ב-1995 וב-1998 כך בדיוק נראו המקלחות גם בביה"ח אברבנאל. לא יפליא אותנו לדעת שהן עדיין נראות כך.
זהו רק קצה הקרחון, מטפורה, סימפטום לחולי עמוק. זהו עלבון לצלם האדם באשר הוא וזהו אות קלון לממסד הרפואי.
"החולים חסרי הישע שקופים ולא נחשבים לבני אדם, ואין להם זכויות. הם גם לא יתלוננו […]. הם מאוימים ומפוחדים. הם שפוטים של הצוות בו הם תלויים. הצוות הרפואי והסיעודי שבחלקו חסר כל רגישות וחמלה אנושית, מתייחס בעוינות כלפי בני המשפחה, רק מפני שהם מבקשים לברר מה קרה ליקירם. הייאוש גדול ואין עם מי לדבר!"
"מנהלי בתי החולים ומנהלי המחלקות מתנהגים כמו קיסרים בחצר ביזנטינית. כאילו זה העסק הפרטי שלהם. רק פיקוח, בקרה וענישה רציניים על ידי גורמים חיצוניים, שלא תלויים בביה"ח המדובר ואף לא במשרד הבריאות, יישנו את המצב".
ואנחנו אומרים: מתן זכות לבחירת בית החולים – בדומה לשירותי הרפואה האחרים (מי אמר אפליה ולא קיבל?) – יוביל לשיפור התנאים הפיזיים והאנושיים, ויהיה רפורמה לא פחות משמעותית מהרפורמה הגדולה והמעורפלת, שאינה נותנת מענה לבעיות מהותיות.