Редакционерите проведоха обичайния страх за храна, успокоявайки обществеността и обяснявайки, че рискът никога не може да бъде елиминиран, като същевременно осъждат ad hoc правителствените реакции и изискват по-строги закони.
Парламентът все повече разчита на редакционните статии, за да чете политическата зала, а не като източник на идеи.