לאחר פרשת המרגלים, מזכירה התורה מספר דינים שהקשר בינם לבין פרשת המרגלים טוען עיון. בשיעור זה ננסה לעמוד על הקשר שבין פרשת המרגלים, העומדת במרכז פרשתנו, לבין הדינים המוזכרים בסוף הפרשה.
לאחר חטא המרגלים, הקב"ה גזר על בני ישראל שישהו במדבר ארבעים שנה - החל מפרשתנו ועד סוף ספר במדבר. אמנם, התורה אינה מפרטת מה אירע במשך אותן ארבעים שנה. שאלה זו מהותית להבנת כמה פרשיות, וביניהן פרשת קורח. השאלה מתי קורח מרד במשה ובאהרן - האם הוא עשה זאת בתחילת ארבעים השנים או בסוף אותה תקופה - היא מהותית להבנת חטאו.
למעשה, ניתן להביא ראיות לסברה שפרשת קורח אירעה בסוף ארבעים השנים, וכן לסברה שפרשת קורח אירעה באמצע אותה תקופה. ייתכן שפרשת חוקת - המפרטת את הלכות טומאת המת - רומזת לארבעים השנים שבהם מתו בני ישראל. אם כך הדבר - הרי שפרשת קורח אירעה בתחילת ארבעים השנים (שהרי היא מופיעה לפני פרשת חוקת). אמנם, ייתכן גם שהתורה רומזת לארבעים השנים הללו בסוף פרשתנו - במילים "ויהיו בני ישראל במדבר" (במדבר ט"ו, לב). להבנה זו, פרשת קורח אירעה בסוף ארבעים השנה, ולא בתחילתם.
בבעיית התיארוך המדוייק של פרשת קורח נדון אי"ה בשבוע הבא, אולם לשאלה שהעלינו יש משמעות להבנת הפרשיות האחרונות שבפרשתנו. אם הפתיחה "ויהיו בני ישראל במדבר" רומזת לארבעים השנים שבני ישראל נדדו בהם במדבר - הרי ששלושת המצוות שבסוף פרשתנו (הנסכים, חלה וקרבן חטאת) קשורות כנראה לפרשת המרגלים. את הפרשייה החותמת את פרשתנו - פרשת ציצית - ניתן לקשר לפרשת המרגלים באופן ישיר: התורה כותבת שהציצית נועדה כדי ש"לא תתורו אחרי עיניכם", והרי זה היה בדיוק חטאם של המרגלים, שתרו אחרי עיניהם.
הקשר הפשוט ביותר שניתן לחשוב עליו בין פרשת המרגלים לבין שלושת המצוות שבסוף פרשתנו נוגע ליחס לארץ ישראל. שלושת המצוות הללו פותחות בכותרת "כי תבואו אל ארץ מושבותיכם אשר אני נותן לכם". נראה, שהתורה מבקשת לעודד את בני ישראל, שאף שנגזרה עליהם הגזירה והיה מקום לחשוב או להרגיש שהם לא עתידים להגיע לארץ - למרות זאת, הם יגיעו אליה ויקריבו בה קרבנות. אמנם, כפי שנראה להלן, הקשר בין שלושת המצוות הללו לבין פרשת המרגלים הוא מהותי, ואינו קשור לכותרת המצוות הללו בלבד.
שלוש מצוות נצטוו ישראל לאחר חטא המרגלים: הקרבת הנסכים עם הקרבנות, מצות הפרשת החלה וקרבן חטאת. כפי שנראה להלן, חלק מהמצוות הללו מסמלות שינוי מהותי מהמצב שהיה לפני כן, ועלינו לנסות להבין מדוע ציווה עליהן ה' דווקא בעקבות פרשת המרגלים.
אמנם, להבנה זו קשה מהו ההבדל בין שגגות הציבור והיחיד שבפרשתנו לבין שגגות הציבור והיחיד שבפרשת ויקרא. כמו כן, התורה משתמשת בלשון "את כל אשר צוה ה'", ועובדה זו מדגישה את ההבדל שבין פרשתנו לבין פרשת ויקרא. התורה גם משתמשת במילים דומות בתיאור קרבן השגגה ובפרשת ציצית ("וזכרתם את כל מצוותַי"), והציצית ודאי נועדה להזכיר את כל המצוות ולאו דווקא אחת מביניהן.
ב. ייתכן שהתורה עוסקת כאן בקרבנו של אדם העובר איסור השקול כנגד כל המצוות. להבנה זו, נראה שקרבן השגגה הזה קשור ישירות לפרשת המרגלים.
כביכול, מי שמגורש מן הארץ - עובד עבודה זרה. לפיכך, ניתן להבין שברגע שעם ישראל מוותר על הכניסה לארץ ישראל - הוא עובר בוויתור זה על כל המצוות שבתורה.
