נחום נחום בן השמונים ושש, חי עם אשתו במעוז ציון משנות החמישים, איש נעים הליכות, עושה להנאתו יצירות של פרחים מלאכותיים, מצייר, ומטפח את הגינה בחצרו. נחום, פנסיונר של "יד שרה", הוציא בעזרת השירות "סיפורי חיים" של יד שרה, ספר המתאר את קורות חייו הפעלתניים ומלאי התהפוכות, אני מביאה כאן את תמצית שנות חייו הראשונות בעיראק, הסיפור שזור בקורות חייהם של יהודי עיראק טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
נחום נולד בעיר זאכו שבכורדיסטאן, בצפון עיראק, בן בכור, סבו ששם משפחתו עג'מי, היה סוחר ממוצא פרסי שסחר בעסקי הטקסטיל בין עיראק לפרס ולבסוף השתקע בזאכו. גם אביו התעסק במסחר. לפני מלחה"ע השנייה יהודי זאכו יכלו לקיים אורחות חיים קהילתיים ומסורתיים ומרביתם חיו חיי רווחה, היו בתי כנסת, בתי ספר וחיי קהילה, בשל ריחוקם היו סגורים מפני השפעות חיצוניות ושימרו תבניות חברתיות מסורתיות ושמרניות, למרות החיים הנוחים בקהילה ובשל היותה מסורתית-דתית הכמיהה לציון הייתה קיימת כל הזמן, לאורך השנים, בטרם העלייה הגדולה בשנת 1951 עלו יהודים כבודדים לישראל ובנו בה את התשתית של הקהילה, בעיקר בירושלים.
החיים בזאכו זכורים לנחום כחוויית ילדות מלאה בשמחה, הבית היה סמוך מאוד לנהר שהיה עורק החיים של תושבי האזור, נשים כיבסו והדיחו כלים בנהר, גברים דגו דגים, ערכו חתונות ובר מצוות לצלילי הזרנה והדולה, גם החיטה נטחנה באבני רחיים שעל שפת הנהר. המשפחות ניהלו חיי חברה תוססים ושמחים. הבתים היו עשויים מתערובת של חמר ותבן ונבנו כחדרים במעגל שהחצר שנוצרה במרכז שימשה כמחסן של התבואה והמזון שנשמר לעונת החורף הקשה והמושלג. עם האביב הגיעו החסידות והעגורים וכל עופות המים לנהר, והפסח היה נחגג במשך שמונה ימים ובסופו היו יוצאים משפחות רבות אל הטבע הסמוך לחידקל ושם היו חוגגים את הסהרנה במשך שלושה ימים עם הרבה אוכל ושתייה. באותה עת אסתר דודתו של נחום עזבה עם משפחתה את עיראק לישראל בדרך בלתי לגאלית, על חמורים, דרך סוריה ולבנון, לכשהגיעה לירושלים שלחה בקשה לאיחוד משפחות כדי לאפשר למשפחתו של נחום לעלות לישראל בדרך חוקית, לשם כך המשפחה הייתה צריכה לעזוב את זאכו ולעבור לבגדד ע"מ להתכונן לנסיעה לפלסטינה.
כשנחום היה כבן 8 שנים עברה המשפחה לבגדד, לשכונה של מהגרים, שונה מאוד מהחיים בזאכו, בכל יום נטעו בהם תקווה שמחר הם יעלו לארץ. בינתיים נחום נשלח ללמוד אצל חליפה, איש דת שלימד תורה, עם הזמן עבר ללמוד בבית מדרש גדול, משם עבר לבית ספר יהודי והתפלל ולמד תורה בבית הכנסת המקומי,בית זלכה, בבית הכנסת הזה היו פעילים בעבר הרב יעקב מוצפי, הרב חכם סלמן והרב, המקובל והדרשן יוסף חיים שכתב את הספר "בן איש חי". בתקופת ההמתנה לעליה נולדו לנחום עוד ארבעה אחים ואחיות בבגדד וכך המשפחה מנתה הורים ושבעה ילדים.
על מנת להתפרנס בתקופת ההמתנה לעליה לארץ, פתח האב בשכונה של עשירים חנות לממכר עופות חיים וביצים. הרבנים התירו לאב ללכת לחנות בשבתות כדי להאכיל את העופות ונחום הצעיר הצטרף מידי פעם לאביו וע"מ לשמור את השבת הם היו מתפללים בבית כנסת הסמוך לחנות. החנות פירנסה את המשפחה ואף אפשרה לאב לתרום כספים לצדקה, אחד מתרומות הצדקה שהיו נהוגות אז, לפדות שירות צבאי של חייל יהודי בתשלום של כחמישים דינר. בתקופה זו לא היו מקררים ואת הבשר היו פורסים ועוטפים במלח ומכניסים לכדים אותם היו אוטמים, בשר משומר היה יכול להיאכל גם חודשים אחרי הכבישה, הפירות והירקות היו בשפע וגם בבגדד החיים נראו יפים.
