Британският драматург Дейвид Хеър, критикуван в миналото за своята проповедническа политика, се казва, че най-накрая е намерил пътя си отвъд полемиката (Джон Лар, The New Yorker). Новата пиеса на Хеър за егоцентричен филмов критик, неговата съпруга и неговата тъща е приветствана като театрален удар (Мат Улф, Variety), както заради социалната си критика (на аморалността на новинарските медии ) и за неговата чувствителност към такива лични въпроси като загуба , мъка и стоическо оцеляване ( Бенедикт Найтингейл , Лондон Таймс ) . Ентусиастите на Харе обявяват, че е време за канонизация.
Пиесата на драматурга беше твърде политическа за тяхната типична публика.