לפי הבנה זו, פרשת קרבן השגגה מסבירה לבני ישראל את חומרתו של חטא המרגלים מזווית ראייה נוספת על דבריו של הקב"ה לאחר אותו חטא. הייחוד שבפרשה זו הוא ההדגשה, שלמרות המעשה החמור - לא ננעלו שערי תיקון, וניתן לתקן את המעוות באמצעות קרבן החטאת.
אם נמשיך באותו קו מחשבה, הרי שפרשת ציצית משלימה את פרשת קרבן השגגה, שכן תפקיד הציצית הוא למנוע הישנות מקרה מעין חטא המרגלים. בהקשר זה, תפקידה של הציצית הוא כפול: מחד - היא מתפקדת כנגד חטא המרגלים, כפי שהוסבר, ומאידך - היא ניתנה לעם ישראל כתגובה על חילול השבת שבפרשת המקושש.
המצווה הראשונה המופיעה בתורה לאחר חטא המרגלים היא הבאת הנסכים עם הקרבנות. מצווה זו מחודשת, שכן אף שלפני כן מצאנו אפשרות להביא מנחה או לחמים מסויימים - לא הייתה קיימת חובה גורפת להביא נסכים עם הקרבנות. לפיכך, חובת הבאת הנסכים היא חובה חדשה, שהוטלה על כל אדם המביא עולה או שלמים למשכן.
ניתן לראות, שהמינים שנבחרו לנסכים הם המינים המופיעים בצמידות למילה "ארץ": החיטה ושמן הזית. היין, הרחוק יותר מהמלה "ארץ", משמש רק לנסוך ואינו מובא כקרבן ממש, ואילו הדבש - המין הרחוק ביותר מהמילה "ארץ" - נאסר בהעלאה על גבי המזבח. אף חמץ המציין את פעילות האדם מרוחק מ"ארץ" ולכן נאסר להעלות על גבי המזבח.
נראה, אם כן, שמטרת הבאת הנסכים עם הקרבן היא לקשר את הקרבן לארץ ישראל. כיוון שעם ישראל ויתר על ארצו, והעלה אפשרות של עבודת ה' שאינה קשורה לארץ ישראל - הקב"ה הטיל עליהם חובת נסכים, כדי לסמל שכשם שאי אפשר להקריב קרבן בלי נסכים - כך אי אפשר להקריב קרבנות בלי קשר לארץ ישראל.
ואכן, דיני הנסכים מצביעים על קשר הדוק בינם לבין ארץ ישראל. קרבן החטאת מציין מציאות של חטא, ומציאות כזו אינה אפשרית - מבחינה רעיונית - בארץ ישראל (שהרי הארץ מקיאה את החוטאים), ולכן אין נסכים בקרבן חטאת. יתר על כן: הנסכים הוזכרו לפני פרשתנו ביחס לשני קרבנות - קרבן העומר וקרבן חג השבועות. שני הקרבנות הללו מוקרבים כדי להודות לקב"ה על הארץ שנתן לנו, ולכן הם חויבו בנסכים עוד לפני שכל הקרבנות חויבו בהם. זוהי גם הסיבה לכך שהתורה מדגישה שחובת הנסכים חלה גם על האזרח ועל הגר. לכאורה, ניתן היה לחשוב שהגר פטור מהבאת נסכים, שכן אין לו חלק בארץ. לכן, התורה מדגישה במפורש שאף הוא חייב בהבאת נסכים.
הזכרנו כבר בעבר, שקיים קשר הדוק בין קדושת האדם לבין קדושת הארץ, והתורה כורכת פעמים רבות את שתיהן ביחד. לכן, לאחר שהתורה מצווה על הנסכים, המסמלים את קדושת הארץ - היא עוברת לצוות על הפרשת החלה, המסמלת את קדושת האדם.
מעתה, משמעות הציווי על החלה הוא שהוויתור על הארץ אינו מפקיע רק את אפשרות עבודת ה' על ידי הקרבנות, אלא מפקיע גם את קדושת האדם. אף הציצית מתייחסת ישירות לקדושת האדם, לפי שהתכלת המסמלת את הקדושה במשכן נמצאת בה כפי שצוין לעיל.
פרשת קורח - הבאה מייד אחרי פרשתנו - היא המשך ישיר של פרשת החלה. שהרי קורח טוען ש"כל העדה כולם קדושים" - משמע, הוא בונה את טענתו על קדושת האדם. ביסודו, טיעון זה הוא נכון, וקורח למד אותו מפרשתנו - מפרשת החלה ומפרשת הציצית.
לאור הסבר זה, ניתן גם להבין את פרשת המקושש. לאחר שהתורה חזרה והדגישה שחיוב המצוות העיקרי הוא דווקא בארץ - אין פלא בכך שהמקושש קם והחל לקושש עצים במדבר ביום השבת. התורה פותחת את פרשת המקושש במילים "ויהיו בני ישראל במדבר", שכן זהו הבסיס והתשתית לחטאו של המקושש. במובן זה, חטאו של המקושש יונק משורש דומה לחטאם של המעפילים. המעפילים ניסו להכנס לארץ ללא היתר, והמקושש התריס כנגד הקב"ה וטען שכל עוד הוא אינו מקיים את הבטחתו ואינו מכניס את בני ישראל לארץ - אין חובה לקיים את המצוות.
