Докато Круз преминава покрай блудните сатири и сатирети към благозвучното дрънчене на музиката на Джоселин Плук, човек чувства, че Кубрик най-накрая е в стихията си.
Филмът на Кубрич с музиката на Джоселин Плук е невероятен.