יכולתי לשאוב נחת מהצטרפות בת חלוף להסכמה הלאומית ולהרבות כאן בשבחו של הספר הנפלא "לבד בברלין" של הנס פאלאדה, אבל לבי, כרגיל, גרם לי לזנוח את העולם הגדול ולשוב לעירי ירושלים. "מגע הקסם של הבל גאגין" (אחוזת בית), אסופת סיפוריו הירושלמיים של אמנון דנקנר, זכה להצלחה מוצדקת. הוא מנציח עולם שאינו קיים עוד, ירושלים של שנות ה-50 וה-60, ובכך תורם רבות לתרבות של עירנו.
אם המשפט האחרון נשמע כמו קטע ממוסף התרבות של "דבר" מלפני 40 שנה, אין לי אלא להתנצל. הוא הולם להפליא את רוחו ולעתים גם את סגנונו של דנקנר, שעדיין מדבר על "דמי שתייה" כשהוא מתכוון לטיפ המוענק למלצריות, שכיכבו כנראה בלבו ובהזיותיו כנער. אבל אין שום דבר ארכאי באמת בספר, שמאפשר למוסדות כמו בתי הקפה "אלסקה", "וינה", "עטרה" ו"נאוה", ולטיפוסים שאיכלסו אותם, לקרום שוב עור וגידים ולשוב לחיים למען כל הקוראים באשר הם.
את הקסם המיוחד של "השמים נופלים", ספרה של הסופרת האיטלקית לורנצה מאצטי (סמטאות ספרים, מאיטלקית: יורם מלצר), קשה לשחזר בכמה מלים. על רקע טוסקנה היפה רוצחים הנאצים משפחה יהודית ומותירים את קרובי משפחתם ושכניהם האיטלקים בטראומה גדולה. הזיקה המשפחתית של הנרצחים לאלברט איינשטיין רק מעצימה את תחושת הזוועה. כמו ב"מוות בוונציה" של תומאס מאן, המוות והיפעה מבעיתים את הקוראים לזמן ארוך.