Писмо до неговия редактор в Grove Не мога да продължа като отговорен прозаик, а също и като вярващ в импулсите на собственото си сърце и в красотата на чистия спонтанен език, ако оставя редакторите да приемат моите изречения, които са моите фрази, които Разделям с тирета, когато си поемам дъх, всяко от които излива в тон на цялата история свое собствено ритмично джафкане на увещание, и ги надупчвам със запетаи, разполовявам ги, на три, на четири, съсипвайки люлка ...
Не мога да пиша органично, знаейки, че работата ми ще бъде редактирана.