Baas 211"..... 26    Niisiis, Antarktika  polaarjaamasid ei evakueeritud, neid hoopis laiendati.  Isikkooseis kasvas 1939 a. kevade mõnest sajast, kuni 2000 uurijani, 1941 a. kevadeks. Antarktika rannikule olid saadetud mõned traalerid, mis aitasid toiduga varustada" Neu Schwabenland"-i elanikkonda.  Veel mõned Lõunameres seilavad sedasorti laevad olid kaaperdatud Saksa ründealuste poolt.  Kõige tuntum, oli abiristleja "Penguin", mis oli ümber ehitatud tavalisest transpordilaevast.  Küllaltki hästi relvastatuna, tegutses see laev Lõuna-  Atlandil aastatel 1939 - 1941.    Autorit oli alati imestama pannud seik, et Sakslased saatisid oma "piraate" just sellesse rajooni, mitte "saagikuse" seisukohalt palju perspektiivsemasse piirkonda Põhja- Atlandil.    Ajaloolased püüavad seda seletada faktiga, et Põhja- Atlandil valitses tollal Briti lennuvägi ja neile oleksid Saksa abilaevad olnud kerge saak.  Samas on teada, et nendel aastatel ei olnud veel formeeritud merekonvoi süsteem ja transpordilaevad liikusid sageli  ühekaupa. Samuti ei jätkunud lennuväe lennukaugusest, katmaks Põhja- Atlandi tähtsamaid mereteid.  See viimane asjaolu lasi Saksa allveelaevnikel tegutseda täiesti karistamatult ja uputada kujuteldamatult palju vaelase laevu.  Poleks need Briti lennukid ka Saksa abiristlejatel seganud seal vabalt "jahti pidada".    Selgitus võib olla ainult üks: Saksa ründelaevadel oli muuhulgas ka ülesanne kaitsta "kutsumata külaliste" eest Antarktika baase.  Mitte juhuslikult ei lastud põhja just neid  vaenlase laevu, mis sattusid Lõunamandrile liiga lähedale.  Nende seas olid ka üks Prantslaste ja üks Austraallaste uurimislaev.    1941. aasta alguses võttis "Penguin" kinni terve Norra vaalapüügi laevastiku...See on üldiselt teada fakt.  Paraku ajalugu vaikib sellest, mida tegid Sakslased nende laevadega edasi.  Nende kodumaale toomine läbi Brittide mereblokaadi oleks olnud selge rumalus...  Laevade põhjalaskmisest ei ole mingeid teateid. Ilmselt võeti need alused kasutusele  transpordilaevadena, kindlustamaks Antarktika jaamasid toiduga.    Arvatavasti leiti sihtotstarve mullapinnasega suurtele koobastele. Kindlasti ehitati mõned hüdroelektrijaamad varustamaks karstisüsteemi elektriga. Seadmed selleks valmistati firmas "Siemens" - selle kohta annab tunnistust firma dokumentatsioon.  Tellimus väikestele hüdroelektrijaamadele oli ülikiire ja maksti kinni topeltulatuses.  Peale valmimist kadusid seadmed teadmata suunas.  Kuhu mujale kui Antarktikasse?    Muidugi on see ainult oletus kuid kindlasti tõepärane.  Minu käes on väga napilt tõendeid elu kohta "Uuel Švaabimaal" sõja esimestel aastatel.  Onu Olaf lahkus sealt 1939 aastal koos kapten Ritscheri ekspeditsiooniga ja pöördus tagasi alles 1945 aastal, peale Saksamaa lüüasaamist.    Ainuke, mida teadsin täpselt, oli see, et 1940 aastal avastati Ellsworth Maal rikkalikud haruldaste maakide leiukohad. Sellest hetkest lakkas "Švaabimaa" olemast Saksamaale mõttetult kulukaks  projektiks vaid hakkas tooma reaalset kasu.  Geoloogid uurisid uskumatult kehvades ilmastikutingimustes, läbi iga ruutkilomeetri ümberkaudsetes mägedest ja avastasid hulga kasulikke maavarasid. Väita, et sellelt maalt leiti peaagu terve Mendelejevi tabel, ei olegi väga suur liialdus. Võimalik, et juba siis avastati rannikulähedaselt šelfiliustikult naftat.    Ajaloolasi paneb siiamaani imestama Saksamaa hea varustatus haruldaste muldmetallidega II Maailmasõjas. Teatud strateegilised materjalid on  hädavajalikud tootmaks kaasaegset relvastust, sealhulgas tanke ja lennukeid. Kohalikke maavarasid Reichil ei olnud, kuni 1939 aastani kogunenud varudest oleks piisanud maksimaalselt kaheks aastaks...  Paljuski tehti sellepärast panus "Välksõjale" kuid oma plaani neil teostada ei õnnestunud. Kõikvõimalike arvestuste järgi oleks pidanud Saksa tankitööstus seiskuma 1941 aasta suveks.  Seda ei juhtunud.  Mis siis juhtus?  Räägiti maavarade hankimisest Venemaalt, neutraalsetest maadest üle  Hispaania, kaugest Jaapanist jne. Kuid paraku ei kajastu see mitte kuskil dokumentides.  Kuskohast siis Sakslased hankisid ülitähtsaid tooraineid?  Mis siin üle jääb - Jäiselt Lõunamandrilt.    Muide, haruldased muldmetallid, vaatamata oma tähtsusele, ei omanud kaugeltki esimest kohta Natside Juhtkonnas.  Esimesel kohal oli Hitleri käsu kohaselt, luua kontakt "Antarktidega" Nende eksisteerimises enam ei kaheldud: kolonistidel tuli palju kordi kokku puutuda imelike ja salapäraste  nähtustega, millele mõistuspärast seletust ei osatud anda.    1939 - 1941 olid avastatud veel kaks mahajäetud linna. Ka nende juures olid sissepääsud maa-alusesse koobastikku, suletud kividega.  