות, שיחין ומערות. ביקשו ומצאו: אדם בלי ראש. ולא ידעו החלמאים, אם היה לרבם ראש, או שלא היה לו ראש. הלכו ושאלו את השמש, שהיה משמש את הרב כל יום בבית-המדרש.
חזנהּ המפורסם של חלם נסע לעיירה סמוכה להתפלל לפני הציבור בשבת מברכים. ומשום שאותה עיירה בראש-הר היתה בנויה, הטריחוֹ העגלון, שיירד מן העגלה וילך אחרי הסוסים ברגל.
שלושה טיפשים הם: חלמאי, חזן ותרנגול-הוֹדוּ.
(עיין איגנץ ברנשטיין "יידישע שפריכווערטער און רעדענסארטען", ערך "חעלעם", סימן 2).
מלמד זקן היה בחלם, ולו אשה זקנה פוּזמקנית, ועל ידם נתגלגלה זכות לעירם, שתהא מתקנת תקנות גדולות לשעה ולדורות.
מעשה במלמד חלמאי, שנתנסה ניסיון גדול, ומן השמים נלחמו בו.
בחזירתו החשיך לו היום באמצע הדרך, ומחמת פחד לילך יחידי בלילה נכנס לפונדק ללון, ואת עזוֹ הכניס לדיר שבחצר. סח עמו הפונדקאי שיחה קלה והכיר בו, שחלמאי הוא, יצא לדיר שבחצר והחליף את העז בּתישׁ.
צדקה האשה, תיש הוא זה. סימניו מעידים עליו.
חקרן גדול היה בחלם: גימפל בן-טודרוס. והיה יושב וחוקר כל היום במה שלמעלה ובמה שלמטה, עד שלסוף תקפוּהוּ, לא עלינו, ספיקות בדברים, שנוח לו לאדם שיפיל עצמו לתוך כבשן האש ואל יהא לו בהם אפילו ספק כל-שהוא. לא אכל ולא שתה ביום, לא שקט ולא ישׁן בלילה – והירהר והירהר.
ראו לחלמאי, שהוא פוסע פסיעות גסות אל מחוץ לעיר.
חלמאי: הן, חלמאי אני... בחלם נולדתי ובחלם אני גר כל ימי.
ווארשאי: אם-כן, הגידה נא לי, מ שלומו של רבי הירשל החלמאי? סימנו – קיטע הוא.
ווארשאי: הא כיצד? חלם כּוּלהּ יודעת אותו...שׁבר לו מימין ומשמאל, וחטוטרת לו מפנים ומאחור!
אורח בא לחלם ונכנס אצל נחתום לקנות כיכר-לחם.
חלמאי בא לכרך, נכנס לבית-מחיה לסעוד וראה: באמצע הבית עומד שולחן ארוך, ומימינו ומשמאלו שני לצים מזויינים עצים וּמכּים בביצים ‏. תמה החלמאי בינו לבין עצמו; בשלמא לצים מכים בביצים – מובטח להם, שישלמו נזק שלם. אבל שולחן זה, שאורכו הרבה יותר מרוחבו של הפתח, כיצד הכניסוהו לכאן?
בוא וראה. – סח חלמאי עם חברו, – מה בין עשיר לעני?
נהר אין לנו. אגם יש לנו, ומרובים בו הדגים, הם שותים תמיד עודף המים.
מעשה ופרצה מריבה גדולה בין חלם וזאמושץ שכנתהּ. כעסו הזאמושציים ועלו על החלמאים למלחמה. הרגישו בהם החלמאים, מיהרו ונעלו שער העיר בפניהם, אלא שמחמת חיפזון לא מצאו סין-הברזל של הבריח וחסמו חור-הבריח בקלח של כרוב. באה עז והריחה ריחו הטוב של הקלח היפה, קפצה ונתנה שיניה בו והתיקה אותו מתוך חור-הבריח. מיד נפתח השער ונכנסו הזאמושציים ועשו שפטים בחלמאים.
