ניו זילנד היא ללא ספק מדינת הדליות רביד. ככה שאם נועם ונעמי ירצו להעניק פעם מתנה של פעם בחיים לדליה, אנחנו נמליץ להם בחום לשלוח אותה לניו זילנד.
אנחנו יוצאים ל- Rob Roy , ה- Day Trip היפה בניו זילנד. 10 ק”מ, כ- 4 שעות הליכה, לעבר Mt. Aspring, מה שנקרא בקטנה. מזג האוויר ישראלי, הדרך יפהפיה ומנגד ניצב הקרחון. נחמה פורתא למי שלא הצליחו להגיע לקרחונים של החוף המערבי. הקרחון שלנו צחור ובוהק, ומחזיר אלינו את קרני השמש, ולצידו מפל זניח של 350 מ’ שעושה הרבה רעש, ובצדק. על השביל צועדת בגאוה דליה רביד, ועוד אחת ועוד אחת. כולן, בעשור השישי או השביעי לחייהן, מכנסי טרקים קצרים או ארוכים בצבע חאקי, חולצת כפתורים מפוספסת, כובע רחב שוליים, קצוות שיער ג’ינג’יים מבצבצים, תרמיל קטן על הגב וחיוך רחב על הפנים. הן הולכות בנחישות, מברכות לשלום כל מי שחולף על דרכן, וגם מי שלא. מתפעלות מן הנוף ומצלמות ללא הרף. על כיפת הסלע הבאה הן תעצורנה להפוגה קצרה, כריך מקמח מלא ואבוקדו, חצי מלפפון ועגבניה, אולי איזה משמש יבש לקינוח והופּ בחזרה אל מסלול ההליכה.
בהזדמנות אחרת, אנו מגיעים לבקתה עם הלשון בחוץ, אחרי הליכה ארוכה, מייגעת וגשומה של למעלה מ- 20 ק”מ ב- Bush, לרבות 1,000 מ’ של עלייה (אבל על ה- Hump Ridge Track יסופר בהרחבה, בשאיפה, ברשימה נפרדת) – והנה הן שם, הדליות רביד. יבשות, ריחניות, ליפסטיק רענן על השפתיים וזוג עגילים משתלשלים. הן כבר מסובות אל השולחן, מתענגות על ארוחת הערב.
דליה רביד, היא אמא של נועם, מי שמנהל את מועדון הניווט שלנו: אס”א ת”א. דליה, נווטת מצטיינת בזכות עצמה, ספק צועדת, ספק רצה, תמיד בנחישות, בתחרויות החודשיות של איגוד הניווט הישראלי. כמעט אין תחרות ממנה חוזרת דליה ללא מֶדַלְיָה. היא קוראת את מפת הניווט בשברירי שניות, וצועדת בצעד בטוח לעבר התחנה הבאה, משאירה מאחור עשרות צעירים וצעירות מתלבטים. בישראל יש רק דליה אחת, אולי עוד אחת או שתיים, אבל בניו זילנד – כאמור, דליות לרוב.
בכלל הגיל השלישי מככב בשבילי ניו זילנד, כבר כתבתי על כך בעבר. הסיבה לכך, קשורה כנראה לא רק לחיבור האמיתי של המקומיים אל הנוף, אל האדמה, בחיבה שלהם לחיים פשוטים, כמה שפחות חומרניים… אלא גם בנגישות הבלתי נסבלת של הנופים. יש מסלולי הליכה זמינים, מתועדים, מסודרים מ- 5 דקות הליכה ועד 60 ק”מ ויותר. התשתית פה יוצאת מן הכלל, השבילים בהם אנו צועדים, בין אם בהליכה זריזה של רבע שעה מן האוטו או במסגרת טרק בן שלושה ימים, מתוחזקים ברמה גבוהה. Walk Boards מדוגמים, שילוט ברור לפני ותוך כדי הצעידה, סימון שבילים מתוקתק, כולל מחזירי אור כתומים, למקרה שיתפשט לפתע ערפל כבד או שחלילה תגלשו לחשכה.
