תביעה כספית בסדר דין מקוצר על סך 7,128,440 ₪ הגיש התובע כשברקע בין בעלי הדין סוג של שותפות באניה.
הנתבע הגיש בקשה למחיקת כותרת ובמקביל הגיש כבקשה חלופית בקשת רשות להתגונן.
בבקשה להורות על מחיקת כותרת "בסדר דין מקוצר" ציין המבקש כי כתב התביעה אינו ממלא אחר הוראות הדין, קרי, אין "חוזה או התחייבות בכתב מהם ניתן ללמוד על התחייבותו של הנתבע לשלם כספים לתובע- כאמור נספח א' שהוא התחייבות היחידה לתשלום המופיעה בכתב התביעה מהווה התחייבות של התובע לשלם לנתבע!!! כן, ממש כך, התחייבות של התובע לשלם לנתבע" (סעיף 5 לבקשה).
בתגובת המשיב לבקשה נמצא טענות כמו, הבקשה חסרה תצהיר ומשכך אין מקום להעתר לבקשה העובדתית, כי "עילת התביעה הינה השבת סכום כסף ששולם על פי חוזה שבכתב" (סעיף 4 לתגובה) וכי הראיה שבכתב איננה חייבת להיות על מלוא סכום התביעה אלא "די בראשית ראייה לכך".
אלא שעיון בהסכם שצורף לכתב התביעה מצביע אכן, כטענת הנתבע, כי זכרון הדברים שנחתם בין הצדדים, שהם בעלי מניות בחברות המפעילות ומחזיקות ביחד אוניה, נועד למעשה להסדיר את סיום היחסים בין בעלי הדין בשל חילוקי דעות לגבי הפעלת האוניה.
בהתאם לזכרון הדברים היה על התובע לשלם לנתבע, הוא המבקש, סך של 5.5 מיליון דולר בגין המניות שימכור לו הנתבע.
בכתב התביעה נפרשו עובדות מהן עולה כי השלמת רכישת המניות על ידי התובע לא נסתיימה וכי התובע הוא שלא שילם את מלוא התמורה, ובשל נסיבות שונות כאמור בכתב התביעה נמכרה האוניה לצד ג' באופן שתואר בכתב התביעה והתמורה בגין המכר הועברה לכיסוי חובות כלפי הבנק, שבעקבותיו שוחרר הנתבע מערבויותיו לבנק "זכרון הדברים רוקן מכל תכלית מסחרית/עסקית אליה התכוונו הצדדים ועליה הסכימו ומטרותיו סוכלו" משכך מבקש התובע כי את החלק מהתמורה שהעביר לנתבע בטרם המכירה לצד ג', תוחזר אליו –זאת מהות התביעה.
דא עקא – שמערכת זו של יחסים והבסיס להשבת התמורה אינו מבוסס על ראיה בכתב המופיעה בזכרון הדברים ואינה נובעת ממנו אלא מהנסיבות שתוארו בכתב התביעה.
לאחר שעיינתי בבקשה, בתגובה ובתשובה, כן עיינתי בכתב התביעה ובמסמכים שצורפו לכתב התביעה ראיתי לקבל את הבקשה ולמחוק את הכותרת 'סדר דין מקוצר'.
בהתאם ל תקנה 202(1) לתקנות סדר הדין האזרחי - תביעה הראויה להתברר במסגרת הליך של סדר דין מקוצר היא תביעה על סכום כסף קצוב, מכח חוזה או התחייבות מפורשים או מכללא, ובתנאי שיש עליהן ראייה בכתב .
אמנם הדרישה היא לראשית ראיה בלבד, ואין צורך בראיה מלאה להוכחת התביעה בכללותה - אלא שלא ניתן להמנע מהצגת ראשית ראייה כזו לסכום הנתבע.
כתב התביעה ונספחיו אינם מצביעים על הסכום הקצוב הנתבע "מכוח חוזה או התחייבות מפורשים או מכללא" ובודאי שאינם נתמכים בראיה בכתב.
אכן היחסים החוזיים בין הצדדים מבוססים על זכרון הדברים אלא שהסכום הנתבע כ'השבה' לא מופיע בזכרון הדברים וגם לא נתמך במסמכים כנדרש בתביעה בסדר דין מקוצר, אלא בהמשך לנסיבות שהתרחשו לאחר שזכרון הדברים לא יצא אל הפועל, קרי, התובע התחיל לשלם את התמורה ולא סיים את לשלמה והוא מבקש השבה בגין הפרות נטענות של זכרון הדברים.
אומר כבר כי כתב התביעה מגלה עילה לכאורית, וממנו למדתי על מערכת היחסים בין הצדדים ועל כך שהתובע שילם חלק מן התמורה בהתאם לזכרון הדברים (לא צורפה כל קבלה על כך), אך המשך הנסיבות כפי שמתואר בכתב התביעה עד כדי ביטול זכרון הדברים והשבת התמורה אינם נובעים מהראיות שבכתב וגם הסכום הנתבע אינו מגובה במסמך.
את כל העובדות הנטענות בכתב התביעה והנסיבות העולות מתיאור העובדתי בכתב התביעה יהיה על התובע להוכיח בדיון לגופו, אך אין ראיה בכתב כמתחייב בתביעות בסדר דין מקוצר בהתאם לתקנה 202 (1) לתקסד"א וכאמור יהיה על התובע להוכיח את תביעתו בהליך של סדר דין רגיל.
פתיחת ההליך בדרך של סדר דין מקוצר מחייבת מסמך בכתב.
להדגיש כי התובע אינו חייב להגיש את התובענה בסדר דין מקוצר, זוהי פריבילגיה הניתנת לתובע כדי 'לקצר' את ההליכים ולגרום לנתבע להגיש בקשת רשות להתגונן בדרך של הגשת תצהיר.
העדיפות הדיונית שפתיחת הליך בדרך זו מקנה לתובע מחייבת עמידה בכל התנאים הרלבנטיים כאמור בתקנה 202 לתקנות סדר הדין האזרחי.