… on oma tulemuse andnud. Oleme Otiga mõlemad põdurad. Otseselt võib-olla haiged isegi mitte, aga mingi  viirusega pihta saanud küll. Palavikku pole, aga nohune ja kurguvalune on, pea uimane ja silmad valutavad. Kui üleeile suutsin veel lava peal luuletusi lugeda, siis täna hommikul ei tahtnud enam üldse mingit häält teha. Päeva laadal pidasin aga vastu.  Homse Vigalasse mineku otsustasime ära jätta. Hulluks ka ei saa minna ja nüüd peaks ennast paar päeva rahulikult kodus ravima, mitte mööda ilma ringi tolmutama.  Tähtede seis ilmselt soosib järgmisel nädalal kodus haige olemist: ka meie plika oskas  laupäeval peaga vastu asfalti kukkuda. Kohe hullusti. Aitäh sellele naisterahvale, kes ta sealt tänavalt üles korjas ja traumapunkti sõidutas, kuid kuskil oma nime ei ütelnud, nii et ma isiklikult tänama ei saagi minna!  Situatsioon iseenesest oli hullumeelne: laupäevane ennelõunane aeg, laat paksult rahvast täis ja meie raamatute ümber käis tõsine tunglemine. Müüsin ja signeerisin, nii et nahk seljas sõna otseses mõttes märg, kogu aeg said mingid raamatud otsa, Ott jooksis auto vahet ja tassis neid  juurde (müüsime eile Haapsalus 96 raamatut, mis on meil absoluutne laadarekord!) - ja siis helistas plika traumast. Et nüüd on nii.  Mina olin laua juures kinni nagu pulk augus, kogu aeg inimesed. Ott siis kimas autoga haiglasse plika juurde, et mis värk. Siis oli mingi tund aega segast aega, kus polnud selge, mis saab - plika taheti haiglasse jälgimisele jätta (peapõrutuse kahtlus), aga lõpuks sai Ott ta ikka koju viia. Ja õhtupoolikul, kui rahvast vähemaks jäi, sain mina ka otseallikast juhtunu kohta  reportaaži kuulda.  Nüüd on plika järgmise nädala kodus rahulikus olekus, puhastame, plaasterdame, seome ja määrime tema arvukaid pindmisi haavu näos, käes ja põlves. Nii et ta kukkus ikka korralikult ja hoo pealt. Aga "soolikad ei paista" ja "pulmadeks paraneb ära", nagu vanarahvas ütleb. Kahjuks on muidugi olemas võimalus, et ta saab minult ja papalt viiruse juurde… aga pole midagi teha.  Iseenesest, kui tervis korras, on väga lahe laatadel käia ja inimestega suhelda. Kui palju huvitavaid  tüpaaže. Kui põnev on inimesi jälgida ja kuulata.  Üks minu üsna ammune idee on küll nende laadalkäimiste käigus oma realiseerimiseks kinnitust leidnud. Ma rääkisin natuke sellest juba Elina Sildrega ka, keda tahan selle projekti kunstnikuks. Aga asjast endast ma igaks juhuks veel suure suuga ladrata ei taha. Igatahes see intrigeerib mind ennast täitsa kõvasti ning ma usun. et uuest aastast hakkangi sellega pihta. Asja sisuks on sellised… mmm… teistmoodi väikelasteraamatud. Sellised kaheaastaste raamatud.  Mitte mingid "Minu kannid" või "Koduloomad" või muud taolist, vaid… aga ma ei räägi praegu. Kuigi jubedalt tahaks.