1. ש. א.ג.
2. ז. א.ג.
2. מ. א.ג.
בפניי תביעה לסילוק יד בדירת מגורים בשטח של 135 מ"ר בקומה השנייה הבנויה על חלק מחלקה הרשומה כדף ... עמוד ... בשכונת "... " ... בירושלים (להלן: " הנכס") וכן תביעה כספית בגין דמי השכירות בנכס, אשר הגישו בני הזוג, הגב' ש. א.ג. (להלן: " התובעת") ומר ז. א.ג. ( להלן: " התובע") כנגד מר מ.ג. (להלן: " הנתבע 1") ואחיו של התובע מר מ. א.ג.(להלן: " הנתבע 2"). כן צירפו התובעים לתביעה , כנתבע פורמאלי, אח נוסף של התובע מר מ.א. א.ג. (להלן: " הנתבע הפורמאלי") אשר שימש כמיופה כוחו של התובע, לצורך השכרת הנכס וקבלת דמי השכירות עבורו.
סלע המחלוקת בתובענה הינה שאלת הזכויות בנכס והנפקות הנובעת מכך.
א. האם לתובעים היו או ישנם זכויות בנכס.
ב. האם התובעים היו רשאים למכור את הנכס לנתבע 1 בעקבות האמור בייפוי הכוח לאור המגבלה המופיעה בייפוי הכוח לעניין מכירת הנכס על ידי התובעים והפרשנות למגבלה זו.
ג. האם הנתבע 2 רשאי היה להשאיר בידיו סך של 100,000 $ , שהינם חלק מן התמורה אשר שילם הנתבע 1 בעסקה, כפי שאכן מודה הנתבע 2, שקיבל.
ד. האם הנתבע 2 פעל מול הנתבע 1 בשם התובעים או פעל בשמו.
ה. האם שולם סך של 15,000$ על ידי הנתבע 1 ולמי שולם הסכום.
כמו כן אמור בית המשפט לברר מה משמעות ומהות הסכום בסך של 55,000$ שהועבר לתובעים על ידי הנתבע 1.
במסגרת הליך זה סוכם כי העדויות שניתנו במסגרת תיק תמ"ש 18301-09-10 שניהל התובע כנגד הנתבע 2 ואביו ישמשו גם לתיק זה. באותו תיק ניתן כבר פסק דין בנפרד ביום 25.11.12 (להלן: "תביעת עסקת המתנה").
אין חולק כי עד שנת 1997 הנתבע 2 היה בעל הזכויות בנכס וכי עד היום רשום הנתבע 2 כבעל הזכויות בלשכת רישום המקרקעין. לטובת התובעים לא נרשמה מעולם הערת אזהרה. מנגד, נרשמה ביום 08.02.2010 הערת אזהרה, על זכויות הנתבע 2 בנכס, לטובת הנתבע 1.
בשנת 1997, עוד בשלב בו הנכס היה במצב של "שלד", סיכמו הנתבע 2 והתובע בלבד על מכירת הנכס לתובע, כאשר, לטענת התובע, הנכס נמכר בסך של 45,000$ ועלות המשך הבניה והשיפוצים יחולו על התובע. עוד סוכם בין הצדדים כי דמי השכירות בגין השנתיים הראשונות יועברו לנתבע 2 כחלק מן התמורה, כמו כן השקיעו התובעים עוד כ-45,000-50,000 $ בגין המשך הבניה והשיפוצים. במעמד המכירה חתם הנתבע 2 על ייפוי כוח בלתי חוזר להעברת הנכס לטובת התובע. לעומתו טוען הנתבע 2 כי סך התמורה בגין הנכס עליו סוכם בשנת 1997 עמד על "בערך 170,000 עד 180,000$" כשהנכס עדיין במצב "שלד". (ראה פרוט' עמ' 47 שורה 26-31, בתמ"ש 18301-09-10) משלא העבירו התובעים את כל התמורה, ביטל הנתבע 2 את ייפוי הכוח הבלתי חוזר שנתן.
משלא הייתה התובעת צד להליך הרכישה של הנכס חתם הנתבע 2 ביום 27.08.2000, על ייפוי כוח בלתי חוזר חדש בפני הנוטריון מ.חביב אללה, אשר לפיו נמכר את הנכס לתובעים במשותף (להלן: " ייפוי הכוח משנת 2000"), לצורך כך, ביטלו הנתבע 2 והתובע ביום 29.08.2000, בהסכמה, את ייפוי הכוח שנחתם בשנת 1997 ביניהם (ראה גם פרוט' עמ' 40 שורות 24-31).
לטענת הנתבע 2 התובעים נותרו חייבים לו בגין מכירת הנכס סך של 100,000$ (ראה פורט' עמ' 56 שורה 9 בתמ"ש 18301-09-10).
בספטמבר 2009 הסכימו כל הצדדים כי הנכס יימכר לנתבע 1 כנגד קבלת תמורה של 170,000$. בהתאם לכך חתם התובע, ביום 29.09.2009, על ייפוי כוח בלתי חוזר להעברת זכויות הבעלות בנכס על שם הנתבע 1, כאשר מיופה הכוח לביצוע העברת הבעלות היה דודו של הנתבע 1 . ייפוי הכוח הופקד בידיו של הנתבע 2, אשר היה אמור להעבירו לנתבע 1 רק לאחר תשלום מלוא התמורה.
אין מחלוקת כי סכום התמורה אשר הנתבע 1 אמור היה לשלם עבור הנכס עמד על סך של 170,000$, כאשר המחלוקת בין הצדדים היא מי היה בעל הזכויות הזכאי למכור את הנכס ולקבל התמורה. לטענת התובעים, הם בעלי הזכויות בנכס ולכן היו זכאים לקבל את מלוא התמורה. לטענת הנתבע 2, הוא בעל הזכויות בנכס והוא אשר זכאי היה לקבל את מלוא התמורה, למעט סך של 70,000$ אשר מהווים החזר השקעותיו של התובע בנכס .
לטענת התובעים, הסיכום עם נתבע 1 היה, כי התמורה תשולם ב2- חלקים, 70,000$ ישולמו תוך מספר ימים והחלק השני בסך 100,000$ ישולם עד ליום 31.12.09 .
בפועל הועבר ביום 30.09.2009 לחשבונם של התובעים רק 55,000$. כאשר לטענת התובעים הובטח להם כי ההפרש בסך 15,000$ יועברו אליהם תוך מספר ימים. כיוון שהתובע היה חייב לחזור לעבודתו בחו"ל ביום 05.10.2009, קבעו הצדדים כי ההפרש יועבר תוך מספר ימים באמצעות הנתבע 2 (ראה גם פרוט' עמ' 29 שורות 24-29) לתמיכה בטענותיהם הציגו התובעים אסמתכא מן הבנק בגין העברה של 55,000$ בלבד. לטענת הנתבע 1, סכום העברה היה אמור להיות על סך 70,000 $ וזהו הסכום שנתן לדודו להעבירו לתובעים.