ILU- JA KOLEKIRJANDUS VERSUS FILOSOOFIA  Kõige rohkem ilukirjandust luges Mart Nutt muidugi koolipäevil. Siis pidi ta muidugi võtma läbi ka kohustusliku kirjanduse. Kuid nagu ilmselt pea kõigil inimestel, jäi temalgi üht- teist  vahele: "Tunnistan ausalt, et suur osa ideoloogilisi kirjandust, mis kuulus koolis kohustusliku ilukirjanduse hulka, on mul lugemata. Hakkasin lugema raamatut "Kuidas karastus teras" ja ei jõudnud viiekümnendast leheküljest kaugemale," nendib Nutt muiates ja arutleb rohkem vist iseendale kui kellelegi teisele, et "ei tea, kas pean seda piinlikkuse või uhkusega teatama, aga palju sellist nõukogude kirjanduse ja sotsialistliku realismi klassikat on mul lugemata." Üleüldse ei hinnanud Nutt koolis kohustuslikku  kirjandust liiga kõrgelt: "Oli asju, mille puhul hea meelega lugemine ja kohustus langesid kokku. Eesti kirjandusest võib kindlasti Lutsu ja Tammsaare sinna paigutada." Seda, kas Hans Leberecht kuulus 1970ndatel aastatel veel kohustusliku kirjanduse hulka, Nutt ei mäleta, võtab aga jutu kokku sõnadega: "Paris palju oli sellist, mida lugesin hambad ristis."