עוד מעט 42 שנים שאני בעולם הזה. וכמה שהספקתי לעבור. לא שופטת את זה לפי טוב ורע, פשוט הרבה ואינטנסיבי.
שילשום עשיתי את בדיקת הממוגרפיה השנתית שלי. בדרך כלל מתחילים לעשות ממוגרפיה בגיל 50. אני עשיתי קרוב לעשרה כאלה. וכל פעם זה הולך ונהיה יותר קשה. את הראשונים שלי עשיתי כי היו ציסטות. תמימות, כאלה שרופאים אמרו לי שהם סימן לזה שלעולם לא אחלה בסרטן. הם טעו כמובן.
הממוגרפיה המהותית ביותר היתה במאי 2015. היא הפכה את חיי. אלו שבאו אחריה, למעשה אחרי שהחלמתי, לוו בפחד מהמוות. פחד מבשורות לא טובות.
אין יום בו אני לא מודעת לשבריריות החיים. סדק נוצר בלב שלי. סדק שממחיש לי כמה הכל יכול להיגמר ברגע. וכל יום, לפני השינה אני סופרת מלאי, בודקת אם עשיתי עוד משהו משמעותי ביום הספציפי הזה. האם עזרתי למישהו, האם לימדתי את המתבגרים שלי עוד משהו חשוב, כזה שיוכלו לקחת איתם ולצמוח ממנו בחיים שלהם. אני רוצה ללמד אותם כמה שיותר, את כל מה שצברתי בנסיוני הארוך והצפוף. בודקת האם כתבתי עוד משהו שיישאר אחריי. שיר, פוסט, פרק בספר.
כולנו כאן לזמן קצוב. מרגע שנולדנו אנחנו כאן לזמן מוגבל. אין לנו את האופציה לא לעשות משהו משמעותי. לא להשפיע על מישהו, לא לייצר משהו. ובטח תחשבו שיושבת מאחורי המקלדת מישהי עם משאבים מטורפים ואו בנזוג תומך. מי שמכיר אותי יודע שזה לא נכון. חד הורית עם משרה חלקית שעובדת גם כעצמאית במה שהיא בחרה. ולבחירות שלי יש מחיר. ואותו אני משלמת כדי להיות שלמה. כי ככה הכי נכון לי, כי בכל פעם שאני צועדת בנתיב היעוד שלי החזה מתרחב, אוויר חדש נכנס ואני מחייכת מתוכי. אני כותבת!
אותו הסדק הוא המנוע החדש שלי. הוא גורם לי להיות אישה יצרנית. ולא מספיק לי לקום בבוקר ולפרנס. צריכה להיות משמעות לעשייה. אני צריכה להספיק והרבה. עד הרגע בו חליתי לא ממש ידעתי מה אני רוצה לעשות עם החיים שלי. פתחתי וסגרתי עסקים, עבדתי כשכירה באינספור מקצועות ועבודות. ולכולם לא היתה משמעות עבורי. הם לא מילאו את הצורך, הבור של יצירת משמעות והשארת דבר בעל משמעות אחריי. משהו שישמיע את קולי גם בלעדיי כשלא אהיה כאן אחרי 120.
ומה שאני עשיתי כשגיליתי שאני חולה, אחרי הממוגרפיה, זה להתמקד בלְסָפֵּר ובלהבין את עצמי. והדרך שלי היא הכתיבה שתיעדה ועשתה סדר בכל מה שעבר עליי. ברגע הפכתי להיות ממוקדת. ידעתי בדיוק מה אני צריכה לעשות.
מה שהבנתי הוא מאוד פשוט – אני חייבת לאהוב את עצמי. כי אני המקור, זה שממנו יוצאים הכוחות עבור אחרים. כמה מאיתנו שומרים כעס על עצמם מלקים את עצמם על מה שעשו או לא עשו, אמרו או לא, לא אוהבים את הגוף שלהם, מרגישים לא מספיק טובים. עזבו, זה בזבוז זמן. את מה שהיה תשאירו מאחור ותסתכלו רק קדימה. אין דרך אחרת, כל מבט אחורה מיותר לגמרי מבחינה פרקטית.
להיות אמיתית וכנה – לא ברמה של אמת או שקר. כנות הרבה יותר מתגמלת ופשוטה – להבין מה אני רוצה ולהישאר נאמנה לעצמי. ולקבל את זה באהבה, שזה חלק ממני. אני לא מתפשרת אני מתקרבת לעצמי ולמה שאני צריכה למלא בעולם הזה. כשאני יודתע את זה אני גם עומדת מול העולם מתוך עמדה יותר חזקה שמשרתת אותי וגם שמה אותי בעמדה בה התקשורת שלי יותר זורמת ואמיתית עם הסביבה. לא זה לא וכן זה כן. רוצה אז מסכימה, לא מרגישה בנוח אומרת שלא. פשוט.
דבר נוסף אני אגלה לכם – כל התשובות לשאלות שלנו נמצאות בתוכנו. מה שצריך כדי לגלות אותן זה להסכים. ומתי ההסכמה מתרחשת? כשקורה משהו ממש מטלטל. עד לכדי איום על החיים שלנו. ואז – פועלים בחדות המחשבה כי לרגע אחד של דיוק אנחנו יודעים ברוגע יוצא דופן מה אנחנו צריכים לעשות בחיים האלה. אבל אולי לא צריך לחכות שיקרה משהו מטלטל. אולי אנחנו יכולים להסכים להקשיב לעצמנו ולאהוב את מה שניתן לנו גם בלי משבר?
מה אתם/ן הייתם עושים אילו הייתם/ן מבינים שפשרות לא יכולות לקחת חלק גדול מחייכם/ן. אין לנו זמן לזה. מה החלום שאלוהים יודע למה אתם/ן מחכים/ות כדי להגשים אותו? זה שאומר לכם/ן שתהיו נפלאים בו, שיגרום לחייך, שיעשה טוב על הנשמה לכםן ולאחרים בסביבה שלכם?
הזמן עובר מהר מדי ולנשמה שלנו מגיע לחייך.