"אני שומע אותה יוצאת מהמקלחת, ויכול ממש לראות, דרך הקיר, איך היא מברישה את השיער הארוך שלה, פורמת את הקשרים עד שהוא נהיה חלק. אני שומע אותה מדברת, לא ברור עם מי. אני לא מבין אף מילה, אבל הטון מוצא חן בעיני. מלא מרץ, דעתני, נכון תמיד לפרוץ בצחוק. אני חושב לעצמי: גם היא לבד בבית. בדיוק כמוני." עמיר ונועה, זוג סטודנטים, עוברים לגור יחד בפעם הראשונה. בקיר שמפריד בינם לבין סימה ומשה, בעלי הבית שלהם, פורץ משה אשנב קטן, כדי שהדיירים יוכלו להרים את מתג הדוד המשותף. אבל מהר מאוד מתברר שחוץ מיד אקראית עוברים דרך הפתח הזה גם דברים אחרים. לגמרי. ארבעה בתים וגעגוע הוא רומן סוחף ומענג על ארבעה זוגות וילד אחד בלתי נשכח, שחיים בית ליד בית ביישוב קטן ליד ירושלים. לכל זוג סיפור משלו, אלא שבתוך זמן קצר הסיפורים מתחילים להתערבב ולעבור דרך הקירות. קשרים מותרים, אהבות ניצתות, וכל מה שהיה יציב ובטוח, מתחיל לרעוד. מתוך הביקורות על ספרו הקודם של אשכול נבו, "צימר בגבעתיים": "צריך לומר מייד: אשכול נבו כותב מצוין" (רן הכהן, "ידיעות אחרונות") "אם משהו בתיאורים של נבו נראה לכם מוכר, זה בגלל שהסיפורים הם עליכם" (נועה מנהיים, "עיתון תל אביב") "לא תוכלו להניח מידכם את הספר" (תדהר ואלד, "במחנה") אשכול נבו, בן 33, סופר, מרצה בבצלאל ומנחה סדנאות כתיבה. ספריו הקודמים "צימר בגבעתיים" ו"נפרדנו טראח" ראו אור בהוצאת זמורה - ביתן.
בדרך כלל אין לי בעיה לכתוב סקירה על ספר; ברגע שאני עוברת את העמוד האחרון וכריכתו האחורית של הספר סוגרת על הסיפור שהרגע קראתי, דעתי מתגבשת והמילים כמו זורמותת מעצמן אל הדף החלק. אבל הפעם חלפו כמה ימים טובים עד שהתיישבתי לכתוב, ואני לא בטוחה שאני יכולה להצביע מדוע זה היה כך. אולי מפני שמוטיב ה”מציצנות” של הספר, שמגלה לנו מה מתרחש בין קירותיהם של בתי השכנים, גרם לי לרצות לשמור על פרטיותן של הדמויות. ואולי זה דווקא בשל הסגנון הריאליסטי, שמייצר רגעים כל-כך אותנטיים ואמיתיים בספר, שעשוי לגרום לנו לשכוח שמדובר בעלילה מחושבת היטב. או משום שלעתים היה כתוב בחרוזים כמו שיר-סיפור מתמשך (מה, שאני מודה, פחות אהבתי).
נועה ועמיר, סטודנטים צעירים ומאוהבים מעל לכל הראש, עוברים לגור בישוב קטן לא הרחק מירושלים. הם גרים בשכנות לבעלי הבית, משה וסימה, נשואים פלוס שניים, כשכל מה שמפריד בין הקנים שלהם הוא קיר משותף ואשנב קטן לדוד המשותף. חייהם של הזוגות מתערבבים כמו הקולות, המנגינות והריחות שעוברים דרך הקיר הדקיק. אל המערבולת מצטרפים שני סיפורים נוספים, של ילד צעיר, בן למשפחה שכולה שאיבדה את בנה הבכור במלחמה, ושל פועל ערבי, העובד על שיפוץ בית חדש ובד בבד מגלה את בית ילדותו הישן. כל הסיפורים הללו, נפרדים ומנותקים לכאורה, נשזרים לכדי מקשה אחת והופכים להיות חלק בלתי נפרד זה מזה.
