לְלַמֵּד בְּנֵי יְהוּדָה קָשֶׁת להיות מומחים בחץ וקשת (זה דבר הכרחי במיוחד לאחר ההפסד במלחמה זאת), הִנֵּה כְתוּבָה עַל סֵפֶר הַיָּשָׁר בספר המלחמות (דוד צוה לכתוב שם, ומספר זה הועתקו הדברים לכאן).
יט הַצְּבִי המפוארים, יִשְׂרָאֵל, עַל בָּמוֹתֶיךָ נפלו (הַצְּבִי) על ההרים שלך חָלָל מות. אֵיךְ נָפְלוּ גִבּוֹרִים?
כ אַל תַּגִּידוּ בְגַת, אַל תְּבַשְּׂרוּ בְּחוּצֹת אַשְׁקְלוֹן כלומר לא לפרסם את הדבר, פֶּן תִּשְׂמַחְנָה בְּנוֹת פְּלִשְׁתִּים, פֶּן תַּעֲלֹזְנָה בְּנוֹת הָעֲרֵלִים.
כִּי שָׁם נִגְעַל נמאס, נזנח מָגֵן גִּבּוֹרִים המגן שהגיבורים לקחו איתם (השליכו אותו כדי להקל על בריחתם), מָגֵן שָׁאוּל בְּלִי מָשִׁיחַ בַּשָּׁמֶן שלא שמו עליו שמן לגרום לחצים הפוגעים בו להחליק, כי הוא היה ממילא משוח בדם האויבים (תחילת הפסוק הבא ממשיכה את הפסוק הזה וגם עומדת בפני עצמה).
קֶשֶׁת יְהוֹנָתָן לֹא נָשׂוֹג אָחוֹר נסוגה לאחור (מלשפוך דם וחֵלֶב), וְחֶרֶב שָׁאוּל לֹא תָשׁוּב רֵיקָם.
כג שָׁאוּל וִיהוֹנָתָן הַנֶּאֱהָבִים שכולם אהבו אותם וְהַנְּעִימִם בְּחַיֵּיהֶם, וּבְמוֹתָם לֹא נִפְרָדוּ לא נפרדו אחד מן השני כלומר: מתו ביחד (ויש מפרשים שהם לא נפרדו מהנעימות והאהבה שאהבו אותם), מִנְּשָׁרִים קַלּוּ מֵאֲרָיוֹת גָּבֵרוּ.
כד בְּנוֹת יִשְׂרָאֵל אֶל שָׁאוּל בְּכֶינָה, הַמַּלְבִּשְׁכֶם שָׁנִי בגדים מבד צבוע באדום עִם עֲדָנִים מלבושי פאר שהם נעימים כמו מעדנים לגוף (ויש מפרשים: מעדנים אמיתיים - אוכל מתוק וכו'), הַמַּעֲלֶה עֲדִי תכשיט זָהָב עַל לְבוּשְׁכֶן.
כה אֵיךְ נָפְלוּ גִבֹּרִים בְּתוֹךְ הַמִּלְחָמָה, יְהוֹנָתָן עַל בָּמוֹתֶיךָ חָלָל על ההרים שלך (של ישראל) נפל.
כו צַר לִי עָלֶיךָ אָחִי יְהוֹנָתָן, נָעַמְתָּ לִּי מְאֹד, נִפְלְאַתָה היית מופלאת אַהֲבָתְךָ לִי מֵאַהֲבַת נָשִׁים.
"נָס הָעָם מִן הַמִּלְחָמָה, וְגַם הַרְבֵּה נָפַל מִן הָעָם וַיָּמֻתוּ, וְגַם שָׁאוּל וִיהוֹנָתָן בְּנוֹ מֵתוּ" (פסוק ד) - מהקל אל הכבד, כמו גם בשמואל א ד, יז.
אוחזר מתוך "https://he.wikisource.org/w/index.php?title=ביאור:שמואל_ב_א&oldid=700668"