Katsed "kivikorke" eemaldada, ebaõnnestusid.  1939 aasta lõpus saabus Antarktikasse Gott isiklikult, lootuses esimesena kohtuda "Tõelise aaria rassi" esindajatega.    Selleks hetkeks oli Gottil tekkinud juba uus, täpsustatud teooria "Antarktide" olemasolust.  Ta arvas, et mida rohkem liikus  Antarktika pooluse suunas ja mida külmemaks läks, seda rohkem otsisid kohalikud elanikud soojemaid elupaiku. Sellised "Oaasid" paiknesid peamiselt tegevvulkaanide läheduses, milliseid mõned tuhanded aastat tagasi oli piisavalt.  Sinna tekkisidki needsamused linnad, millede varemed Sakslased avastasid.  Paraku pole elu tegevulkaani läheduses üldse turvaline. Küllap jagas nii mõnigi linn legendaarse Pompei saatust.  Antarktide ees seisis lahendamatu ülesanne: kui viia linnad eemale, siis  inimesed külmuvad, kui jäävad paigale, hukkuvad paljud varem või hiljem vulkaanipursete läbi.  Lahendus leiti hoopis selles, et peituti vulkaanide ja karstikoobastikku sisse.  Gott ei kahelnud, et sellised käigustikud hõlmavad suure osa Antarktika rannikualadest, võib- olla aga ka terve kontinendi.    Seal, maasügavuses võibki asuda "Antarktide" ühiskond ning hoida silmas maapeal tegutsevaid inimesi.    Kuidas nendega kontakteeruda? Gott lähenes probleemile vastutustundlikult. Ta  koostas "Läkituse", mis pidi olema arusaadav igale mõistusega olendile....kasvõi tulnukale...  Kuna ruunikirjale sarnanevaid märke dešifreerida ei õnnestunud ( neid oli liiga vähe ), tuli läbi ajada lihtsamate piktogrammidega.  Viimased pidid tutvustama Reichi, kinnitama nende heasoovlikkust ja austust "Antarktide" vastu.    Kahjuks ei olnud autori käsutuses olevate dokumentide hulgas ridagi sellest "Läkitusest" , sellepärast midagi lähemalt ta selle sisust rääkida ei oska...    Gotti valduses olid mõned geoloogilised puurimisseadmed, mida ta kasutas "Antarktide" otsimiseks.  Alustuseks tehti mahajäetud linna piirkonnas rida puurimisi, kui sattuti tühikule, visati sinna konteineris "Läkitusega".  Sellele tegevusele kulutati mitu kuud, peale mida sai Gott aru, et sellisel kombel nad edu ei saavuta. Protesteerima hakkasid ka geoloogid, kellel olid puurimismasinate kasutamisest hoopis teistmoodi arusaam..    Siis otsustas Gott veelkord proovida tunnelit, kus  ebaõnnestus Bauer oma salgaga.  Kuid pista oma pead "lõvi lõugade" vahele polnud tal ka tahtmist.  Valmistati spetsiaalne seade, omamoodi "robot", mis oli varustatud telekaameraga ja oli võimeline iseseisvalt liikuma. Juhtimine toimus pika kaabli abil. See riistapuu lastigi "Neetud Šahti", varustatuna "Läkitusega"    "Robot" liikus piki siledat tunnelit täpselt 3 kilomeetrit. Telekaamera pildilt ei näinud uurijad midagi erilist, vaid pimedat koridori, mis paistis liikuri laterna kehvapoolses  valguses. Tõsi, paar korda oli pimeduses märgatud mingit liikumist, kuid see oli ka ainuke erisus.  Siis pilt äkki kadus ja samuti seiskus kaablirull. Mõnda aega oodanud, hakati kaablit tagasi kerima. Mõne aja pärast selgus, et kaabel oli lihtsalt "roboti" küljest katki rebitud...  Kaotsiläinud seadmele järele minna ei riskinud keegi...    Niipalju kui autorile teada, lõppesid sellega katsed saavutada kontakti "Antarktidega"  Oma kirjas Olafile, mille Gott oli pannud teele 1941 aasta  märtsis, ( sealt oli pärit ülaltoodud sündmuse kirjeldus ), õpetlane kirjutas:    Lõppude lõpuks peame leppima faktiga, et "Antarktid" mingil neile teada oleval põhjusel meiega kontakti luua ei soovi.  Mõistan, et see ei ole just kõige meeldivam uudis Füürerile.  Samas saan aru, et meil tuleb varuda kannatust. Arvan, et meil on tegu tsivilisatsiooniga, mis palju kordi ületab meie tehnilise taseme ja kontakteerub meiega enda valitud ajal.  Ainuke mida saame teha - on oodata...    Muide, Olafil oli selles asjas natuke teine versioon.  Tollel ajal noor õpetlane arvas, et võib- olla aborigeenid siiski surid välja mõni aeg tagasi ja ainult nendest alles jäänud tehnika jätkab töötamist.  See millega tuli uurijatel kokku puutuda "Neetud Šahtis", võis olla lihtsalt iidne lõks, mille tööpõhimõte on meile arusaamatu.  Nagu te mõistate, pole kumbagi versiooni võimalik kinnitada ega ümber lükata...    Selleks ajaks ootasid aga polaaruurijaid ees juba teised ja  mitte vähem tähtsad ülesanded....    ( järgneb )    [Muudetud: 12-14-2009 varjutroll]