מה שאני אהבתי בסיפור הוא לאו דווקא העלילה, שאינה רבת תפניות או הפתעות, אלא היכולת של נבו לתאר את הרגעים הקטנים, הכל-כך אמיתיים, שמהדקים או מרופפים את הלולאות של הקשרים שלנו עם האנשים שאנחנו אוהבים. “רגעים שנועה אוהבת שהיא נועהואמיר” מלאים בתיאורים מדויקים ושובי לב של אהבה יומיומית, מוחשית, נוכחית – עד שלעתים נדמה לנו כאילו כתבו אותם עלינו. משפטים כגון “לדבר איתו לפני השינה, כשרק המילים מאירות.” או “להשלים לו משפטים חסר להם סוף. ולטעות.” גרמו לי להגניב חיוך של הבנה. כיף לקרוא ספר כזה.
וכד` ועדיין נוכל להישאר עם המתווה הבסיסי. והמתווה הזה הוא סוד כוחו וקיסמו של הספר.
כתיבה קולחת ורהוטה שלמרות מגוון הדמויות ועלילות המשנה ניתן לצלוח אותה בקלות. עבודת תחקיר מעמיקה על כל פרט הנדירה כ"כ במקומותינו (סוגי הקובה השונים למשל) ודמויות בעלות זהות מוגדרת ושלמות שאינן גולשות לסטריאוטיפיות גסה.
הספר לדעתי עוסק דווקא בהרגשת התלישות הישראלית. מרבית הדמויות נמצאו או נמצאות בשלב כלשהו של עקירה ונידודים מבית לבית ונוסף על כך אצל רובן ישנה תלישות מבן משפחה כזה או אחר. מבחינת הנדודים מוצבת כמראה דמות הערבי המנסה דווקא לחזור לשורשיו, דימוי שחוק משהו ונכון רק באופן חלקי במציאות.
חיסרון נוסף בספר, חזרה מוגזמת לעיתים על סיטואציה מצד דמויות שונות. השירה בין הפרקים היא של הלהקה הבידיונית עליה נכתב בעלילה. ארבעה שירים קצרים בספר בן 361 עמוד זה נסבל ביותר. יש גם כמה קטעוני פרוזה מחורזים שקל לא להבחין בהם. חביבים ותו לא.
לסיכום: ספר קריא וזורם שנכתב ביד מיומנת ורגישה. מומלץ בחום.
רומן ישראלי עכשווי. יש בו מספר סיפורים המשתלבים זה בזה: עמיר ונועה הם זוג צעיר הלומד (או לא?) מהי המשמעות של חיים בצוותא. הם גרים בשכירות בדירה קטנה הצמודה לביתם של בעלי הבית שלהם - בני משפחת זכיאן. ממול מתגוררת עוד משפחה ששכלה לאחרונה את הבן הבכור. לא רחוק משם נמצא בית העובר שיפוץ והרחבה. אחד הפועלים הערבים הוא גם דמות חשובה בסיפור. לעמיר יש חבר המטייל בדרום אמריקה, ושומר עימו על קשר מכתבים. הרקע - רצח רבין, הפיגועים הרבים בתקופת האיתיפאדה - נמצא כל הזמן בתודעה.
חלקים מהספר כתובים בגוף ראשון מפי דמויות שונות. חלקים אחרים כתובים בקול המספר.
התחברתי מאד לדמויות. הן עגולות, משפיעות זו על זו, ומושפעות זו מזו. הן ליוו אותי במהלך הקריאה, וגם אחרי שסיימתי לקרוא - אני עוד חושבת על הספר.
הוא לא בנאלי, ולא רומן רומנטי מתקתק. הוא צובט בלב.
האהבה היא כמו אולם קולנוע: הכניסה מפוארת, מעוטרת בתמונות נבחרות מהסרט, אבל ביציאה אתה מתפתל ימינה ושמאלה במסדרון מושתן, נחבט בקירות, ותמיד איזה סדרן אידיוט פותח את הדלתות כמה דקות לפני הסוף, ותמיד אתה מנסה להתעלם מהאור הזר.
