מיראקל ואחיה הקטן, זאק, ננטשו בצעירותם ומתגלגלים מבית לבית, מאכזבה לאכזבה. יומנה של מיראקל נפתח ביום בו הם מגיעים לבית האומנה ”סקילי” בלונדון, שנראה להם כתחנה האחרונה. ”...כתבתי יומן כי הרגשתי שאנחנו כמעט בלתי נראים ורציתי לוודא שהסיפור שלנו יסופר...” זה סיפור שובר–לב, על קשר עמוק ואמיץ שיכול להירקם רק בין אחים, שכל אחד מהם משַמש העוגן היחיד בחייו התלושים של האחר. יותר מכל, זהו סיפור על ילדה אמיצה, ששומרת על אחיה מכל משמר ונאבקת על זהותה בעולם של חוסר ודאות.
הספר, העוסק בעיקר בעשרים השנים שבין ראשית מלחמת העצמאות, בדצמבר 1947, למלחמת ששת הימים, ביוני 1967, מקיף ומנתח בהרחבה את מעגלי חייהם של חניכי חמש תנועות הנוער החלוציות ובוגריהן, משחזר וממחיש את רוח התקופה באמצעות מאות ראיונות, קטעי ספרות ועיתונות, שירים, מעשיות ומחקרים. תנועות הנוער החלוציות היטלטלו בין שני קטבים: בין המשך מפעלם החלוצי של המייסדים ובין עצמאות ומהפכנות. המייסדים חסמו בפני הבנים את הבחירה החופשית מחשש שמא תסכן את המשך קיומו של הקיבוץ. הספר מוכיח וממחיש בעקיבות את כוחה ההרסני של השמרנות המהפכנית.
הגיבורה חסרת השם של "פִּרקֵי מכונות" עובדת במפעל "התבנית" לייצור חלקי מתכת. את זמנה היא מעבירה לצד הכַּרסוֹמוֹת והמכבשים, חשופה לצלילים המתכתיים הבוקעים מהם. היא ממעטת לדבר עם הפועלים שסביבה, אך מרבה להתבונן בהם, לתעד את פעולותיהם ולנחש את מחשבותיהם. יותר מכול היא רוצה להצליח "להפוך את המחשבות למילים", לכתוב עליהם, וכך אולי לפרוץ את ההרגשה שהחיים משתקים אותה: "אני היא האישה השותקת. אני חושבת על עצמי שאני כמו אישה משותקת." הרצון הזה מוביל את הגיבורה להצטרף לסדנת כתיבה ולמצוא אט-אט את המילים שהיא מבקשת.
כפי שמעידה כותרת המשנה של ״פתח גדול מלמטה״, הספר מכיל סיפורים מאוד רומנטיים שעניינם יחסים בין נשים וגברים, המתוארים מנקודת מבטה של אישה. אך אין זו נקודת מבט בנלית, ודאי שלא רומנטית או מתקתקה; כדרכה של אסתר פלד, הסיפורים ניחנים בראייה רעננה ונוקבת, עם נגיעות של פילוסופיה וחשיבה בודהיסטית. שום דבר אינו מובן מאליו, שום דבר אינו נגוע בסנטימנטליות. שום דבר אינו מובן מאליו. מה שנראה כמו 34 סיפורים הוא בעצם מעין סיפור בהמשכים מפורק לשלושה חלקים. בשער הראשון: על נישואים, גירושים ופרידה. בשער השני: על רומן עם "גבר חדש" ועל מיניות. בשער השלישי: על אישה שבחרה לחיות לבדה, המתבוננת ביחסה של החברה לאישה שחיה לבדה.
יאשים, בלש מבריק שהוא גם סריס, נקרא בדחיפות אל הסולטן החדש של האימפריה העותמאנית. הסולטן מצווה על יאשים למצוא את הדיוקן של אחד מאבות אבותיו שעל פי השמועה צייר בליני, האמן הוונציאני הידוע. ונציה באמצע המאה ה-19 היא עיר שירדה מנכסיה, ארמונותיה ריקים ותעלותיה שקטות, אבל כששתי גופות מתגלות בתעלה, מסתבר שאמנות בוונציה היא עסק קטלני. החיפוש אחר התמונה מוביל את יאשים ואת עוזרו למפגשים מפתיעים עם סוחרים, בני אצולה שמתגעגעים לימי התהילה של העיר, קורטיזנות טובות לב, קונטסה חובבת סיף ולארוחות נפלאות.
אֵפִיָּה ואֵסִי נולדות בשני כפרים שונים בגאנה, באמצע המאה השמונה-עשרה. אפייה נישאת לאנגלי וחיה חיי נוחות בחדרי הפאר של מצודת קייפ קוסט. אחותה למחצה, אסי, שאפייה אינה יודעת על קיומה, כלואה מתחתיה בצינוק של אותה מצודה, נמכרת יחד עם עוד אלפים ונשלחת לארצות הברית, שם יגדלו צאצאיה בעבדות ובצלה. הרומן "שיבה" עוקב לסירוגין אחר שני ענפים באילן היוחסין של האחיות: ענף צאצאיה של אפייה לאורך מאות שנות מלחמה בגאנה ("חוף הזהב" דאז) בין הפנטים והאשנטים, מול הקולוניאליזם הבריטי וסחר העבדים, ובמקביל ענף צאצאיה של אסי בארצות הברית – מאחוזות העבדים בדרום, דרך מלחמת האזרחים והנדידה הגדולה, מכרות הפחם ומועדוני הג'אז, וכלה בהארלם של ימינו.