Уайт описва съпругата си Катрин, която, много болна през есента на последната година от живота си, излиза в градината, както всяка година преди, за да засади пролетните луковици, за които знае, че никога няма да доживее да израснат.
Уайт казва, че жена му е била много болна и е знаела, че скоро ще умре.