לא הרבה אנשים בישראל זוכים להספדים גם בעיתונות החרדית וגם בעיתונות התנועה הקיבוצית. אלכסנדר אורי זכה לכך. כשנפטר, בנובמבר 1992, הספיד אותו "המודיע", עיתונה של "אגודת ישראל", בעמודו הראשון, בזכות ייחוסו כחותנו של האדמו"ר מרחמסטריווקה: "נערץ בגלל נועם הליכותיו הנפלאות... מקדים שלום לכל אדם, תמיד שגורה בפיו אמרה חסידית נוקבת... נהנה כל ימיו מיגיע כפיו... השתדל להיות לעזר לכל נזקק", היו רק חלק מהסופרלטיווים שהרעיף העיתון על אורי, בטקסט מערכתי לא חתום.
שבועיים אחר כך, בעיתון "הקיבוץ" (עיתונה של התנועה הקיבוצית), הספיד אותו מוקי צור, חוקר תולדות העלייה השנייה והעלייה השלישית. הוא סיפר שבעקבות מותו של אורי הוא קיבל טלפונים מבני ברק, מירושלים ומבית אלפא, וסיפר עליו: "אורי היה בין ראשוני סוללי הכביש מרמת ישי לחיפה... בימי המחסור והאבטלה רבתה התסיסה במקום, גם האמנותית גם הרוחנית... קשרו אל תנועת העבודה לא היה קואליציוני. זיקתו היתה זיקת שורש. עם בואו לירושלים עסק בסלילת כבישים בעיר ואחר כך לא זז ממקום עבודתו".
חייו הארוכים של אורי (הוא נפטר בגיל 95) אכן הכילו את שני העולמות - כמי שהיה שותף לקבוצה המיתולוגית של אנשי "השומר הצעיר" שסללה את כביש נצרת-חיפה, הקבוצה שהקימה את ראשון הקיבוצים של "השומר הצעיר" בארץ, בית אלפא. זו הקבוצה ששיחות הנפש הנוקבות שלה פירנסו את הקובץ "קהליתנו", ויותר מ-50 שנה אחר כך קיבלו חבריה ביטוי אמנותי בדמות המחזה "ליל העשרים" של יהושע סובול, שהחזיר אותם לתודעה כמיתוס מרכזי של הציונות החילונית.
אלא שכעבור שנים אחדות בלבד מאז השתתף בייסוד בית אלפא חצה אורי את הקווים והצטרף אל חרדי מאה שערים, מקדים ב-50 שנה את סיפורו של אורי זוהר וגורם אותה תדהמה לסביבתו החילונית. גם אם סביר שהיו אי-אלו חוזרים בתשובה עוד לפניו, אורי נחשב עד היום לפחות למקרה המתועד הראשון של חוזר בתשובה ביישוב העברי הקטן בארץ ישראל. מעניין, אבל בהחלט לא מפתיע, לגלות שבשעה שההספד ב"המודיע" התעלם לחלוטין מעברו החלוצי-החילוני (ופטר אותו בארבע מלים סתמיות: "מאורעות קשים שעברו עליו"), ההספד ב"הקיבוץ" בהחלט לא התעלם מהביוגרפיה החרדית שלו.
אורי נולד ב-1898 בווינה, למשפחה שהיתה מלכתחילה בעלת רקע חסידי. הייחוס המשפחתי שלו - נכד נכדו של הרב צבי-אלימלך מדינוב, מחבר ספר הדרשות החסידיות "בני יששכר" - ישפיע עמוקות על חייו. כמו רבים מיהודי וינה של אותם ימים, הוא עצמו כבר גדל באווירה חילונית משכילה ובנעוריו השתייך לתנועת הנוער "תכלת לבן", שהושפעה מאוד מפולחן הנעורים שפשט באותה תקופה בגרמניה ובאוסטריה. חבריו העידו לימים שברוח האווירה ששררה בתנועה הוא גם פיתח השקפת עולם אנרכיסטית וטבעונית. מכל מקום, האנרכיזם לא פטר אותו משירות במלחמת העולם הראשונה כחייל אוסטרי בחזית האיטלקית. עם סיום המלחמה הוא החליט לעלות לארץ ישראל, וכך היה לאחד מחלוצי העלייה השלישית.
