Esimesel puhul näeme, kuidas kunagine suurte massiürituste tarbeks mõeldud objektide ja sündmuste avalik ruum on praeguseks killustatud mitmeks väikeseks krundiks. Niisugune killustatus on viinud järgmise loomuliku arenguni - enamik kruntidest on selgelt piiritletud ning avalikkusele nüüdseks suletud. Tipmine areng on viimase läbiva jalakäijate tee üleskaevamine ja sulgemine eramu omaniku poolt 2007 aasta varasuvel, sest küündimatu planeering ei olnud sinna tee krunti ega  tõenäoliselt ka servituuti osanud või tahtnud ette näha. Krundistamisel on siin jäetud mõned üksikud teede krundid, mis ilmselgelt ei arvesta kogu ala läbimise võimalustega ning näivad pigem olevat konkreetsete kohapealsete krundiomanike vaidluste tulemus. Kui ruum pihustatakse väikesteks kruntideks ning niisugusel kujul erastatakse, ei jää avalikkusele Tallinna liberaalses planeerimistraditsiooni praktikas pea mitte mingit võimu ega jõudu nõuda avaliku ruumi säilitamist. Nagu näitavad Sakala Keskuse ümber  käinud vaidlused, ei olnud kuni selle ajani Eesti kohtusüsteemis tegelikult üldse võimalik avalikku huvi niisugusel puhul kaitsta ega isegi kohtusüsteemile veenvalt esitada. Kui ei ole puututud eraomandit, ei ole sündinud ka kahju.