כשמלחמת העולם השנייה פרצה לא הותרה העלייה לארץ והחלום לדרוך בארץ הקודש נגנז. בחג השבועות 1941 נשלח נחום הצעיר לקנות פיתות -אש תנור לבקשת אימו, עם הגיעו למאפיה נסגרו הדלתות בפתאומיות ועובדי המאפיה נמלטו, פרשים על סוסים התחילו לירות באוויר ונחום רץ בפחד חזרה לביתו, האם כבר שמעה ברדיו על ההפיכה שלימים תקרא הפרהוד (שפירושו ביזה ושוד למטרת הפחדה ברוטאלית של הנשלטים) ליל הבדולח של יהודי עיראק. האם ברחה עם ילדיה לשכונה סמוכה, לחילוו'ה - קרובת משפחה שגרה בבית שכור של משפחה ערבית, בעל הבית המוסלמי מצא לנכון להגן על השוכרת ואורחיה וכך ניצלה המשפחה. כשחזרו כעבור מס' ימים התגלה גודל האסון, כ180 יהודים נרצחו בפרעות ונקברו בקבר אחים, אלפי פצועים ומאות ילדים הפכו ליתומים. את הבית של המשפחה בזזו ולא נשאר דבר. הצבא התערב ועצר את ההפיכה, השלטונות אף ניסו להחזיר חלק מהרכוש שנבזז ליהודים ומשפחתו של נחום קיבלה בחזרה חלק מן הרכוש. החיים חזרו למסלולם ואת בר המצווה חגג נחום בחצר הבית בבגדד בשמחה רבת משתתפים ורבני הקהילה.
אירועי הפרהוד האיצו את צמיחתה של המחתרת הציונית בעיראק שבסופו, כעבור עשור הביא את עליית יהודי עיראק לארץ ישראל במבצע עזרא ונחמיה. בשנת 1948 משקמה מדינת ישראל, חיי היהודים בעיראק הפכו לקשים הן מצד השלטונות ומצד השכנים וכשפרצה המלחמה ערביי עיראק הזדהו עם ערביי ישראל והתחילו להתנכל ליהודים, היו מהומות ופוגרומים והפגנות נגד יהודים. למרות הפחד, הקמת המדינה גרמה ליהודי עיראק התרוממות רוח גאווה ותחושת בטחון והתפתחה התנועה הציונית, מפגשי התנועה התקיימו בסתר, התנועה גדלה והתחזקה וגרמה להרבה צעירים רצון לצאת מעיראק ולעלות לישראל בדרך לא חוקית.
קמה ממשלה חדשה בראשותו של השיעי מוחמד סדאר, הוכרז עוצר וטנקים הסתובבו ברחובות, נערכו חיפושים בבתי היהודים ע"י הבולשת והיו מעצרים של אלה שנחשדו כציונים, הלחץ הביא לבריחת יהודים דרך תורכיה או פרס, בתי ספר נסגרו וכפו על היהודים לצאת להפגנות נגד הציונות ומדינת ישראל. כיוון שלא היו לימודים נחום יצא לעזור לאביו בחנות העופות שפרנסה היטב את המשפחה ובמקביל חיפש ללמוד מקצוע, היה שוליה של סנדלר ממנו למד לתפור נעליים מעור ועשה חייל, שזר פרחים מלאכותיים מנייר וחוטי סריגה אותם מכר בשוק אחרי שהסווה סממנים יהודיים במראהו, ע"מ להגדיל את פרנסת המשפחה הושכר חלק מהבית המרווח ליהודים אחרים מהם למד נחום להכין חלבה. חלק ניכר מהכסף שהשתכרו היהודים נשמר לרגע בו יתחילו את מסע הבריחה והשוחד שיצטרכו לתת בדרכים.תחנות הרכבת ובכל הצמתים מהם היה ניתן לברוח מחוץ לעיראק היו מלאים בכוחות משטרה.