למרות הצידוק האידיאולוגי שהצלחנו להלביש על חטאו של המקושש, ברור לחלוטין שהוא לא חטא בשוגג. בפסוק שלפני פרשת המקושש, התורה מדגישה שמי שיעשה ביד רמה - מגדף את ה', ויש כאן יותר מרמז לחטאו של המקושש. כשם שהמקלל (בפרשת בהר) חטא במזיד - כך גם המקושש שבפרשתנו, וכשם שפרשת מקלל שם ה' נסמכה שם לציווי על השבת - כך גם פרשת מקושש העצים ביום השבת נסמכה בפרשתנו לקללת ה'. כשם שהמקלל מוזכר בפרשת בהר, העוסקת בקדושת הארץ והאדם - כך אף חטאו של המקושש יונק ביסודו מאותו השורש: מההכרה בקשר שבין קדושת האדם, הארץ והשבת.
 כמו כן, התורה משתמשת בשתי הפרשיות בשורש "זנות": "ובניכם יהיו רועים במדבר ארבעים שנה ונשאו את זנותיכם" - "ולא תתורו אחרי עיניכם אשר אתם זונים אחריהם".
 אמנם מקובלים אנו ש"זאת התורה לא תהיה מוחלפת", אך קודם לחתימת התורה מצאנו כמה הלכות שהשתנו במהלך תקופת המדבר. שתי דוגמאות בולטות לעיקרון זה הן דין בשר תאווה, שלא הותר במדבר והותר רק עם הכניסה לארץ, וכן בשר נבילה, שהותר לאוכלו במדבר אך הוא נאסר עם הכניסה לארץ.
 אמנם, ניתן לומר שקרבן היחיד הוזכר כאן בשל השינוי המתואר בשגגת הציבור, ואולי כדי לציין שקרבן החטאת שלו מעכשיו הוא עז ולא כבשה.
 כך ביארו חז"ל, ועיין ברמב"ן.
 דברי הרמב"ן בעניין "הציבי לך ציונים" הם מפורסמים, ולכן לא נאריך בהם. יש להוסיף, שהתפיסה האלילית סברה שלכל אל יש את "אזור המחיה" שלו ואין לו כח מחוץ לאזור זה. תפיסה זו מבוססת על בסיס נכון, שיש מקום מיוחד שבו הקב"ה מתגלה, והטעות היא בחוסר ההבנה ששלטונו של הקב"ה מתפרש על כל העולם.
 א. הפתיחה "ויאמר ה' אל משה לאמר" מופיעה מספר פעמים בודדות בתורה, ובכל מקום שהיא מופיעה - היא מצביעה על סמיכות עניינים לפרשה שלפניה. כך, לדוגמא, בפרשת בנות צלפחד, כאשר משה אומר להן שהוא ישאל את ה' - מייד אחר כך מופיעה הפתיחה הזו. לפיכך, ייתכן שפתיחה זו לפרשת הציצית מצביעה על הקשר בינה לבין פרשת המקושש.
ב. במקביל לקשר שבין הציצית לשבת, הציצית קשורה גם למשכן (המילה "ציצית" מזכירה את הציץ, ובשניהם יש פתיל תכלת). המשכן, השבת והציצית מהווים שלישייה של קדושה (שהרי הקשר שבין השבת לבין המשכן הוא ברור), המקבילה לשלישיית הקדושות שבעולם: קדושת הזמן, קדושת המקום וקדושת האדם.
 ההלכה למדה את דיני הקדימויות בברכות מהקרבה למילה "ארץ". מפרשתנו ניתן ללמוד שהמינים הקרובים ל"ארץ" השנייה חשובים יותר מהמינים הקרובים ל"ארץ" הראשונה, שהרי רק השמן מתפקד כקרבן ממש, ואילו היין משמש רק לנסכים.
 שעורים מתפקדים כקרבן חוטא (כמו בקרבן סוטה), ולכן הם אינם מובאים לנסכים כלל.
 אף בעוף אין דיני נסכים, משום שכפי שהזכרנו כבר בעבר (ובפרשת נח), העוף הינו מדרגת ביניים בין הים והיבשה, ולכך אינו קשור בטבורו לארץ ישראל.
 בדומה לכך, האזרח והגר מודגש בקרבן הפסח, שכן ניתן היה לחשוב שהגר פטור מקרבן הבא כהודאה על היציאה ממצרים, שהוא לא היו שותף לה. אף במקומות אחרים יש לומר כך ואכמ"ל.
 בחז"ל, הויכוח אם מעשי האדם נאים או מעשי הקב"ה, מתבטא בהשוואה בין הלחם לבין החיטה. אף בתורה עניין זה בולט, בהבדל שבין העומר לבין שתי הלחם.