"…התפקיד שלי היה למקם את כל הכוחות שחוסמים את הבית ולהכנס עם הסוכן-שב"כ ולהוציא את אותו מבוקש אימתני. אני רק זוכר את השבכניק לוחש להם כל מיני דברים בערבית, ואני הולך איתו מחדר לחדר בתוך הבית.
…ואני נשכבתי במיטה, וכזה קצת צחוקים, מדברים, וזה לא עזב אותי. נכנסתי כזה לשק שינה, שמתי על הראש את החלק שמכסה את הפנים, וסיפרתי למ"פ מה קרה שם. זה לא היכה אף אחד בתדהמה, זה סיפור אחד מיני רבים. וככה בצחוק, אני ניסיתי להירדם והוא ככה בא, הרים את הכובע של השק שינה ועשה לי כזה: 'נאצי!' וסגר. זאת היתה בדיחה די קבועה אצלנו."
תגידו תודה שנפלתם בצד הטוב של השואה. כן כן בצד הטוב.
אז תודו שאתם בצד הנכון של השואה כי עם הפלסטינים נדפקתם. לא שאני משווה, בכל זאת כל כמה שהשואה היתה שואתית היא נמשכה רק 5 שנים. נער פלסטיני שהיה בן 15 כשצה"ל מהסיפורים של אבא שלו עם המפתח על הצוואר כבש את ביתו, היום נושק לשישים. דור ועוד דור העבירו חיים שלמים בגטאות.
40 שנה בני ישראל הלכו במדבר וישנו בסוכות וכבר 43 שנה אתם יושבים לפלסטינאים על הצוואר ולא בסוכה. איך אתם חושבים שהתמונה תצטייר בספרי ההיסטוריה? לאיזה נכדים של איזה צד יהיו רגשות אשמה? את מי יקחו לטיול מחנות-צבא שנשארו מהם השרידים המעידים על תקופה אפלה?
אבל בעצם זה הדור השלישי שלכם שנדפק פה חזק זאת אומרת, אתם דווקא יצאתם טוב, יצאתם בצד של הנאצי. תגידו תודה.
→ האנטר תומפסון, בלוגר.
נכון, אבל אל תשכח שבעוד שעם הגרמנים היחסים מעתה והלאה יהיו סטטיים: אנחנו תמיד נהיה הקורבנות והם המקרבנים, הרי שעם הפלסטינים בפרט ועם הערבים בכלל מועד הפרעון יגיע בקרוב. מה יהיה המאזן לאחר מכן קשה לדעת. האבחנה הזאת גרמה, לי לפחות, להבין שאין פה צד שאני באמת יכול לתמוך בו בדעה צלולה והמסקנה הייתה לאסוף את הפקלאות ולעזוב לנצח.
יאללה כנס לקצב.
עדיף להיות פלסטיני על יהודי תתת שלטון הצאר. ועדיף להיות יהודי תחת שלטון הצאר על יהודי תחת הכיבוש הנאצי.
לא, בכל הקשור להתמסכנות ההיסטוריה שלנו לוקחת את הפלסטינים בהליכה.