בשנת 1950 כשנחום היה בן 18 הסכים אביו שיברח לישראל, הבריחה תואמה והייתה בחסות התנועה הציונית שאף תכננה את תכנית הבריחה וגייסה מלווים מקומיים בתשלום בכל אחד מהמקטעים, הצעד הראשון של נחום היה להגיע לבצרה, אחרי פרידה מהמשפחה הוא עלה על הרכבת לבצרה כשהוא לבוש בבגדים שאפיינו את התלבושת של ערביי בגדד נחום הכיר את המלווה הסמוי שהנחה אותו מה הולך לקרות, נחום התבקש לעקוב אחר הסימנים שהוא יסמן. הוסכם עם המלווה שאת התשלום הוא יקבל לאחר שהתנועה תקבל אישור שהמשימה בוצעה. ברכבת זיהה נחום עוד צעירים יהודים שאף הם היו לבושים כערבים, גלבייה וכאפיה, לנחום היה כיס תפור בתחתוניו ובו כסף, בעיקר למטרות שוחד בדרכים. דקות לפני שהרכבת הגיעה לבצרה, כשהחלה להאט, סימן להם המלווה לקפוץ מהרכבת כשהוא קופץ ראשון, הם הלכו כברת דרך ברגל ואז עצר המלווה כרכרה שתיקח אותם עד בצרה, שם הגיעו ישר לבית הכנסת שהיה נקודת עצירה להתרעננות לכמה ימים. הצעירים יצאו לתור את העיר בצרה ולמרות שהיו לבושים כערבים נעצרו ולמרות שהתכוננו לאפשרות ואמרו שהם תלמידים שבאו לבקר משפחה, הובאו למעצר, משבוששו לחזור לבית הכנסת, דווח לתנועה על העדרם ונשלח שליח עם בקשיש שהביא לשחרורם. אנשי התנועה היו מפוזרים בגבולות כדי להשגיח על הצלחת הנמלטים.
נחום והצעירים עזבו את בצרה לכיוון נהר שאט אל ערב, הפעם לבושים כבדואים והובאו לספינה מלאה בשקים וחציר, הם ירדו לבטן הספינה ועליהם הניחו מחצלות, מהספינה ירדו בגדה השנייה של הנהר, לכפר חובייצ'ה שם פגשו במבריח עם מס' זוגות אופניים, הם רכבו אל הלא נודע, עם מבריח שאינם מכירים עד שהגיעו לדיונות של חול, שם נטשו את האופניים והמשיכו ברגל, אחרי מס' שעות של הליכה בחול טובעני נשמעו קולות אנשים ולפתע הוארו בפרוז'קטורים, אלה היו אנשי משמר הגבול העיראקי שהחטיפו להם מכות והואשמו בניסיון בריחה לפלסטינה, הם הוחזרו לבצרה וקיבלו חמישה חודשי מאסר בכלא מוזנח, מלא חרקים עם דלי מרכזי לעשיית צרכים, שם פגשו יהודים נוספים שנתפסו קודם לכן. אחרי המשפט הועברו הצעירים לכלא בבצרה עם ערבים ששפוטים למאסרי עולם בגין רצח ושוד, בהתערבות התנועה הציונית הועברו נחום והצעירים שאיתו לאולם גדול שבו היו יהודים בלבד שנתפסו במנוסתם, הם קיבלו ביקורים מהמשפחות, כך גם אימו של נחום נסעה לילה שלם מבגדד לבצרה עם תינוקת בזרועה וסל מצרכים ומזונות ובאה לראותו, מיד נוצרו חיי קהילה באולם הכלא ודאגו שכולם יאכלו, התעסוקה של נחום בכלא הייתה לנקות את האזורים המשותפים של הכלא וכן את תא הנידונים למוות. בכלא היה חום כבד מנשוא ועונשי הלקאה.
רבות שוחרר נחום והגיע לעיר זאכו ובמשך שמונה ימים סייר במחוזות ילדותו, פגש משפחה וחברים ועלה עם אימו ומשפחות נוספות לאוטובוס לבגדד, בהגיעם לאלקוש הורד נחום מהאוטובוס בחזרה לזאכו ושם נמסר לו שבעוד שלושה חודשים עליו להתייצב להכנה לגיוס לצבא, עד אז הותר לו לחזור לבית הוריו בבגדד. במהלך שלושת חודשי ההמתנה של נחום לגיוסו התקיים מו"מ בין ממשלת נורי סעיד לבין הסוכנות היהודית על הסכום שייקבע שניתן יהיה לפדות יהודי שרוצה לעזוב את עיראק. כשנחום התייצב כעבור שלושה חודשים הוא קיבל פטור מיידי, שוחרר וחזר לבגדד. באותה עת, שפיק עדאס, מיליונר יהודי מקרב האצולה העיראקית שהיו לו עסקים רבים ובניינים ושותפו לעסקים היה בנו של ראש הממשלה, הוזהר על ידי חבריו שעומדים לעצור אותו, הוא התעלם וכעבור מס' ימים הוא נעצר בחשד לשליחת כספים ונשק למדינת ישראל ובתום משפט שארך יממה נידון לתליה ונתלה ליד ארמונו בכיכר בצרה. כתבות ותמונות מהתליה התנוססו בעמודים הראשונים של העיתונות דבר שגרם להתגברות התסיסה בקרב יהודי עיראק מה שעזר לפתיחת השערים ויציאת יהודי עיראק למדינת ישראל. בני גיל גיוס נפדו תמורת 50 דינר. נחום נפרד בדמעות ודאגה מהוריו ובני משפחתו שליוו אותו לשדה ובתום שלוש שעות טיסה הגיע נחום אל הארץ המובטחת, היישר ל'שער עליה'.