את ארבעה בתים וגעגוע ניסיתי לקרוא פעמיים. בפעם הראשונה לא צלחתי את הפרקים הראשונים שלו. צורת הכתיבה של אשכול נבו שקופצת בין זמנים ובין דמויות הקשתה עלי מאוד את הקריאה. לקח לי מעט מאוד זמן להחליט שהוא לא בשבילי. החלטתי לקרוא אותו שוב אחרי שקראתי כמה המלצות נלהבות והבנתי שהוא הפך לרב מכר וכנראה פספסתי משהו. ושוב התחלתי לקרוא אותו ושוב הייתי צריכה לעבור את ההתחלה המתישה של הספר שמדרישה ריכוז גדול כדי להבין במי מהדמויות עסקינן בפרק נתון. החלק הראשון של הספר עמוס בקלישאות. ההורים השכולים, האח הצעיר ששוכחים את השכול שלו. הזוג שחי ביחד, הזוג הנשוי שחי יחד, הערבי שגירשו אותו מהבית. בגדול העלילה מתמקדת בזוג סטודנטים ששוכרים דירה מזוג אחר (עם שני ילדים). ויש להם דוד משותף עם חלון קטן בין הדירות שמאפשר לשלוח יד ולהדליק את הבוילר. מן הסתם זה גם מאפשר האזנה והצצה של כל זוג לחיי הזוג השני. לתוך הסיפור מתערבבים השכנים, משפחה ששוכלת את בנה, ההורים של בעל הדירה, והערבי שמשפץ את הדירה של השכנים שהמשפחה שלו גורשה מאותו בית ב 48.
לוקח הרבה מאוד זמן עד שנבו מתחיל להתעמק בדמויות. ואולי ההרגשה שהוא לא מתעמק מלווה רק בהתחלה כי יש כל כך הרבה קפיצות בין הדמויות. בחלק הראשון כל הזמן ליוותה אותי תחושה שלמחבר יש יומרה גדולה מידי בהבנת הדמויות שלו, מאיפה הוא יודע איך מרגישה משפחה שכולה, איך מרגיש מישהו שגירשו אותו מהבית שלו (ולא יכולתי להימנע מלחשוב על הסבים והסבתות שלי שגורשו מהבית באירופה, בכלל לא עולה בדעתי לדרוש ממישהו את ה"שיבה" שלי וזה די עיצבן אותי בחלק הראשון של הספר,ומצד שני זה גרם לי ללכת וללמוד על זכות השיבה ולקרוא עליה). התפנית בעיני נעשית ברגע קומי במיוחד שבו מעורבות רוב הדמויות בספר כמו הסבים, הזוג הנשוי, הזוג הלא נשוי, הערבי וגם משטרת ישראל, הטלוויזיה והשכנים. (לא אפרט במה מדובר כי זה יהיה ספויילר ענקי) אבל בפרק הזה נשברות המחיצות, וכאן בעיני גם הקלישאות נעלמות והדמויות נחשפות יותר לעומק. מכאן כבר התמסרתי לספר ולא יכולתי לעזוב אותו כמו ספר מתח. רציתי לקרוא עוד ועוד ולגלות מה קורה לכל אחת מהדמויות ולחיבור בניהן. כך שמי שלא נתפס מייד שווה לתת סיכוי ולהמשיך לקרוא. בקיצור, מומלץ.
אני חייב לפתוח ולספר, שמראש "הזהירו" אותי מאשכול נבו; אמרו לי שהוא מדכא ברמות ושיש לו את היכולת להציג סיפורים אידיליים לכאורה, שחיש-מהר הולכים ומסתבכים, טובעים ושוקעים, לנגד עיניהם המשתהות של קוראיו.
בכלל, אני חושב שכדאי מאוד לחקור בהזדמנות את "הסיבות והנסיבות להצגתם הפסימית של חיי הזוגיות בספרות הישראלית החדשה" : עפ"י הספרים שקראתי אני לפחות בעת האחרונה, בפרט אלה של אמיר גוטפרוינד ושל אשכול נבו כאמור, אין תקומה לחיים משותפים של גבר ואישה; זה גם זו שונים מדיי, חסרי סובלנות מדיי, חסרי רצון מדיי, בקיצור - טוב יעשו הגברים אם ימשיכו לבלות בטרקים האינסופיים שלהם בדרום אמריקה או בניסיונותיהם להגשים חלומות ילדותיים (להפוך לכוכבי רוק וכיוצא באלה) וטוב יעשו הנשים אם יבינו שאין להן על מי לסמוך. זה כתוב בבירור בספרי ההסטוריה.