בארץ הוא הצטרף ל"השומר הצעיר", תנועה שבאותם ימים הדגישה פחות את התפישה המרקסיסטית שתאפיין אותה מאוחר יותר ויותר את פולחן הנעורים והרוחניות של היחיד, שדיבר אל לבו של אורי. כך התגלגל לחבורה של כמאה אנשי "השומר הצעיר" שסללו את כביש נצרת-חיפה, בראשותם של אבא חושי (לימים ראש העיר חיפה) ומרדכי שנהבי (לימים מייסד "יד ושם"). חברו זאב בלוך כתב לימים בזיכרונותיו על מפגשם הראשון, כאשר אורי התפרץ לחדר שבו שהה ונופף בשמחה בזוג סנדלים; הוא היה מאושר שהשיג אותם בתמורה לנעליים המכובדות שהביא אתו מאוסטריה: "היה בשמחה על העסקה הזאת בבואה נאמנה של החלוציות הצרופה; להתפרק מכל הרכוש, להיות בן חורין".
אל סוללי הכביש הצטרפה גם הקבוצה המפורסמת של פועלי החווה החקלאית בביתניה עילית, בראשותם של מאיר יערי ודוד הורוביץ (לימים נגיד בנק ישראל הראשון) - לאחר שפוטרו מעבודתם בביתניה. בזיכרונותיו תיאר הורוביץ את אורי כ"עדין הנפש ביותר" שבחבורה, "בוקר בוקר יצא לעבודתו בחפירת התעלות שליד הכביש כשהוא צוהל, טוב לב ומוכן להושיט עזרה לכל. צמחוני היה ומבקש טוב לאדם ולחי כאחד. היתה בו מידה בלתי רגילה של רחמים והשתתפות בסבל העולם כולו ושל שאיפה לטוהר שלא מן העולם הזה". ואמנם, גם כשהקים עם חבריו את בית אלפא בלט בדאגתו לחיות. חבריו סיפרו שאיים במכות על חברים שהצליפו בסוסים בשוט, ולעתים אף מנע מהם לנסוע בעגלה רתומה לפרדה, בדרישה שיעדיפו הליכה ברגל.
הרקע החסידי בלט היטב בהתנהגותו. חברו בלוך סיפר שבלילות, לאחר שיחות הנפש הקבוצתיות, היו מתחילים הריקודים "ובמרכז המעגל היה נע תמיד אורי, והוא היה דמוי לאיזה מעיין מתפרץ של אש והתלהבות... הוא היה מהלך כבן חורין שהתפרק מכל מה שכובל את האדם... וברגעים קודרים, כשאיזו עננה כבדה היתה פרושה על הווייתנו, היה אורי מרים את הקול ואת הרגליים ויוצא במחול". לא במקרה איפוא בין סוללי הכביש הוא הצטרף לתת-קבוצה של יהודה יערי, לימים סופר וממציא השם "קיבוץ" וגם האיש שטען שמקור השם הוא בכינוי שהעניקו חסידי ברסלב להתכנסותם. יערי ביקש להדביק לקיבוץ אופי של עדה חסידית.
