Това, че хората, с които Брандън се чувства като у дома си, биха го убили, ако знаеха истинския му пол, е най-трагичната ирония на филма – и тази, която го издига от сферата на агиографията на гей-мъчениците в нещо по-сложно и медитация върху неуместността на пола.
Живееха на юг.