מפני מה זכתה חלם ונעשתה מטרופולין לפתאים?
משום שנאמר: "שומר פתאים ה'" ‏, וגלוי וידוע לפני הקדוש ברוך-הוא, שהפתאים מרובים בעולם, וטירחה יתירה היא לשמור אותם בכל מקום ומקום. לפיכך כינס כולם למקום אחד, ושם הוא שומרם.
שלושה טיפשים הם: חלמאי, שיקלוֹבי ‏ ודרוּיי ‏ , ומה בין שלושתם?
אמרו עליהם על הדרוּיים שטיפשים הם, על הקרסלביים ‏ שכלבים הם, ועל הדינאבורגיים ‏ שגנבים הם.
בלילה פרצו גנבים לביתה "ושחטוה בלי חלף"‏.
ומה שוחט בלי חלף בודק תחילה, השוחט בחלף לא כל-שכן שהוא בודק תחילה.
לא עמדה לו לחוזק בקיאותו בהלכות שחיטה ובדיקה, והרב לא נתן לו "קבלה". נמלך והרכיב אסל על שכמו ונעשה שואב-מים, ומכאן ואילך קראו לו: "חוזק-שר המשקים".
שם אבד, במורד-העיר.
שלחו את בּני לקנות תרנגולת. הלך והביא – כד מלא מים.
בּני, צא לחנות וטול גפרורים. אבל תן דעתך לבחון אותם תחילה ולראות, אם הם ניצתים.
הגברת הביאה שלוש ליטרות בשר מן האיטליז, הניחה על השולחן במטבח והלכה לה. לאחר שעה חזרה אל המטבח: הבשר איננו.
מלמד היה חוסך משכר-המלמדוּת שלו ומצניע כל "זמן" עשרה רובלים. פעם אחת שמע מפליגים בעושרו של "הגביר" ומספרים עליו, שיש לו במזוּמנים לא פחות מעשרת אלפים.
ראש-דוכנא נשא אשה ונעשה מלמד. פעם אחת, כשישבו הוא ואשתו לאכול סעודה של צהריים, רמזה היא לו, שמחר ליל-טבילה לה.
ערב-שבת ירד מלמד אל הנהר לרחוץ וּשטפוֹ גל. מיד קפץ אחריו שחיין לתוך הנהר, תפס לו בזקנוֹ ומשׁה אותו מן המים.
כמה גדולים דברי חכמים, שאמרו: "סדנא דארעא חד הוא" ‏.
ראשית, מהיכן יודע הקיסר שמי? שנית, הקיסר שלנו, שמלך בכיפּה הוא וכוּלוֹ ממון, מה צורך יש לו ברובל שלי? ושלישית, הקיסר, שפיקח הוא, מה ראה לשטות זו – לשלוח מעיר-הבירה גוי מיוחד לגבות רובל אחד ולהפסיד להוצאות-הנסיעה משם לכאן ומכאן לשם כמה וכמה רובלים?
