עו”ד רשלנות רפואית הגיש תביעה בעטיה של רשלנות רפואית, אשר גרמה לטענת מרשתו לכך ששנים לאחר שאובחנה כסובלת משיתוק מוחין קל חלה התדרדרות במצבה כתוצאה מציסטה מולדת בקרבת עמוד השדרה, אשר הביאה עד לכדי הפיכתה למשותקת בארבע גפיה וכמי שהוכרה שנושאת ב 100% נכות.
בעקבות שתי תאונות שאירעו לתובעת, נבדקה התובעת בבית חולים, מאחר ובסמוך לתאונות חלה התדרדרות במצבה הפיזיולוגי-נוירולוגי. במסגרת בדיקות אלה הופנתה התובעת לבדיקות דימות שונות אשר לא העלו ממצא חריג או חדש, לאחר אירועי נפילה נוספים נשלחה התובעת לבדיקת MRI ובבדיקה זו נתגלתה היצרות בעמוד השדרה.
היצרות זו היא זו שלמעשה גרמה לנזקים, לקשיים ולהתדרדרות במצבה הנוירולוגי של התובעת, ולא שיתוק מוחין קל (CP) כפי שאובחן בלידתה.
התובעת טענה באמצעות עו”ד רשלנות רפואית למספר עילות בגינן מגיע לתובעת פיצוי, וביניהן מנה עורך הדין גם את רשלנותם הרפואית של בית החולים ושל קופת החולים בה הייתה חברה התובעת אשר לטענת עו”ד רשלנות רפואית הגישו לתובעת טיפול רשלני על ידי רופאים שונים לאורך נקודות זמן רבות במהלך חייה של התובעת.
עוד טען עו”ד רשלנות רפואית בשם התובעת, כי בטיפול סביר והולם, יכולים היו בית החולים וקופת החולים לזהות מבעוד מועד קיומה של הציסטה, ולטפל בה. דגש מיוחד שם עורך הדין על התרשלות הרופאים בגילוי הציסטה בששת החודשים טרם גילויה בפועל.
לטענת עו”ד רשלנות רפואית, גילוי מוקדם של הציסטה היה מרחיב את אפשרויות הטיפול עד כדי הורדת דרגת הנכות לכ-20%.
בית המשפט קבע כי נכותה המולדת של התובעת הטילה חובת זהירות מוגברת של רופאיה. כמו כן, קבע בית המשפט כי אל לו לרופא בשלב האנמנזה להסתמך על כך שהחולה יעלה תסמינים ועובדות מיוזמתו שלו.
בית המשפט קבע כי הרופאים שבדקו את הנתבעת לאחר לידתה נשבו בקונספציה כי מצבה מעיד על שיתוק מוחין קל, טעו והתרשלו בכך, והיה עליהם בתקופה בה התגלתה בעייתה של התובעת לברר ולזהות את הפגם. משלא עשו כן, חרגו מחובת הזהירות המוטלת עליהם.
בנוסף קבע בית המשפט כי רופא המשפחה מטעם קופת החולים אשר הכיר את התובעת מאירועים קודמים ובדק את התובעת לאחר אירוע הנפילה, התרשל בכך שחרג מחובת הזהירות המוטלת עליו. במיוחד לאור העובדה שבעקבות התאונות והתדרדרות מצבה של התובעת פנתה אמה בבקשה להפניה לבדיקת דימות, וכי בקשות אלה בצירוף מצבה וביקוריה של התובעת בשל נפילות נוספות, היו צריכות לשמש אות אזהרה בידי הרופא, והיה עליו ללחוץ ולגרום לכך שבדיקות הדימות והטיפול בתובעת יהיו דחופים יותר.
גם לגבי רופא חדר המיון קבע בית המשפט כי מדובר בהפרת חובת זהירות בכך שלא ביצע אנמנזה כנדרש, אשר ממנה הייתה מתחוורת ההתדרדרות במצבה ואשר בעקבותיה היה מזמין נוירולוג לבדיקה מעמיקה יותר.
בית המשפט קבע כי בין רשלנות הצוות הרפואי לאורך כל התקופות הרלוונטיות לתביעה ובין הנזק שנגרם לתובעת קיים קשר סיבתי, וכי גילוי מוקדם של הציסטה יכול היה להפחית את נזקה של התובעת.
בית המשפט אישר את נכותה של התובעת כפי שנטענה על ידי עו”ד רשלנות רפואית וחילק את האחריות בין בית החולים לקופת החולים, כך שבית החולים נשא באחריות להחמרה במצבה של התובעת.