Öeldakse, et ükski prohvet pole kuulus omal maal. Kuidas koolis sinu uuendusi vastu võetakse?   Iga inimene on inertne, oma harjumustes kinni. Näiteks klassipäevikutega  kui vanasti oli suur ja paberist klassipäevik ning kui siis öeldi, et sügisest minnakse üle digitaalsele päevikule, oli vastuseis alguses väga suur. Aga pärast said õpetajad aru küll, et see teeb nende elu lihtsamaks, ja ütlesid, et nad ei kujuta ette, et peaksid nüüd veel paberiga jändama hakkama. See on nagu tavaliselt  kui ma ütlen, et läheme ümber nurga: Ei, ma olen harjunud teist kaudu käima! Loomulikult on mugav  sissetallatud rada käia. Pärast, hiljem saab aru küll, et see uus on hea ja okei. Tiigrihüppe DigiTiigri koolituse mõte ongi see, et lisaks sellele, et õpetaja oma tunde annab nii, nagu ta seda praegu teeb, on võimalik õpilane panna õppima veebipõhiselt, otsima sõpru, looma kommuune jne, töötama blogide ja õppematerjalidega. Alguses nõuab see muidugi lisatööd, käimalükkamine võtab alati kauem aega, aga kui juba materjalid on ette valmistatud, siis muudkui lase aga käia. Siis võib õpetaja piltlikult öeldes ka  jalad lauale visata ja öelda, et mine sinna ja tee seda  kõik materjalid on internetis olemas. Loomulikult ei kao kuskile ka silmside ja isiklik kohalolek, aga see annab õpetajale võimaluse kaasaegseid vahendeid kasutada. Kui õpetaja selle koolituse läbi teeb, siis ta peaks olema innovatiivsem, nägema värskemaid tuuli, kuidas oma elu ümber korraldada, täiendada oma aine õpetamist. Üks teine konks on siin veel. Tiigrihüppe Sihtasutus teeb pidevalt koolidele igasuguseid konkursse, kust koolid saavad endale  tehnikat või tarkvara soetada. Üks võimalus siin on ka vaadata, kui palju õpetajad on käinud kursustel. Näiteks eelmisel kooliaastal üritasin ma oma koolile tehnikat saada, aga tuli välja, et meie õpetajad ei olnud eriti koolitustel käinud ja nii me ei saanudki midagi.