שלוש שאלות שאלת, ושלוש תשובות בדבר, ששאלת, מהיכן יודע הקיסר שמך? אין כאן מן התימה כל-עיקר. אשתקד, כשבא הקיסר לעיירתנו, ויצאנו, אני ואתה, לראותו ולברך "ברוך שחלק", נפנית לקרן-זווית מחמת צורך. אותו רגע עברה עלינו פתאום מרכבתו של הקיסר. מיד טפחתי לך במרפקי וקראתי: "משה יענקל, הקיסר נוסע!" – שמע הוא את שמך ורשם בפנקס שלפניו. – ששאלת, מה צורך יש לו לקיסר ברובל שלך? אף זה דבר פשוט. מלכותא דארעא כעין מלכותא דרקיע. מה הקדוש ברוך-הוא, שׁכּוּלוֹ קדוּשה, יושב ומצפה ל"קדוֹש קדוֹש" שלך, אף הקיסר, להבדיל, שׁכּוּלוֹ ממוֹן, יושב ומצפה לרוּבל שלך. – וששאלת, כלום כדאי לו לקיסר לשלוח גוי מיוחד מעיר-הבירה, כדי לגבות רובל אחד, ולהפסיד כמה וכמה רובלים להוצאות הנסיעה? הרי זה סימן, שאין אתה בקי בתכסיסי-מלוכה. בוא ואסביר לך. אותו גוי לאו שליח מיוחד הוא, אלא שׁימש חייל בעיר הבירה, וּכשׁכּלוּ לו חמש שנות שימושוֹ נכנס אצל הקיסר ליטוֹל הימנו ברכה לדרך. שמע הקיסר מפיו, שלעיירתנו הוא נוסע, ואמר לו: "עשה עמדי טובה. באותה עיירה יש מלמד אחד ומשה-יענקל שמו, והוא חייב לי רובל. בבקשה ממך, כשתבוא לשׁם תלך אליו ותגבה את הרובל ותשלחהו לי". והרי עשה הגוי שליחותו.
אעלה לגג ואקפוץ למטה. לא אינזק, משמע שבאמת טיפש אני ונתקיים בי "שומר פתאים ה'" ‏; אינזק – סימן, ששקר בפי הבריות.
מי שזקנו עבה שוטה הוא ‏.
הן, יש "איזהוּ" אחר: "איזהו שוטה? המאבד כל מה שנותנים לו" ‏.
ב"שבת שירה" אירע בּטלנא דבר גדול: הרבי שר "ישמח משה" בניגון חדש. כל אותו היום ועד שעה מאוחרת בלילה חזרו וחזרו החסידים על הניגון החדש עד להתלהבות שבהתלהבות.
חסיד מופלג ביראה בא לכרך ונתארח בבית אחיו הסוחר.
בין שחרית ל"חוֹק-ישראל" ישבו בטלנים בבית-המדרש וסיפרו נפלאות על עניים, ששיחקה להם השעה ונעשו עשירים. פתחו במאיר-אנשיל רוטשילד וסיימו ב"גביר" שלהם.
זכור מה שאמר שלמה: "גם אויל מחריש חכם יחשב" ‏. עצתי, שתמעט בשיחה ותעמיד פנים כאדם שרבות מחשבות עמוּקוֹת בלבו.
איש ואשה באו אל הרב.
עמד אדם ליד באר וטרח למשׁוֹת חבל שנפל לתוך הבאר.
לא לחינם נימנוּ וגמרוּ: "נוח לו לאדם, שלא נברא" ‏.
יהודי וגלח נזדמנו ללינת-לילה בחדר אחד של פונדק.
זקן ישב בקרונהּ של רכבת ונימנם. נטפל אליו אחד מן הנוסעים והתחיל מספר לפניו דברי-הבאי והטרידוֹ מן הנימנום.
סיטוני ווילנאי קרא לסוכנוֹ החדש ושלח אותו לעיירה הסמוכה, לבולטרימנץ, לגבות חוב מלקוח, שהעביר זמן השטר ולא פרע.
תן דעתך, שלא תהיה בהול יותר מדי. כשתבוא לבולטרימנץ תשתה קהווה תחילה, כאדם שדעתו זחה עליו. אחר-כך תצא לשוק, תחקור ותדרוש כמסיח לפי תומו על לקוחנו זה שמא אפשר להיפּרע ממנו בעל-כורחו. לסוף תסור אליו ותשתדל להוציא מפיו מה שטמון לו בלבו. וכשיתברר לך כמה הוא אומר לשלם, תשלח לי טלגרמה.
רב מפורסם בא לעיר. בשבת דרש ברבים דרוּש של הלכה ואגדה והסיק, ששוטה, היודע בעצמו שהוא שוטה, איננו בגדר שוטה.