ניגשתי לספר ברגשות מעורבים.
קראתי מספר ביקורות , מהן נלהבות והן פושרות.
אז קודם כל. נהנתי מאד מהספר. ספר קריא , רץ , מענין .
כתיבה קצת שונה , קטעים מאד קצרים. כל קטע מסופר בפי אדם אחר.
לפעמים זה רשומון , אותו מאורע מאנשים אחרים.
ובכל התחלת קטע (בכל אופן בהתחלה) עוצרים וחושבים - מי המספר.
אבל.......זאת בעצם המציאות הישראלית שלנו, יש הכל והמון ועמוס.
(עכשו כשחשבתי לעומק , אין עולים).
אז הספר על זוג סטודנטים , היא לומדת צילום בבצלאל בירושלים והוא לומד פסיכולוגיה בתל אביב שהחליטו לעבור לגור ביחד. הם מצאו להם דירה פחות או יותר באמצע הדרך (ישוב קטן ליד ירושלים). "הדירה היתה בת 2 חדרים . סלון בגודל מטבח. מטבח בגודל מקלחת. מקלחת עם מגב , בשביל לסחוב מים."
הקיר שלהם משותף עם בעלי הבית. ואפילו יש "חור בקיר" כדי שיוכלו להכניס יד ולהדליק את הדוד. בעלי הבית הם זוג פחות או יותר בגיל הסטודנטים. הוא נהג באגד שאחיו הוא רב גדול בטבריה , וחושב לחזור בתשובה. אשתו מטפלת ב 2 ילדיהם , חולמת לחזור וללמוד. לא מוכנה בשום פנים ואופן לחשוב על חזרה בתשובה. לידם גרים ההורים של הבעל.
ממולם משפחה , ששכלה את בנה בלבנון (הסטודנטים עברו לגור שם , בדיוק בהתחלת השבעה). למשפחה הזו יש גם בן צעיר , שמתידד עם הסטודנט.
לכל החגיגה הזו , מצטרף פועל ערבי , שהבית שהם גרים בו , הוא הבית של הוריו לפני מלחמת השחרור.
ויש רצח רבין , ויש פיגועים.
התבלבלתם? הרבה מידי? תקראו ותהנו בעצמכם.
אני קראתי ונהנתי.
2 זוגות מניעים את העלילה, זוג צעיר: נועה ועמיר, וזוג, אשר אצלו שוכרים נועה ועמיר דירה: משה וסימה. מלבדם, משולבים בסיפור חייהם של שתי משפחות נוספות. לכל אחד מארבעת קצוות העלילה, ניתנת האפשרות להשמיע את קולו, בדרכו שלו. וכך, הסיפור מתנהל במקביל בארבע עלילות שונות, שמשיקות זו לזו ברגעים מסוימים.
הסיפור נפתח, עם הגעתם של נועה וערן לשכונה בה מתנהלת העלילה, ומסתיים עם עזיבת אחד מארבעת צירי העלילה. במהלך הסיפור, הדמויות מדברות בקולות שונים, אבל מה שקסם לי יותר, הייתה העובדה, שבחלק מן המקרים, הדיאלוגים של הדמויות מלווים בקול פנימי של הדמות המספרת. קול פנימי זה, הפך את הספר למציאותי עבורי, לרגעים הקול הזה העלה חיוך על פנאי, ולרגעים, פשוט הזכיר לי שהדמויות בספר הזה כל כך ישראליות.
זה ספר ישראלי, מהנה וקולח, ספר שמייצג תמונת מצב של ישראליות בפרק זמן מסוים. אני לא יכולה להעריך אם הספר הזה יהיה מסוג הספרים שעוד 50 או 100 שנה יהיו מי שיקראו בהם, אבל כמשקף נאמן של המציאות הישראלית העכשוית, הוא עושה עבודה נהדרת.
ממליצה על הספר הזה בחום לכל מי שאוהב כתיבה ישראלית, לכל מי שמדבר לעצמו בשני קולות (לפחות).