העבודה היתה מפרכת: קודם היו צריכים לחצוב את האבנים, אחר כך לפורר אותן לחצץ, ואז לסלול את הכביש. אם לא די בכך, לעתים קרובות סבלו משיטפונות (המחנה שכן בעמק, ליד קיבוץ יגור של היום). בשיטפון הקשה ביותר, שזכה לכינוי "ליל ונציה", הם ניצלו רק בזכות עזרתם של ערביי הכפר השכן בלד א-שייח (תל חנן של היום), שסייעו לחלוצים להעביר את המחנה למקום גבוה יותר ודאגו להאכיל ולארח אותם עד שוך הסערה (נפלאות דרכי ההיסטוריה: רק עשר שנים אחר כך ייצא מאותו מקום השייח עז א-דין אל-קסאם, מנהיגה של קבוצת טרור קנאית, שעל שמו קרויה הזרוע הצבאית של החמאס).
ביוני 1921 ניחתה המכה הקשה ביותר, כאשר הממשלה הבריטית החליטה להפסיק את כל עבודות הסלילה בארץ והפועלים נותרו מובטלים ומיואשים. במצוקתם חיפשו המובטלים תעסוקה וגם כיוונים חדשים. כמה עשרות מהם התאגדו ב"קיבוץ", שביקש לעלות להתיישבות במזרח עמק יזרעאל. המכשול העיקרי היה דווקא חבריהם לתנועת העבודה: אנשי עין חרוד, שביקשו את כל העמק לעצמם, כדי להקים עליו את "הקיבוץ הגדול" שעליו חלמו. בינתיים יזם יהודה יערי את הקמתו של תיאטרון חובבים, שגם אורי השתתף בו. לראשונה בארץ, ושנים מעטות לאחר שהוצג לראשונה על ידי "הבימה" במוסקווה, הם העלו את המחזה "הדיבוק". הבחירה לא היתה מקרית; יערי סיפר לימים שהעלה את המחזה כדי "להוציא מהחברים את דיבוק המוות". ההצלחה לא היתה מלאה; במהלך החזרות התאבד אחד המשתתפים, שמואל הלר, כנראה מטעמים רומנטיים.
יוזמת תעסוקה נוספת היתה כתיבתו של קובץ שישקף את חיי החלוצים ואת לבטיהם. הקובץ הזה, במתכונת שיחות הנפש שתאפיין לימים גם את "שיח לוחמים", זכה לכינוי "קהליתנו", והוא שאחראי להנצחתה של הקבוצה בזיכרון הקולקטיווי והפיכתה למיתוס חלוצי. אורי, שכנראה לא היה איש של מלים ואידיאולוגיה, לא תרם שום טקסט משלו לקובץ, וגם בעדויותיהם של אחרים הוא מופיע רק לעתים נדירות - תמיד בהקשר של האיש השמח והרוקד שבחבורה.
המשבר החיצוני זירז בסופו של דבר גם את הפיצוץ הפנימי בקבוצה. שיחות הנפש הקבוצתיות, מסורת עוד מימי ביתניה, תכפו ונעשו מרירות יותר ויותר. באחת מהן העז הורוביץ לבטא סוף סוף מה שחשבו רבים מהחברים: ביקורת חריפה על סגנון מנהיגותו התובעני של מאיר יערי, ובעיקר על עצם תביעתו לשיחות נפש חושפניות, שדיכאו רבים ממשתתפיהן. הורוביץ תיאר זאת בזיכרונותיו כ"לילה קשה ואיום", שנמשך עד אור הבוקר, ובסיומו נכנס יערי לאוהלו, קרע את דפי המאמר שהכין ל"קהליתנו" ויצא עם אשתו אנדה לתחנת הרכבת בחיפה, ומאז לא חזר עוד לקבוצה.
כשמוקי צור הכין, בסוף שנות השמונים, מהדורה חדשה של "קהליתנו", הוא מצא את הטיוטה המקורית של המאמר ופירסם אותה. הוא עוד הספיק לשוחח על כך עם יערי, שהתפלא על שנשמר עותק של המאמר, שכן "אורי היה זה שהבטיח לו שהם ישמידו את כל עותקי המאמר, ואורי, כפי שאמר יערי, היה 'איש קדוש'". צור מדגיש ש"האשמה" בהישארות הטיוטה אכן לא מוטלת על אורי: "מדובר בטיוטה ראשונית, שאורי כלל לא ידע על קיומה".
