חוויאר מריאס, "מחר בקרב חשוב עלי"
איש אינו מעלה על דעתו שיום אחד ימצא אישה מתה בין זרועותיו ולעולם לא יראה שוב את פניה שאת שמם הוא זוכר. איש לעולם אינו חושב שמישהו עומד למות ברגע הכי פחות מתאים אף על פי שזה קורה כל הזמן, ואיננו מאמינים שמישהו בלתי צפוי עלול למות לצדנו. פעמים רבות נסתרות מאיתנו העובדות או הנסיבות: צורת המוות והרושם שהוא מעורר, כמו גם הגורם לו, מביכים לעתים קרובות את החיים ואת המתים (אם יש להם זמן לשים לב). הרעלת קיבה מאכילת מאכלי ים, סיגריה שהוצתה סמוך להירדמות ונפלה בין הסדינים, או גרוע מזה, על שמיכת הצמר. החלקה במקלחת - העורף - והבריח הסגור של דלת חדר האמבטיה, ברק ששובר עץ בשדרה גדולה והעץ הזה בנופלו מועך או עורף את ראשו של עובר אורח, אולי תייר מארץ אחרת; למות בגרביים, או במספרה, לבושים בסינר גדול, בבית זונות או אצל רופא השיניים; או להידקר מעצם כשאוכלים דג, למות בחנק כמו הילדים שאמם לא נמצאת לידם לדחוף אצבע לגרונם ולהצילם; למות באמצע הגילוח, כשלחי אחת מרוחה בקצף והזקן כבר לא סימטרי עד קץ הימים אם איש לא ידאג לכך ולא יסיים את המלאכה מתוך חמלה אסתטית; ובלי להזכיר את רגעי הקיום השפלים ביותר, הכמוסים ביותר, אלה שלעולם לא מדברים עליהם אחרי גיל ההתבגרות משום שאחריו כבר אין תירוצים, אם כי יש גם מי שמנפנף בהם כדי לספר בדיחה שאינה מצחיקה אף פעם. אבל זה באמת מוות נורא, אומרים על מיתות אחדות; אבל זה באמת מוות מגוחך, אומרים גם, בין צחקוק לצחקוק. הצחקוקים מופיעים כי מדברים על אויב שסוף סוף מוגר או על מישהו מרוחק, מישהו שהעליב אותנו או ששוכן בעבר זה זמן רב, קיסר רומאי, סבא-רבא, או אפילו מישהו אימתני שבמותו הגרוטסקי רואים רק את הצדק החיוני-עדיין, האנושי-עדיין, שבעומק לבנו אנו מאחלים לכולם, גם לעצמנו. עד כמה המוות הזה משמח אותי, כמה הוא מעציב אותי, כמה הוא מתאים לי. לפעמים העליצות מתעוררת דווקא משום שהמת הוא מישהו לא מוכר, שעל אסונו המצחיק-בהכרח אנחנו קוראים בעיתון, איזה מסכן, אומרים מתוך פרצי הצחוק, המוות כמו הצגה או מופע שכותבים עליהם ביקורת, כל הסיפורים שמספרים או שקוראים או ששומעים נתפסים כמו תיאטרון, תמיד יש מידה של חוסר ממשות במה שאנחנו קולטים, כאילו שדבר לא באמת קרה מעולם, אפילו לא מה שקרה לנו ואיננו שוכחים. לא, אפילו לא מה שאיננו שוכחים.
כל הגוף הזה שכבר היה לי בידיים, הידיים שמגיעות לכל מקום, הידיים שלוחצות או מלטפות או בוחנות וגם מכות (הו, זה היה בלי כוונה, בלי לרצות, אני לא אשם), התנועות המכניות-לפעמים של ידיים שממששות גוף שלם מבלי לדעת עדיין אם הוא מוצא חן בעיניהן, ולפתע הגוף הזה סובל בחילה, התחושה המופשטת ביותר מכל התחושות הרעות, כל הגוף כולו, כמו שהיא אמרה, והדבר האחרון שאמרה, "אני מתה," היא לא התכוונה לזה מילולית אלא כביטוי. היא לא האמינה בזה, גם אני לא, ויותר מזה, היא אמרה, "אני לא יודעת מה קורה לי." אני התעקשתי, כי שאלת שאלות היא דרך להימנע מעשייה, לא רק שאלות, גם דיבורים וסיפורים מונעים נשיקות ומונעים מכות ונקיטת צעדים, מאריכים את ההמתנה, ומה יכולתי לעשות, במיוחד בהתחלה, כשלפי הכללים של מה שעתיד להתרחש או לא להתרחש (כללים שלפעמים נשברים) זה היה אמור להיות דבר קצר וחולף . "אבל את רוצה להקיא?" היא לא ענתה במילים, הניעה לשלילה את עורפה המלוכלך בדם קרוש למחצה או בבוץ, כאילו קשה לה מדי לדבר.
קמתי מהמיטה והסתובבתי וכרעתי לצדה כדי לראות את פניה, הנחתי יד על מצחה (המגע מנחם, ידו של הרופא). עיניה היו סגורות ומהודקות בחוזקה ברגע ההוא, ריסים ארוכים, כאילו מזיק לה אורה של מנורת הלילה שעדיין לא כיבינו (אבל חשבתי לעשות זאת בקרוב, לפני ההתקף שלה התלבטתי אם לכבות אותו מיד או עדיין לא: רציתי לראות, עדיין לא ראיתי את הגוף החדש ההוא שללא ספק עמד למצוא חן בעיני, ולא כיביתי את האור). השארתי אותו דולק, עכשיו הוא עשוי לשמש אותנו בהתחשב במצבה הפתאומי, של מחלה או דיכאון או פחד או חרטה. "את רוצה שאתקשר לרופא?" וחשבתי על מספרי החירום המפוקפקים, חזיונות התעתועים של ספר הטלפונים. היא שבה להניד בראשה לשלילה. "איפה כואב לך?" שאלתי, והיא הצביעה בלי חשק על איזור לא מוגדר שכלל את החזה והבטן ולמטה משם, למעשה את כל הגוף פרט לראש ולגפיים. הבטן שלה כבר היתה גלויה והחזה פחות, היא עדיין לבשה את החזייה נטולת הכתפיות שלה (אם כי בסוגר משוחרר), שריד מהקיץ, כמו חלק עליון של ביקיני, החזייה היתה קצת קטנה עליה, חזייה ישנה מעט, ואולי היא לבשה אותה דווקא משום שהיא חיכתה לי הלילה והכול היה מתוכנן בניגוד למראית העין ולצירופי המקרים שנרקחו בקפדנות והביאו אותנו עד למיטה הזוגית (אני יודע שיש נשים שלובשות במתכוון חזייה במידה קטנה יותר, כדי לדחוף את השדיים קדימה). אני פתחתי לה את הסוגר, אבל הבגד לא נפל, מרתה עדיין החזיקה אותו צמוד לגופה בעזרת הזרועות או בתי השחי, אולי בלי כוונה.