По-малко грандиозно от Хармони Корин в Julien Donkey-Boy, Содърбърг се впуска във всяка сцена в търсене на основния й драматичен жест.
Содърбърг се интересуваше само от сцени, които бяха плоски и безжизнени, с минимален драматичен блясък.