שיחת הקבוצה הדרמטית זכתה להנצחה אמנותית במחזה "ליל העשרים" של סובול (אם כי הוא, שקיבל השראה ממגוון עדויות ושיחות נפש שקיימו החברים באותה תקופה, מיקם אותה שנה קודם, עדיין בביתניה). סובול מספר ש"הדמויות במחזה מבוססות על עירוב של תכונות מן הדמויות במציאות. הדמות של נפתלי הכי קרובה לזו של אורי, אם כי אצלי הוא מופיע כליצן של הקבוצה: אדם בעל חוש הומור מריר ועוקצני".
רק בנובמבר 1922, לאחר שהמוסדות המיישבים הכריעו בניגוד לעמדת אנשי עין חרוד, זכו אנשי הקבוצה להקים את קיבוצם. למעשה, כיאה לתנועת העבודה, כבר היו אלה שני קיבוצים, בית אלפא וחפציבה, מכיוון שבינתיים כבר הספיקו להתפלג. אורי נמנה עם מייסדי בית אלפא. משה גולדנברג, ממשתתפי אותה חבורה, סיפר לימים שגם אז המשיך אורי לבלוט באנרכיזם ובקידוש חופש הפרט. כך, למשל, כאשר הוחלט יום אחד בקיבוץ לנעול את מחסן הפרודוקטים, אורי הצהיר שהיום הזה הוא הקודר ביותר בחייו. כמה שבועות אחר כך, כשהמצב הכלכלי גרם לקיצוב בסיגריות לחברים, אורי הגיב על ההגבלה בכך שתחב שמונה סיגריות לחוריו של חליל ועישן את כולן בבת אחת. באותה תקופה, לפי עדותו של גולדנברג, כבר הגיע למסקנה ש"הקיבוץ אינו המקום המתאים להנהגת אורח החיים האנרכיסטי".
התאריך המדויק של עזיבתו למאה שערים אינו ברור. בראיון שהעניק כשנה וחצי לפני מותו לעיתון החרדי "משפחה" סיפר אורי שנשלח עם קבוצת חברים מבית אלפא למחצבה בגבעת שאול בירושלים.
יום אחד עצרה להתבונן בהם קבוצת חרדים, ביניהם גם אדם שהחזיק ספרים למכירה. אורי שאל אותו אם יש ברשותו הספר "בני יששכר" (קובץ הדרשות שחיבר סב סבו). המוכר התפלא על התעניינותו של החלוץ החילוני בספר הזה ונדהם לשמוע שאותו חלוץ הוא צאצא של מחבר הספר, ושלדבריו "בבית הורי בווינה נמצא כתב היד של הספר". מוכר הספרים, הרב יהושע רובינשטיין, נדלק והחליט לאמץ את החלוץ. הוא לא עזב אותו ("הוא בא לבקר אותי במקום העבודה יום יום") עד שהצליח לשכנע אותו לעזוב את חבריו ולהצטרף למאה שערים. כמה חברים מבית אלפא עוד עלו לירושלים, לנסות לשכנע אותו שיחזור, אך לשווא.
צור מספר שאחרי מותו של אורי התקשר אליו אחד מנכדיו החרדים וסיפר לו שבשל היות הסבא חוזר בתשובה, לא איפשרו לו ללמוד בישיבה. האמת, ככל הנראה, מורכבת יותר, כפי שמספר אחיינו של אורי, יעקב מזור: "בישיבה הוא למד, אבל נכון שלאחר ששודך (בחתונה הוא נשא את אשתו הטרייה על כפיים לחדר הייחוד, בוודאי מחזה נדיר במאה שערים, ואשתו סיפרה עליו ש'היה הכי רומנטי', י"ש) ועלתה שאלת המקצוע שבו יעסוק, הרב שלו התנגד שיעסוק בהוראה והפנה אותו לעבודה כמנהל חשבונות בבית החולים 'שערי צדק'". בעבודה הזאת התמיד אורי קרוב ל-60 שנה, ממש עד שנותיו האחרונות.
