ירדן בן אביב, בן 18. תלמיד תקשורת וקולנוע, מחבר רומן ההתבגרות "יהלומים" וזוכה 2 פרסי Wattys (תחרות הכתיבה הגדולה בעולם), מוזיקאי מתחיל ועיתונאי לשעבר ב"וואלה!", "ידיעות אחרונות"; "ראש1", "ynet", "מעריב לנוער" ו"mako".
באיזה נושא אוכל לחבר פוסט ראשון ב"בלוגר"? חשבתי לעצמי מתוסכל כשידיי היו שרועות על מקלדת הלפטופ שבשולחן העבודה בחדרי. מצד אחד, התבוננה בי לנה דל ריי דרך פוסטר בצבעי שחור לבן, עצובה כמו תמיד. מצד שני, מרילין מונרו דרך פוסטר אחר כשעל שפתייה ליפסטיק בצבע דובדבן ועל אוזניה עגילי יהלומים, לשני אלו סביר להניח שהיה רעיון ממש טוב לו היו מתבקשות לכתוב על חייהן.
אוף! חשבתי בעצמי. זה מועד לכישלון מראש! הרי בעברי כבר ניסיתי ליצור בלוג, אפילו כתבתי אחד חצי נחמד כזה בMaveze, קהילת הבלוגרים הגדולה בישראל. אז מה הסיכוי שדווקא הפעם אצליח ליצור את חלקת האינטרנט האידאלית עבורי? אולי לא נועדתי לכתוב על עצמי? הרי כשראיינתי מפורסמים לעיתונים שבהם עבדתי וכשכתבתי על חייהם של אחרים, זה כל כך קל. אך לכתוב על עצמי? זו משימה כל כך מאתגרת.
ואז, קבלתי הודעת Whatsapp מידידתי עינב, אותה הנערה שהודות לה פתחתי את חשבון ה"בלוגר" שלי. "על מה לכתוב?" שאלתי אותה בליווי רצף של אימוג'ים מתוסכלים.
"פשוט תהיה אתה." היא ענתה לי. ואז התחלתי לכתוב את השורות האלו, לפני כמה דקות. איך? מתוך ההבנה הבאה - מחסום הכתיבה שנצר בתחילה נבע מתוך רצוני לקבל אישורים מהסביבה לכך שאני טוב. שלא חס וחלילה אכתוב רצף משפטים שיגרור אחריו רצף תגובות רעות. הבנתי שאני ככותב, לא צריך לחפש את אישור האחרים במטרה להרגיש שווה יותר. יתרה מזאת, נזכרתי בסיבה שבגללה עזבתי את עולם העיתונות. הבנתי שאיני מעוניין לבזבז את חיי בכתיבה על אנשים מצליחנים, אלא להיות אחד מהם בעצמי... להיות סופר, להיות מוזיקאי.
ואתם שם בבית! עם האישור של הסביבה ובלעדיו, אתם עדיין צריכים להיות אתם. אתם צריכים לחבק את האמנות שלכם, לקבל כל פיסת שומן בגוף שלכם, להכיל כל מחשבה שחולפת במוחכם ופשוט לחייך לעצמכם, לחוש אהבה עצמית בכל מחיר. ממש כמו שקים קרדשיאן אוהבת את עצמה. לי לפחות, נדמה שהיא שמחה באמת.