שד"ר בא לעיר. אחרי מעריב אמר דברי חסידות לפני הציבור, ואחרי חסידות – שיחוֹת של צדיקים, ובין שיחה לשיחה – "תיקון".
כל ימי הייתי תוהה על מה שאומרים הבריות: "קשה שוטה מרשע" ‏.
לדברי רבי אליעזר, ש"שערי דמעות לא ננעלו" ‏, למה התקינוּם?
היתה שנת בצורת. גזרו תענית, אמרו סליחות – והשמים ברזל. פתאום מת השׁמש הזקן של הקהילה ובא כל הקהל ללווֹתו.
למחרת התענית מת תינוק, שלא טעם טעם חטא. באו הפרנסים, והניחו לו פיתקה לבין אצבעותיו, שהם עושים אותו שליח לבקש גשמים מאת המקום.
הקצבים של העיר נעשו אגודה אחת וּבנוּ להם בית-כנסת.
בנוהג שבעולם, – שיסה זגג את המשוגע של העיר, – משוגעים מנפצים את החלונות, ומתוך כך יש רווח לזגגים. ואילו אתה ידיך חבוקות כל היום, וניהום-כריסך אין אתה שווה.
מחמת חילוקי-דעות הגעתי לכך. אני הייתי אומר לבני-עירי, שהם משוגעים ואני שׁפוּי; חלקו הם עלי ואמרו, שהם שפויים ואני משוגע. ולפי שהם המרובים ואני היחיד נפסקה הלכה כמותם.
ההוא שיצא מדעתו והכניסוהו לבית-משוגעים. כל ימות-השבוע אכל מה שנתנו לו, וכשהגיעה שבת נתעקש, שלא יאכל אלא מאכלי-שבת.
הרב של העיר ישב בחדרו וגרס. פתאום פרץ אליו קצב שיצא מדעתו וקופיץ בידו.
מטורף! מה רבותה היא זו, לקפוץ מלמעלה למטה? הנח לי לצאת תחילה לחוץ, ואקפוץ מלמטה למעלה.
יפה אתה אומר, רבי. – הסכים המשוגע והניח לו לצאת.
משוגע טיפס ועלה לראש גג והתחיל הורס ארובת-העשן וזורק את הלבנים לרחוב.
^ לשעבר נקרא "נעלם" מי שלא נרשם בספרי-הפקידים, ורבים היו ה"נעלמים", כדי להיפטר מעבודת המלך.
^ שקלוב – עיר ידועה ברוסיה הלבנה. עליה אומרים הבריות: "בשקלוב גדלים הטיפשים".
^ "דרויה" – עיירה בקצה פלך ווילנה, ועליה ייאמר: "מפתחי פיו של דרויי ניכר מיד, שטיפש הוא".
^ "קרסלבה" – עיירה בין דרויה לדינאבורג; לשעבר – פלך וויטבסק, עכשיו – לטבייה.
^ דינאבורג (= דווינסק, דאוגובפילס) – סמוכה לקרסלבה.
^ "חוזק" – כינוי עממי לטיפש. ועיין אינץ ברנשטיין "יידישע שפריכווערטער און רעדענסארטען", ערך "חוזק".
^ "שחוט בלי חלף" (וגם "שחוט" סתם) – ביטוי עממי, ופירושו: עשה עם מי-שהוא רעה גדולה.
^ פירוש: אילו לא בדקו הגנבים תחילה, מה יש בבית, כיצד יכלו לגנוב?
^ "גבול" קוראים למקום, שמשם פורשת הדרך לבית-הקברות.
^ השווה תפילת "עלינו לשבח"
אוחזר מתוך "https://he.wikisource.org/w/index.php?title=ספר_הבדיחה_והחידוד/טיפשים_שוטים_ומשוגעים&oldid=750635"
דף זה נערך לאחרונה ב־22:42, 20 בפברואר 2017.