באזור החרדי בלב ירושלים (הוא קבע את ביתו בשכונת מקור ברוך, ברחוב רש"י 40) נהפך אורי לחסיד רחמסטריווקה, חסידות קטנה שהיתה קשורה בקשר משפחתי לחסידות דינוב, שהוא נמנה עם צאצאיה. לימים התקרב כל כך לאדמו"ר, עד שנעשה לחזן הקבוע של החצר בתפילות הימים הנוראים (כאמור, עוד חלוצי העמק הכירו בסגולותיו המוסיקליות). לימים אף שודכה בתו לבנו של האדמו"ר, שנהפך בעצמו לאדמו"ר, וכך נעשה אורי לחסידו של חתנו.
בניגוד לחוזרים בתשובה רבים, אורי שמר על זהות אינדיווידואליסטית גם בעולמו החרדי ושימר לא מעט צדדים מעולמו הקודם, האוניוורסלי. מזור, אחיינו החילוני, מספר שביקש ממנו מדי פעם להביא לו ספרי פילוסופיה בגרמנית. הסופר חיים באר, שכתב את הספר "גם אהבתם, גם שנאתם", שעסק ביחסים המורכבים בין ביאליק, ברנר ועגנון, סיפר בהקדמה לספר שהרעיון בא לו משיחת רחוב שקיים עם אורי, עוד בהיותו בן 18, בדרך ללשכת הגיוס (אורי היה ידיד אביו של באר).
אורי, סיפר באר, התעניין מאוד בחומר הקריאה של הנער, ובעיקר התעניין אם הוא קורא את ברנר. הוא הסביר לבאר שהיחסים בין שלושת הסופרים הם כמו היחסים בין שלושת ספרי אמ"ת בתנ"ך (איוב, משלי, תהלים): "ברנר הוא 'איוב', מפורר מייסורים; עגנון הוא 'משלי' - תוכו רצוף משלים וחוכמה ושנינה, וביאליק הוא 'תהלים' - כולו טוהר, אהבה נקייה ואמונה". אחר כך הוסיף דברים גם על אישיותם של השלושה: "האמן הגדול ביותר מבין השלושה הוא עגנון, אמן שאין אלוהים בלבו אלא אלוהי יצירתו; הבנאי הגדול מביניהם הוא ביאליק, בנאי של תרבות אשר בכל יום ויום נותן דין וחשבון לאנשי כנסת ישראל על מעשיו ודאגתו לקיום האומה, ואילו ברנר הוא האדם הגדול מבין השלושה; הגדול מכולנו, צדיק וישר. אמנם צדיק חילוני, צדיק כופר, אבל מה בכך".
מזור מספר שאורי התמיד כל ימיו גם בתרגילי יוגה ובאורח חיים צמחוני, שאותו אימץ עוד בנעוריו. הוא גם שמר על קשרים עם כמה מחבריו מעמק יזרעאל - כמו מאיר יערי, יהודה יערי ודוד הורוביץ. כך, למשל, מספר האלוף במילואים אביעזר יערי, בנו של מאיר יערי, שאורי ואביו "שמרו על ידידות ביניהם, וזה בהחלט היה דבר יוצא דופן, שכן באותה תקופה מי שחזר בתשובה או בשאלה היה מוחרם על ידי המחנה האחר, ואילו הם נשארו חברים ונפגשו מדי פעם". עם זאת, יערי לא ידע לספר פרטים על קשריהם, וגם הוא עצמו מעולם לא ביקר את אורי.
