בפניי בקשה לפסילה עד תום ההליכים "מכח סעיף 46 לפקודת התעבורה" (כך כותרת הבקשה), שהוגשה נגד המשיב לאחר שבמקביל הוגש נגדו כתב אישום (דו"ח) המייחס לו עבירה של נהיגה במהירות מופרזת בדרך שאינה עירונית, כאשר על פי הנטען בכתב האישום נהג הנאשם במהירות של 160 קמ"ש בכביש 70 לכיוון צפון (מרכסים לסומך), בקטע כביש בו מותרת מהירות מקסימלית של 90 קמ"ש.
המבקשת טוענת, כי בידיה ראיות לכאורה להוכחת אשמתו של המשיב הכוללות "דו"חות הפעולה של השוטרים" (לציין כי במקום נכח שוטר אחד בלבד!). המבקשת מציינת, כי נוכח העבירה המיוחסת למשיב ועברו התעבורתי, הרי ש"יש בהמשך נהיגתו כדי לסכן את שלומם של המשתמשים בדרך". המבקשת מפנה לפסק הדין בעניין אנדריי צ'קנובסקי נ' מדינת ישראל (עפ"ת 14986-03-09). יודגש, כי פסק הדין אליו הפנתה המבקשת אינו עוסק בפסילה עד תום ההליכים, אלא מדובר בערעור על החלטת בית המשפט קמא שלא לבטל פסק דין שניתן בהעדר הנאשם.
ב"כ המשיב התנגד לבקשה וטען הן כנגד הראיות לכאורה והן כנגד המסוכנות. הוא ציין תחילה, כי יש לדחות את הבקשה על הסף, שכן הוגשה שלא על פי המסגרת הנכונה, שעה שעסקינן למעשה בבקשה שאמורה להיות מוגשת על פי סעיף 47 (ט) לפקודה.
לעניין הנסיבות האישיות ציין הסנגור, כי המשיב בן 52, נשוי פלוס שלושה ילדים, עובד בחברה לעבודות עפר שנמצא על הכביש מדי יום ביומו וכאשר עברו אינו מכביד, בשים לב לוותק בנהיגה. לעניין הרשעותיו הקודמות ציין הסנגור, כי רוב ההרשעות הן מסוג "ברירות קנס ו/או עבירות שאינן חמורות במיוחד, אם בכלל".
בטרם אעשה זאת, ראיתי לשוב ולציין, כפי שציינתי בהחלטות דומות בעבר ומאחר והנושא הועלה על ידי הסנגור, כי חרף האמור בכותרת הבקשה דנן, עסקינן למעשה בבקשה לפי סעיף 47(ט) לפקודה (ולא 46), שכן הבקשה דנן הוגשה במהלך הפסילה המנהלית שהוטלה על המשיב ובטרם הסתיימה אותה פסילה.
אי לכך, בקשה זו הינה בקשה להאריך את הפסילה עד לתום ההליכים. כך או כך, בשני ההליכים מדובר למעשה באותם שיקולים שעל בית המשפט לשקול בנוגע לקיומן של ראיות לכאורה מחד גיסא ובאשר למסוכנותו של הנהג, מאידך גיסא. על כן, החלטתי לדון בבקשה לגופה שכן אין מקום לדחייתה על הסף.
בנוגע לראיות לכאורה, מדובר במדידת מהירות שהתבצעה ע"י מכשיר דבורה כאשר רכבו של המשיב נסע בודד בכיוון תנועתו וננעל ע"י המכשיר כמתחייב. השוטר שמר על קשר עין בינו לבין רכב המשיב עד לעצירתו. בעניין זה של קשר העין טען הסנגור כי בשים לב למרחק הגדול שבין מקום המדידה לבין מקום עצירת המשיב, הרי שאין להסתפק בציון העובדה כי נשמר קשר עין ויש לפרט את אופן שמירתו. בכגון דא, עיינתי בנסיבות הדו"ח מהן עולה, כי השוטר ציין שלאחר שהרכב ננעל, כשבינו לבין רכב המשיב לא היו רכבים, נסע אחריו ופנה אחריו לכביש 79, תוך שמירת קשר עין. לא מדובר אפוא ברישום סתמי של עניין זה, אלא בפירוט שיש בו כדי להספיק לשלב הזה של הדיון בראיות לכאורה.
