כאשר העבירו את איטקה אל הבית הסיעודי, היא הייתה כבר ממש זקנה, היו שאמרו כי עברה כבר את המאה. היא הייתה יושבת ובוהה בדלת הזכוכית, ממנה נשקף הדשא הירוק כמרבד שצללי העצים הכהים מוטלים עליו. פה ושם הבהיקו כתמי אור בהירים, אשר אילצו את איטקה לעצום את עיניה מעוצמת הסנוור.
איטקה לא תקשרה עם הסובבים אותה, לעצמה הייתה ממלמלת מילים ומשפטים אשר נשמעו ליודעי דבר כשפה הפולנית, שפת ילדותה. דירתה שופצה ונמסרה לדיירים חדשים. ספרים רבים הועברו ממנה לספריה, צילומים נמסרו לארכיון, ומזכרות ודברי ערך חולקו בין קרובים וידידים.
כשביקרתי את חברי , שעבר לאותה דירה, מצאתי באחת המגרות מחברת בכריכה שחורה. לאחר דפדוף, נראתה לי המחברת כיומן, רובו כתוב בכתב יפה ומסודר, בשפה העברית. פה ושם הופיעו מילים או קטעים בשפה זרה, כנראה פולנית. הבאתי יומן זה לאיטקה – שמא תמצא בו עניין. איטקה נתנה ליומן לצנוח את הרצפה ומלמלה: "לא חשוב, לא חשוב". לימים הצצתי בדפי היומן, ומצאתי בו כמה סיפורי חיים, אשר קשה היה לקשור אותה עם חייה של איטקה.
לא רבים ידעו על מערכת הקשרים שקיימה במשך זמן רב עם שכנתה לטיפה, ערביה מהכפר השכן אבו שושה. חברים ראו את איטקה מטיילת אל עץ האלון הזקן, אשר חצץ בין הכפר הערבי לבין מבני בית הספר של הקיבוץ. גם לטיפה הייתה מגיעה אל מקום המפגש – בצל עץ האלון. כאן, התברר, ליד האלון הגדול, היו שתי הנשים נפגשות.
אין ספק כי העץ קדוש. עצם קיומו רב-השנים מוכיח זאת, קדושתו הגנה עליו. התושבים, כשנזקקו לחומר בעירה, היו גודעים את ענפי כל העצים, וכך חוסלו היערות שכיסו בירק את ההרים בסביבתנו. אבל מסורת הייתה עוברת מדור לדור: "בענפי העץ הזה אין לגעת!". נשים עקרות שביקשו ללדת, היו קורעות פיסת בד מלבושן התחתון ותולות אותה כסרט על ענף מענפי העץ. וכך נתרבו הסרטים. בימי הקיץ, הסתירה אותם עלוות העץ הירוקה, ואולם בימי החורף, כאשר העץ עמד בשלכת, החליפו הסרטים את עליו, קישטו את העץ העירום בשפע סרטים המתנפנפים ברוח.
לרגלי העץ נמצאת מערת קבורה קדומה, כנראה מימי הרומאים או הבזנטים. בפתח מערה זו נשמרה אבן הגולל, בה היו סותמים את פי המערה לאחר שגופת אדם שנפטר הונחה ביחד עם עצמות אבותיו. מכאן הביטויים – "וישכב עם אבותיו", וכן: "נסתם עליו הגולל".
כאן גילתה איטקה ללטיפה את סוד מצוקתה – כי עקרה היא, ומשתוקקת מאוד לבן או בת. מזה שנים היא מנסה להרות מבעלה, והעניין אינו צלח! אז הציעה לה לטיפה לקרוע פיסה משמלתה ולתלותה על ענפי עץ האלון. ועוד הציעה לה מניסיונה שלה: הלא גם היא חייתה שנים עם בעלה משה, וישועה לא באה לה, והנה עם אהובה עלי צלח המגע, והביא מיד להריונה הראשון.
איטקה התרשמה מאוד מסיפורה של לטיפה, ולאחר כמה התייעצויות בבית קיבלה אישור, בהמלצת הרופא המקומי, לנסוע לשנתיים לארצות הברית, "לצרכי לימוד".
לאחר ימים רבים חזרה איטקה מארצות הברית, ותינוק חמוד בחיקה. רבים מחבריה בקיבוץ שמחו בשמחתה, וחגגו את המאורע עם המשפחה המאושרת.
איטקה לא שכחה להודיע ללטיפה על ההצלחה שזכתה לה בעקבות המלצתה.
פיסה משמלתה, אמנם, לא תלתה איטקה על ענפי עץ האלון.
באחד הטיולים שערכנו בזיכרון יעקב, החלטתי לפרוש מן החבורה, ואת הזמן ניצלתי לבלוש ולברר, הידוע למי מהתושבים סיפור על יהודייה מזכרון, שעברה להתגורר בכפר ערבי אשר בסביבה.
נתקלתי באדישות ובסירוב להיכנס לדיון איתי בפרשה מוזרה זו. לבסוף זכיתי בהצלחה מסוימת, כאשר היפנו אותי לזקן ערירי אשר חי בקצה המושבה. אותו זקן ידע סיפורים מרתקים מעברה של "זמרין" – סיפורים שחלקם עוד מימי שלטון התורכים בארץ. הגעתי אל אותו זקן, ולאחר כוס תה שנייה החל להיזכר באותו זוג תמוה, אשר אחריתו הייתה מרה וקשה.
