Sõna oli viimane varjupaik, kuhu vaim pääses. Kuid ta oli ikka ainult varjupaik, ulualune. Ja kui romantik oma hinge sõ­nadesse sidus, siis ei olnud ometi seal selle õige kodu. Olgugi et sõna maagiline kepike on, kuid tahtmine suremata tuld puhtalt ja toorelt näidata jäi siiski romantikutele ülemaks. Siin ongi romantismi traagiline punkt. Hinge kaost tahetakse vormi kaose läbi väljendada. Läbielamise tuli hävitab kõik piirid. Siit romantikutelt  lahutamata joon: iroonia. Läbielamine on mööda; kuju on loodud; kuid kujus ei ole enam seda elu, mis ta saamisel oli; ta on midagi madalamat; midagi, millest üle peab astutama; ai­nult tähis tee ääres.