Ma käin mööda kooli ja otsin tegevust. Viimane tegevus, mille valisin, oli see, et seisin stendiruumis stendi ees oma 4 minutit.  Tahtsin lihtsalt ühe koha peal seista.    Täna Uku kärtsutas stendilt seal päris kaua püsinud ühe mu tantsupildi. Mõni inimene mõnikord ei oska käituda ja elab oma rumalat viha valesti välja. See paljundatud pilt oli lihtsalt veidi naljakas ja olnud stendil muude väga tähtsate paberite vahel oma aasta.    Aga teisele stendile on ilmunud üks uus pilt. Linnalehest välja rebitud pilt balta tunnelist, kus üks tänavamuusik mängib ja tema ees vene noored lällavad. Aga pildi sügavuses marsib  tunnelis üks inimene. Keegi on selle pildi stendile kleepinud ja tõmmanud noole selle hägususes marssiva inimese peale ning juurde kirjutanud küsimuse "kes on pildil?"    Ja siis Marion on kirjutanud sinna küsimuse alla "see ei ole kase".    Kuid asi on rohkem kui naljakas, sest sel marssival inimesel on täpselt minu kõnnak, kannab ta täpselt punast mütsi nagu mina, tal on täpselt samavärvi pruunid püksid kui on minu velvetid, ta kannab seljakotti nagu ka mina suurema osa ajast. Tal on valge  jope nagu mul ja kui ma meenutan, siis ma olen päris mitu korda viimasel ajal juhtunud balta tunnelisse.    Kuid selle mehe (või naise) jope lõige reedab, et ta ei ole mina. Minu valge jope on teistsuguse ülesehitusega.    Et siis kuskil Kalamaja kandis võib elada minu teisik. Vägev. Sürr. Hirmutav. Aga võib-olla tõttas ta hoopis rongi peale. Elab Arukülas ja peab koera.