"היה איכר בזמרין ושמו יעקב. המסכן הכניס לביתו את עלי, פועל ערבי. זה היה ממזר, נחש! ימח שמו! מהרגע הראשון נתן עינו בלאה היפה, אשתו הצעירה של יעקב. השכנים הזהירו את יעקב: "היזהר מהערבי! זרוק אותו!" – אבל יעקב נזקק מאוד לעזרתו של עלי, שהיה פועל חרוץ וזריז, אבל מסתבר שגם נואף לא קטן. אומרים שהעניינים הסתבכו כאשר עלי הכניס את לאה להריון. אותה לאה, אומרת הרכילות, לא הייתה כל כך תמימה, וחיבבה את עלי הרבה.
ובא הבוקר שיעקב נרצח. עלי אמר כי הייתה זו תאונה. עלי חזר מבוהל מן השדה וסיפר ללאה את אשר קרה: "העגלה התהפכה בוואדי ומחצה את יעקב, מה לעשות?" עלי הציע ללאה לברוח עמו אל אחד הכפרים של בני שבטו: "אף אחד לא יאמין לסיפור על אותה תאונה מוזרה".
לאה הבינה כי זה הפתרון האפשרי היחיד בסיפור הזה.
ומאז נעלמו עקבותיה. אומרים שאת הממזר ילדה באחד הכפרים. ומי ילך היום לחקור בסיפורי העבר?
זה היה ערב סתיו נעים. אריה המוכתר שלנו התרווח על פוטל לפני ביתו, כשהיה מעשן סיגריה בנחת. כאשר התקרבתי אל ביתו, קרא לי בהינף ידו, ורמז לי כי אתקרב אליו. ניגשתי מלא סקרנות, משום שלאריה תמיד יש איזה סיפור מעניין או הלצה פיקנטית, וברצון היה מוכר את סחורתו לנו, בני הקיבוץ הבוגרים. "תפאדל! – שב. קפה או ערק?" אני העדפתי קפה חריף עם הל. הקפה נמזג מקומקום נחושת אל ספלוני החרסינה הקטנים. לאחר דומיה של דקות מספר הפרתי אני את השתיקה. "זוכר אתה, אריה, איך 'נפנפת' אותנו פעם כאשר שאלנו אותך על מוצאו של ידידך, המוכתר של אבו שושה? קראת לנו אז 'סמרקאצ'ים' וגם 'פסקודניאקים', וביקשת שנפסיק לבלבל לך את המוח עם סיפורי הבל, שלא היו ולא נבראו?".
ואריה, בטון ידידותי: "לא התכוונתי לפגוע בכם, אבל נמאס לי להדוף כל מיני שמועות המופצות ביד בעלי דמיון, ואפילו אם יש פה ושם בסיס מציאותי – כדאי שלא לסלף את האמת". וכאן עבר לטון רציני ושקט: "נכון! בכפר אבו שושה היו גורמים שונים שהתנגדו ביניהם. היו אנשי המופתי – חאג' אמין אל חוסייני, שהיו לאומנים במיוחד, ומוכנים למעשי איבה ורצח כלפי היהודים, וכמובן גם נגדנו – השכנים. ולעומתם – אנשי שלומו של עבדאללה שטיווי – שייצגו זרם השואף לקדמה וליחסי ידידות עם השכנים היהודים, כלומר, איתנו. בגילויי הניגודים בין שני הזרמים האלה נאמרו דברים בוטים, ורכילויות שונות הופרחו באוויר, שתכליתן הייתה להבאיש את ריחו של האיש הנחמד והישר הזה, עבדאללה שטיווי. נכון שהאיש נראה בהיר שיער ועיניו כחולות,. מתנגדיו כינו אות "היאהודי" וסופר עליו כי אימו יהודייה שנחטפה מהמושבה זיכרון יעקב. כל זה כמובן אינו נכון, ומאוד לא מדויק!.
היו תקופות בהן פעלו הקיצוניים בכפר, בעיקר אנשי השבאב, כנגד הישוב היהודי באזור. כלפי קיבוצנו נשמרו יחסים הוגנים. יכול אני לספר לך על הרצח ב-1936 בקרית חרושת, כאשר התוקפים היו בני הכפר אבו שושה, וכך נהיו לאומנים כשרים בעיני החומיינים. גם רצח שני חברים בוואדי קאסב הסמוך, כאשר נרצחו האופה, איש קיבוץ הזורע, וה"מזריע" ברפתות האזור, בוצע בידי "ידידינו" מהכפר השכן אבו שושה.
זכור לכולנו איך ניסו שכנינו ממערב לשמור על ניטרליות בשנת 1948, עת היינו מוקפים בכפרים עוינים, אשר ניצלו כל אפשרו להתנכל לחברי קיבוצנו. היו יורים וצולפים ביום ובלילה על העובדים בשדה, עד למקרה בו נפגע אלישע מצליפת צלף, אשר ירה מהכפר רוביה אל תחתה.
אני מנסה להשחיל שאלה: בכל זאת, אש נורתה על ילדי בית הספר שלנו כאשר ניסו למצוא מקלט מאש התותחים ולהסתתר במערת הפלמ"ח, ואש זו נורתה מכיוון הכפר אבו שושה!.
אריה מרים את ידו ואומר: "שמענו, שמענו".
ידוע, כי באותם ימי מלחמה נכנסו החיילים העיראקים אל הכפר אבו שושה, ויש להניח שהם אשר ירו בילדים הבורחים. יתכן וגם כמה מתושבי הכפר חברו אליהם. לנו ידוע, כי המוכתר עבדאללה ורבים מתומכיו לא נתנו ידם למעשה מנוול זה, ושמרו על ניטרליות גם בימי הקרבות.
הודיתי לאריה על הקפה ועל ההסבר בנושא מערכת היחסים המורכבת בינינו לביו שכנינו באותם ימים סוערים. ובכל זאת נשארו בליבי כמה תמיהות ועניינים שלא הוסברו עד תום, והמשכתי להרהר ולחקור.