לעומתו, פרופ' מנחם יערי (לשעבר נשיא האוניברסיטה הפתוחה), בנו של יהודה יערי, סיפר לבמאי מיכה שגריר (אביו של שגריר היה ידידו של אורי בעמק יזרעאל, ושגריר פירסם ב"כל העיר" לאחר מותו של אורי כתבת דיוקן עליו) שביקר את אורי עם אביו כמה פעמים. פגישה אחת שלהם זכר במיוחד: "אורי לקח את ידי ושאל: 'מה הקאלט (במובן כת, י"ש) שלך? כשלא עניתי מיד, הוא הוסיף שאלה: 'מה מדליק אותך?' השבתי שקשה לי להשיב. אורי השתתק, כאילו התאכזב לא לעצמו אלא בשביל הבן של חברו הטוב, שאין בחייו דבר מה שידליק אותו". גם פרופ' תמר הורוביץ, כלתו של דוד הורוביץ, זוכרת שחותנה "היה נפגש מדי פעם עם אורי, ודיבר עליו בהערכה עצומה". חבריו של אורי מבית אלפא אף סיפרו לימים, כי בכל פעם שהגיע חולה מקיבוצם לבית החולים "שערי צדק", שבו אורי עבד, הוא עזב את עיסוקיו ובא לבקרו.
מסתבר שאורי לא רק שלא התבייש בעברו אלא דיבר בהערכה רבה על חבריו לשעבר. העיתונאי החרדי דודי זילברשלג, קרוב רחוק של אורי (סבו היה בן דוד של אורי), מספר שאורי אמר לו לא פעם כי "מאיר יערי ויעקב חזן (מנהיגי השומר הצעיר ומפ"ם, י"ש) הם צדיקים אמיתיים, רק חבל שהם לא שומרים מצוות". לדברי זילברשלג, "כששאלו את אורי כיצד שמר על הצבע השחור של שערו גם בגיל מופלג אמר: 'פעם השומר הצעיר, תמיד השומר הצעיר'". בפועל, כנראה שגם תרגילי הכושר והיוגה סייעו, והוא עצמו ייחס את בריאותו גם להקפדה לטבול מדי יום במקווה. יתר על כן: הוא התחרט על הראיון שנתן באחרית ימיו לעיתון "משפחה", רק משום שסיפורו נוצל על ידי העיתון כדי ללעוג לתנועת "השומר הצעיר", דבר שהוא עצמו הקפיד כל חייו שלא לעשות. בין היתר נכתב שם: "אלכסנדר אורי הצעיר מילט נפשו ברגע האחרון. הם נשארו שם, בעמק יזרעאל, לבנות את 'עולם המחר', שהיום נשאר ממנו רק אתמול מחוק ודוהה... ור' סנדר (זה היה כינויו של אורי, עוד מימי בית אלפא, י"ש) יושב לו בעיבורה של ירושלים, מוקף דורות של צאצאים יראי שמים".
אבל עם כל האהבה, הוא לא היסס להטיח בחבריו גם ביקורת. ב-1960, במלאות 40 שנה להקמת ההסתדרות, הוזמן גם אורי לחגיגות, והגיע. כשחבריו ביקשו ממנו לדבר בפניהם, הוא חרג מהחברות ונשא את הנאום, שכנראה מסביר את המהפך הדרמטי שחל בחייו: "אנחנו כולנו חטאנו ופשענו, מפני ששתקנו ועמדנו מן הצד בשלוות נפש, כאשר ראינו שילדינו מקבלים במקום את כל הדברים הקדושים את הדברים הכי גרועים בעולם. כשהיינו אנחנו צעירים, עסקנו בזמננו החופשי באפלטון, בפרויד, בניטשה. ומה יש היום לילדים? פוטבול! ובמקום הנגינה האמיתית מוסיקה זרה ברדיו! שתקנו כשהם התרגלו לפוטבול המקצועי במקום להתעמלות, ואת היוגה לא מעריכים, עושים אותה לצחוק, אף שזה משהו עצום ואפשר לחנך את כל הנוער, מבראשית צעדיו, כך שיבסס עמדות וימצא את השקט".