Uus lahingumöll algas 3 aasta möödudes. Huvitav siinkohal, et sama vene ohvitser, kes naerusui 1939  aastal saksa ooberstiga Brestis kogemusi vahetas, oli nüüd juba tõsimeeli ja kindrali auastmes saksa vägesid ründamas. Tema osalusel, 28. juulil 1944 aastal, vabastati Brest. Bresti vallutamise ajal oli "kiire Heinz" juba jõudnud Natsi-Saksamaa maaväe kindralstaabi ülemjuhatajaks. Lõpuks ta sattus ameeriklaste kätte vangi ja vabanes 1948 aastal. Kui Semjon Krivošei elas 79, siis   Heinz Guderian   66 aastat. Psühholoogid on täheldanud, et sarnastes oludes, paranevad võidetute haavad vaevalisemalt võitjate omadest. Kas Bresti paraadist osalejate eluea erisus on ainult psüühiliste üleelamistega seotud, pole mul teada, kuid head sõjalist karjääri tegid mõlemad kindralid, et tähelepanuväärselt teise ilma minna ja sellest siinkohal lugejale teada anda.  Mõne episoodi otsimine ei tee minust ajaloolast. Seda ei toeta haridus ega kinnita pildihuvi. Ja samavõrd ei saa  ega pea minu uudishimu ja järeldused kokku minema lugeja arusaamadega. Et üht ja sama ajaloolist sündmust tajutakse eri aegadel ja vanuses erinevalt, ei saa me paljudel juhtudel isegi ajaloo tõlgendusi teadusena käsitleda. Teadus mõõdab ja kaalub ning määrab kvaliteedi. Ebateadus on suvalise mõõtmega. Kui monument on punaseks värvitud, siis selliseks ta teadlase silmis jääbki. Ent emotsionaalseis kütkeis ajaloolane annab mõisteks punamonument ja lõpuks näeb isegi halli kivikamakat punasena.  Drastilise näitena võime puskari uimas metsavenna tegevust meelevaldselt tõlgendada: kas oli ta rohkem redutaja ja röövel või vabastaja. Me ei tea täpselt ka kindluse kaitsjate motiive. Võitlejatest saadi teada mõned aastad hiljem, kui leiti saksa armee ettekandeid. Pole teada, kas kartmatus tulenes piiritusest, mida armees jagati või kodumaa armastusest, mida Nõukogude ajaarvamine levitas, või hoopis soovist surra Stalini eest. Surnud ei räägi kui palju nad hirmu tundsid! Nende tegusid saab võimendada  või pisendada. Olenevalt ideoloogiast nii ka tehakse. Hakkab nagu harjumuseks saama, et mida suurema kaaluga mälestusmärk, seda enam ta midagi varjab: kas päevapoliitiku edevust või ajaloolist tõde, või mõlemaid ühe korraga. Kui pool rahvast pooldab ja teine osa on ausamba vastu, siis on ilmselt mõlemad variandid. Samas saab Eestit näiteks võttes rõhutada, et poolt ja vastu võimalused ilmnevad eelkõige demokraatiale lähenevas ühiskonnas, kus iga inimene saab ise avastada, kes on austust väärt ja keda  kangelaseks pidada. Nõukogude Valgevenes otsustas üks partei, keda mälestada ja kuidas.  Punastest tellist, sõjakahjustustega Bresti kindluse seina ääres tilguvad suurtükitorud. Kogukas, kuni 20 km laskekaugusega kahur on topeltratastega. Teen pildi läikivate rehvidega seitsmetonnisest, enne teist maailmasõda valmistatud, kahurist.    (Foto: 122 mm kauglaskekahur Bresti kindluse muuseumis)  Samasuguse 122 mm kaliibriga kauglaskekahur esimesest maailmasõjast, on neli korda kergem ja tulistas kuni 9 km kaugusele. 19. sajandi  kahuritorud on suunatud endise garnisoni klubihoone poole. Praegune  hoovis on kõik ettekirjutatud, sul pole vaja süüvida ega kahelda: kas on sangar, mitu vaenlase laipa lahinguväljale jäi jne. Antakse otsevalangust, et mitmekorruselise maja suurune nägu ei saa olla midagi muud kui kangelase pea.  Nõukodude aega tuli periood, kus ideoloogias hakati rahvast sotsialismi sõnaga lollitama. Ühel viisaastakul tõdeti, et jõuti sotsialismi; teisel saavutati sotsialismi võit; siis kuulutati, et sotsialism on täieliult võitnud. Kui aga kinnitati täieliku ja lõpliku võidu  saabumist, lendas kogu kaadervärk vastu taevast ja Gorbatšov hakkas uutmoodi ühiskonda lappima. Stagnatsiooni ehk sotsialismi sõnamängu ajal, sedamööda, kuidas NLKP peamehe Brežnevi ajupotentsiaal sõnavahtu kinni jäi, hakkasid kunstnikud pisikest kasvu Leninit aina suuremana kujutama. Ja ei jäänudki muud üle. Kui riik on suurima territooriumiga ja teda pole kunagi suudetud täielikult võita, see käib ka sotsialismi kohta, siis peavad tollel riigil vägilaslikud iidolid olema.  Mida siis  oletatava punaarmeelase hiigelpea varjab. Tema mõtlik meel annab tunnistust, et ta teab ka nende poolakate kangelastegu sama kindluse kaitsmisel, keda tema võitluskaaslased 22 kuud tagasi tulistasid. Monument vormiliselt sellest vaikib. Möödunud sajandi alul sündinud skulptoritest üks elas Minski lähedal ja pidi teadma tõde Bresti vallutamisest, miks muidu pole sõduri mütsil viisnurga kuju. Me ei kujuta ühtegi ajaloolist filmikaadrit ilma punatäheta. 1943 aastal muutus sõjaväevorm ja tähised ning mütsi  kuju, ent alati on sees viisnurk. Skulptor aga millegi pärast kujutab peakatet ilma viisnurgata.  Kas ülepaisutatud suur ja monumentaalne mälestuskompleks kujutab ülekantud tähenduses alistumatut sõdurit või üksnes leinavat ja hirmu tundnud pead, jääb teadmata. Mulle meeldib, et monumendis pole paraaditsevat vaprust: tulista, kõiki ikka ei suuda, võidame niikuinii ja teised pealesõjaaegsed loosungid, kus oluline polnud inimelu säästmine, vaid võit fašistide üle. Oletan, et skulptorid mõtlesid  avaramalt, kogu kindluse ajaloole ja ka üksikisikule selle sees. Igal juhul on mõtliku hiiglase pea pilkupüüdev. Ta teab rohkem kui välja paistab, midagi jääb ütlemata ja see on kunstiteose sünd. Pildistan tõsist meest mitmel moel, et ta mõjuks ennemini sõjafilosoofina, kui tavalise sureva inimesena ent mitte surematu kangelasena. Jätan välja taevasse tõusva püssitäägi, mis kaadrit lõhub. Ilmselt sotsialismi sunnil pidi arhitekt monumendi kõrvale mitmekümnemeetrise püssitiku panema.    (Foto: Mõtlik sangar Bresti kindluse hoovil)