הסנגור המלומד טוען עוד, כי לא מתקיים סדר הגיוני בנסיבות שמאפשר את מדידת המהירות וזאת בשים לב לסתירות לעניין מיקום הרכב המשטרתי לעומת רכב המשיב בתחילת הנסיבות ובהמשכן. בעניין זה, אכן נראה כי נפל שיבוש בעדותו של השוטר שכן תחילה מציין כי נסע בנתיב השמאלי בעוד רכב המשיב נסע לפניו בימני, בטרם נקלט במהירות גבוהה, ומיד לאחר מכן מציין השוטר כי הקליטה נעשתה כשהוא (הכוונה למשיב) עדיין נמצא בנתיב השמאלי בעוד השוטר אחריו בנתיב הימני. אין כל פירוט בנסיבות כיצד התחלפו הנתיבים ומתי ומה היה גורל המדידה בשלב זה. יתכן מאוד כי מדובר בטעות רישומית גרידא, אך שעה שעסקינן בפסילה מנהלית בטרם הרשעה, ראוי כי סתירה בלתי מוסברת זו תילקח בחשבון בבואו של בית המשפט לשקלל את מכלול השיקולים בדנן.
באשר ליתר התנאים, עיון בזיכרון הדברים להפעלת מכשיר הדבורה מגלה כי השוטר מילא אחר כל החובות המוטלות עליו, לרבות ביצוע בדיקות בתחילת המשמרת ובסיומה, ציון העובדה כי בתוואי השטח היה שדה פתוח, כי לא קיימת מסילת ברזל וכי לא היו רכבים בינו לבין הרכב הנמדד. בנוסף, הופחתו 5 קמ"ש מהמהירות הנמדדת עפ"י הנחיות המשטרה.
באשר למסוכנות, המשיב הינו יליד 1962, נוהג משנת 1980 ולחובתו 36 הרשעות קודמות, אמנם חלקן בעבירות של ברירות קנס, אך עדיין לא מדובר בעבירות של מה בכך. מאידך, אין להתעלם מהעובדה כי עבירת המהירות האחרונה שנרשמה לחובתו של המשיב הייתה בשנת 2007, קרי- שחלפו 7 שנים מאז מבלי שהמשיב נחשד בביצוע עבירות מהירות.
עברו התעבורתי של המשיב אינו מעיד עליו כעל נהג זהיר יתר על המידה, אך העובדה כי במשך 7 שנים לא נרשמה לחובתו עבירת מהירות, יש בה כדי למתן במעט את הרושם שעולה מגיליון הרשעותיו בכל הנוגע לעבירה בה הוא מואשם כעת.
בשים לב לראיות לכאורה שמתקיימות בתיק זה ולעבר התעבורתי הכולל מספר לא קטן של עבירות, ראוי להורות על הארכת פסילתו המנהלית לתקופה מידתית שכן הפסילה המנהלית למשך התקופה הקבועה בדין של 30 יום, אין בה בנסיבות העניין כדי להשיג את המטרה הכפולה של "צינון" הנהג מצד אחד והרחקתו מהכביש מהצד האחר. עם זאת, נוכח הכרסום המסוים בראיות לכאורה ולמצוין לעיל באשר לעברו התעבורתי ולמסוכנותו של המשיב, ראוי כי תקופת הפסילה המוארכת תהיה קצרה יחסית על מנת לשמור על מימד של מידתיות ואיזון בשים לב למכלול השיקולים בתיק.
השורה התחתונה היא, שאני מקבל את הבקשה ומורה על פסילתו של המשיב עד לתום ההליכים המשפטיים נגדו בתיק 809-02-14 או עד לתום 100 ימים מיום תחילת הפסילה המנהלית, לפי המוקדם ביניהם.
מזכירות בית המשפט תעביר לצדדים עותק מהחלטה זו ותחזיר לתביעה את התיק שלה.