Докато Круз преминава покрай блудните сатири и сатирети към благозвучното дрънчене на музиката на Джоселин Плук, човек чувства, че Кубрик най-накрая е в стихията си.
Кубрик е в стихията си, докато Круз забравя сатиричния секс и дрънкащата музика.