Nii on see "Lemberaamatus" pidevalt. Miski lörtsib ära. Kui see pole illustratsioon või ebasoodne tekstide paigutus (mida lähemal Hasso Krullile, seda ebasoodsam), siis on see autori enda maitsevääratus. "Tule vihka / mu seljale kriimud / tule hinga / mind raiska ära" (lk 174), alustab Aapo Ilves oma panust kogumiku helgemale poolele. Edasigi läheb täitsa hoogsalt. Kuid kujutle paremat maailma, kus "lihtsalt tule ja valuta / mind veel" lõpetabki teksti ja keegi ei ütle Tanel Padari rock-vokaaliga: "sest on sellest / nii pagana puudus",  "On nii pagana külm!", "Mul on nii pagana valus!", "Pagana tüdruk, miks jätsid mind?!"    Ei eksi need, kes arvavad, et "Lemberaamat" on armastusluule kogumik. Ta on eklektiline, koosneb vaheldumisi tundeluulest ning irooniast. See viimane - iroonia - on tihtipeale ebaõnnestunud. Ebaõnnestunud ja ropp. See on nii, sest tihtipeale tundub, et ironiseeriv kirjutaja jääb žanrile alla ega oska lihtsalt puhtakujulist ja  mõjusat armastusluuletust kirjutada. Nii läheb ta mõneti lihtsamat teed pidi - ironiseerides. Kusjuures see viimane on praeguseks kriitikutekogu poolt tunnistatud nukraks sõnavõtuks, kus enese puudujääke väljendatakse tavaliselt eos ebaõnnestumisele määratud nalja kaudu.    Lõpetuseks veel paar sõna juttudest, mis käivad. Räägitakse, et Andra Teede olevat viimasel ajal va ühiskonna kohta üht-teist paikapanevat öelnud. Et paremaks minevat see tema värk. "Kas sa tead et just mina / olen see, kes toob / pesumajast padjapüüre koju / poest kassitoitu koju / viib tööandjale oma hinge / jättes siiski äärest riba sulle alles" (lk 22). Teksti nimi on "Kas sa tunned mu ära" ning see räägib kõrvuti elatud eludest, niimoodi nukralt, džässilikult lausa. See vast ainsa tekstina raamatus ei vaju Hasso Krulli varju ära.