Nii oli ta mõtelnud ,,kõige sügavama sügavustes" ka oma rahva olukorra üle, selle loonud ja seda olevikus mõjustavate te­gurite, selle puuduste ja neid puudusi parandavate vahendite üle. Ja ainult nii oli ta tabanud rahva elu kui terviku, mille eriosad la­hutamatus seoses. Siit ta oli järeldanud, et rahvast ei saa viia  ül­disele, igakülgsele emantsipeerumisele ainult üksikute ühiskonnaelu erialade arendamisega, vaid see võib toimuda kõigi ühtlase edasi­viimisega. Ja mõteldes ja edasi teotsedes oli ta paratamatult kokku põrganud nende takistustega, mis rahva elu edasijõudmist tõkestavad. Siin seisis ta juba otseselt selle kohaliku vähemusrahvusliku koorekihi käes oleva ühiskondlik-poliitilise võimu ees, mis rahva elu nii teadlikult ja kavakindlalt kammitses. See oli sur­mavaenlane ja võitlus temaga paratamatu. Asudes selle  ründami­sele, astus C. R. Jakobson esimese eesti poliitikamehe okkalisele, kuid õilsale ja meeliülendavale sõjateele.