תארו לעצמכם לרגע תייר שמבקר בישראל ורוצה לטייל, אבל באמת לטייל לא רק להסתובב בעיר העתיקה בירושלים או לטבול בקאסר אל יהוד. כבודם ויופיים של אתרים אלה במקומם מונח כמובן, אבל נניח שהתייר שלנו רוצה ללכת איזה יומיים במדבר יהודה, ממשטרת אום דארג’ה לעין גדי, או לחילופין, לעשות מסלול ‘ים אל ים’ מנהריה לכנרת. ללא מדריך ישראלי מנוסה כנראה שיהיה לו קשה. פה, בניו זילנד, בכל עיירה שכוחת אל תמצאו את ה- i-Site ובו מידע מגוון ומפורט על כל שביל הליכה בסביבה, כל אטרקציה, כל חוויה אפשרית. הם גם יפציצו אותך בעשרות מפות, נגישות וברורות, מפות להדיוטות מתוך הנחה שלא כל תייר הוא בוגר בה”ד 1 וקורא מפות טופוגרפיות ברמה של אמיר ליבנה. המפות, השילוט וסימון השבילים הופך כמעט כל הליכה וכל טרק לנגישים לציבור הרחב, וכל השאר זה רק עניין של מיתוג. בוחרים מספר מסלולי טיול משובחים, בונים כמה בקתות מדליקות ואתרי קמפינג מאורגנים ומוציאים קצת כסף על יח”צ. לתשומת לב משרד התיירות: ההוצאה מחזירה את עצמה שבעתיים … מטיילים יהיו מוכנים לשלם על זה.
הרשימה הנוכחית, עימכם הסליחה, היא סוג של רשימת מכולת והגיגים, כי זמנינו דוחק והחוויות ממשיכות להצטבר. למשל, אנו נוסעים בכבישים המתפתלים של ניו זילנד, הבנות מקיאות מאחור ואנחנו מתענגים על הנופים. לפעמים כבר אדישים, כי מכמה מפלים, אגמים, נהרות, נחלים, מפרצים, הרים, גבעות וכבישים ניתן להתפעל. או אז, אנו נתקלים בכביש רעוע יותר מקודמיו, בגשר הזוי יותר או במלון דרכים מפוקפק יותר מכל אלו שראינו עד כה, ואז חווית הגילוי משיבה אלינו את ההתרגשות ואת תחושת הסיפוק. הקיווים ללא ספק הבינו משהו על המין האנושי, שבשאר העולם לא מבינים כלל וטוו את המוטו: “פחות זה יותר”.
למשל, בדרך ל- Milford Sound , אחד האתרים המפורסמים יותר בניו זילנד, אנו עוברים במנהרה שאורכה 1.2 ק”מ. המנהרה שנכנסת לתוך ההר, חד-מסלולית, בלתי סלולה, הקירות והתקרה עשויים סלע חשוף. מנהרות הכרמל, בהשוואה אליה, זה אולמי בון טון….אבל נחשו איזו מנהרה מן השתיים משאירה על הנוסע חותם עמוק יותר?! עוד בדרך מ- Te Anau ל- Milford Sound, קצת לפני ה- Divide, תמצאו ממש בתחילת ה- Earl Mountain Track את הגשר המינימליסטי ביותר בניו זילנד. שלושה חוטי מתכת מתוחים, שעוביים לא עולה על חצי סנטימטר יהפכו אתכם ללוליינים באל-כורככם. ואם חלילה תפספסו, במקום טרמפולינה רחבת ידיים יחכה לכם למטה הנהר.
בסופי שבוע אנו נחשפים לתופעה מקומית נוספת המצייתת לכלל של ‘פחות זה יותר’, ובמקרה דנן, הרבה יותר. מועדון החמש הנהוג במחוזותינו הוא תופעה חיוורת לעומת המכוניות משנות הארבעים, השלושים, אולי גם העשרים, מבריקות ונוצצות, בשלל צבעים ובמצב מכני של בנות עשרה, אשר שועטות כאן קדימה בימי ראשון, קורעות את הכבישים.
היום אנו משתכנים בעיר הדרומית ביותר בניו זילנד – Invercargill – ודבר ראשון שעשינו כשהגענו לכאן זה לסור להום-סנטר המקומי. שם בין מדפי הצבע לכלי העבודה תמצאו תערוכה מפוארת של אופנועים ורכבים עתיקים. ובאגף הפנימי ביותר, בתוך תיבת זכוכית, נמצא השיא – האופנוע של ברט מונרו. זוכרים את הסרט “החלום המהיר בעולם?” ובכן, ברט מונרו, גיבור הסרט, התגורר ב- Invercargill של שנות ה- 60 ובליבו חלום. מונרו, חולה אופנועי מירוץ, נטל אופנוע Indian כבן 40 ושיפצר אותו באהבה. ב- 1962, כאשר הוא כבר למעלה מבן 60, הצליח להגיע, בדרך לא דרך, עם הענתיקה שלו, למישורי המלח בארה”ב. עם 20 דולר בכיס ותמימות של קיווי, הצליח מונרו לשכנע את מארגני התחרות שיתנו לו צ’אנס והשאר כבר היסטוריה. מונרו הותיר את כולם המומים כאשר שבר את כל שיאי המהירות האפשריים במישורי המלח של 1962, בארה”ב. אתמול אחה”צ הבטנו בהערצה באופנוע המקורי ואפילו אני הרגשתי סוג של יראת כבוד.