ביום שלישי כ"א בחשוון (30 באוקטובר), יצאו שמונת בני משפחת עטר לטיול שממנו לא שבו.
ביקום מקביל ובעולם שפוי, בתאריך הזה החיים היו נעצרים. תנועת המכוניות הייתה נפסקת. הדגל היה מורד לחצי התורן. מהדורות החדשות היו פותחות ומדברות אך רק על אובדן החיים הזה. פגישות היו מתבטלות, משחקי כדורגל היו נדחים ואנשים לא היו מסתפקים בהנהון קל ובמילים כמו:"שמעת מה קרה? פשוט נורא" אלא עוצרים הכול, סוגרים טלפונים ומתייחדים עם עצמם ועם הכאב הנורא.
אבל ביקום ההזוי שלנו הכול נמשך, וגם מחיקתה של משפחה שלמה: אבא יריב, אמא שושי וילדיהם יעקב ישראל, עטרת תפארת, אילה, מוריה, ידיד ואביגיל, עברה בשקט. העולם שותק או ממשיך בענייניו.
וכשהקברים עדיין פתוחים, ועומק הטרגדיה מתחיל להתעכל בלב השבור והנעלם, איך אפשר לגדוע כל כך הרבה חלומות וחיוכים וצחוק מתגלגל של ילדים בטעות אחת של נהיגה; מתחילים להגיע הסיפורים והחוויות האישיות, של החברים והמכרים והשכנים שהכירו אותם מקרוב וכל כך אהבו ואף פעם לא דמיינו לעצמם ששעון החול ייגמר מהר במיוחד.
"לפעמים אני חושבת שהלוואי שלא הייתי מכירה.
הלוואי שלא הייתי יודעת כמה שיריב היה אבא טוב, שמרכיב את ילדיו על הכתפיים בחזרה מהגנים ומהמעון. שלא הייתי יודעת איזה איש עמוק הוא היה, שהיה מברר עד שהבין דברים לאשורם. הלוואי שלא הייתי רואה את מה שבנה בידי הזהב שלו, את המחסן המסודר או הסוכה ששושי קראה לה "הרחבה" מרוב שהייתה מושקעת ומתוכננת עד הבורג האחרון. לקח לי זמן עד שהתחברתי ליריב, והלוואי שלא הייתי.
הלוואי שלא הייתי מכירה את שושי. הלוואי שהקול המתנגן והשקט שלה לא היה נשמע שוב ושוב בראשי, והייתי יכולה שלא לדמיין את הצחוק העדין שלה. הלוואי שדמותה לא הייתה עולה לפניי, רכה ואימהית, קורנת מין שקט פנימי, שלווה אינסופית, ענווה וחיוך תמידי.
הלוואי שיעקב ישראל היה מוצא חבר אחר, בית אחר ללכת אליו, ולא גדל אצלי בבית שנים רבות. הלוואי שלא היה משתולל עם בניי, עושים שטויות, הולכים מכות, מריצים צחוקים.
הלוואי שלא הייתי רואה את עטרת מוציאה את ידיד ואביגיל מהצהרון, ולא הייתי פוגשת אותה בשבילים, מחייכות זו לזו לשלום.
הלוואי שמוריה ואילה לא היו אוהבות את עץ המשמשים שלנו ולא היו מבקשות לקטוף ממנו. הלוואי שלא היו עושים קטיף משפחתי, שושי מלקטת ויעקב ישראל מטפס למעלה. הלוואי שלא הייתי לוקחת אותם טרמפ בבוקר, יריב לידי עם ידיד ואביגיל והבנות מאחורה.
אבל אני כן מכירה ויודעת. יודעת אילו הורים משקיעים, רגועים, מנחילים נפש בריאה ויציבה לילדיהם. יודעת איזו משפחה של חסד יריב ושושי בנו, בדוגמה אישית יומיומית. יודעת שאין סיכוי שאגיע אפילו לחצי משלוות הנפש שלהם. יודעת ומקנאה. יודעת ובוכה.
ואז אני מודה לא-ל שאני יודעת ומכירה. העולם טוב לי יותר ככה. כי אם משפחה שלמה הייתה ככה, בטוח יש עוד, ויש לנו סיכוי".
(מתוך מקבץ סיפורים ראשון).
לאחר מכן דיברתי עם רננה שלם, מכרה קרובה וחברה של שושי עטר ז"ל, והיא שיתפה בדבר הצניעות, האצילות וגדלות הלב שניכרה בה.
"...יריב, איך היית אדם ציבורי רחוק מפרטיות ומאגואיזם, וכל ערב שבת, כשהכנסנו שבת מוקדם, עברת דלת דלת והזכרת בקול לומר שוב 'שמע ישראל'. סעודת שבת המופלאה שזכינו לאכול אצלכם - האווירה, הפשטות, איך יריב סיפר סיפורי תורה וריתק את הילדים. איזו הרמוניה הייתה ביניכם. השיחות איתך שושי אהובה, אילו הורים מיוחדים הייתם, כמה הקשבתם לילדיכם, לדרך שלהם, והכול בנחת רוח. הילדים שלנו מתגעגעים לילדים שלכם שילדתם, זן מיוחד של משפחת עטר שהבאתם כל כך הרבה שמחה ועניין לשכונה שלנו. אני מאחלת לנו שנלמד מכם. לגדול. לצמוח מכלום. לא לוותר גם כשהדרך קשה. להיות בציבוריות ובנתינה כמו שלכם" (מתוך ההספד).
מכיוון שמשפחת עטר ז"ל הייתה מודל לחיקוי לכולם באחדות ובמשפחתיות, החליטו בקהילת פסגות שאין דבר ראוי יותר להנצחתם מהקמת מרכז חיים למשפחה - מבנה שישמש בית לפעילות משפחתית ענפה.
המרכז יתמקד בתחומי החיים השונים: מרכז לחקר חיי המשפחה ע"ש יריב ושושי, מרכז חינוך לזהירות בדרכים ע"ש אילה, משחקייה ע"ש התינוקת אביגיל, ספרייה לקהילה ע"ש מוריה, אולם ספורט ע"ש יעקב ישראל, חדר אומנות ע"ש עטרת תפארת וחדר סנוזלן (מרכז טיפול אלטרנטיבי) ע"ש ידיד.
כעת הקהילה קוראת לכל אחת ואחד לפתוח את הלב ולעזור להם במשימה שקיבלו על עצמם, להקים את המבנה הזה שיעצים חיי משפחות ויפיץ אור בעולם כמו שעשו בני משפחת עטר בחייהם.
פרופ' דן אריאלי מסביר שאף שאין דבר יותר מופרך מלסמס בזמן נהיגה לאור ההשלכות ההרסניות, אנשים ככל הנראה ימשיכו לעשות זאת מכיוון שהמוח שלנו כבר "חווט" לפעולה הלא רציונלית הזו. אבל יש לי בכל זאת חלום: שמשרד התחבורה ידפיס את תמונת משפחת עטר במאות אלפי עותקים ויחלק אותן לכלל נהגי ישראל: אולי רק אז, כשאנשים יראו את הפנים הטובות, המחייכות, הילדותיות, החיות של המשפחה הגדולה הזו שנכחדה ברגע אחד בגלל נהיגה רשלנית של הרכב שפגע בהם, הם יבינו למה כדאי בכל זאת להתרכז בכביש ולא לאבד את החיים ברגע. ואולי, אולי מהחורבן הגדול הזה, תקום ותתעורר מודעות נכונה לנהיגה בטוחה יותר שתמנע את התאונה הבאה.