Mitu päeva me nii rändasime, kus ööbisime, mida sõime, ei mäleta, kuid kohale me jõudsime. Isa õde, minu tädi, elas Tallinn-Nõmmel oma majas ja sinna majutati meidki. Huvitaval kombel ei meenu mulle ühtki seika sellest ajast, ei seda, millises toas me elasime ega ka seda, kui kaua see pagulase elu kestis. Uduselt mäletan vaid tagasisõitu Rakverre. Seekord sõitsime rongiga koos isaga. Vanaema, ema ema, oli ootamatult surnud ja ema oli juba varem Tallinnast lahkunud, et korraldada tema matuseid. Mäletan Rakverre saabumist. Sõitsime kaubaplatformi tagaosas koos kellegi, ilmselt Venemaalt pärit hulgusetaolise mehega. Rakvere jaamas rong peatus ja isa ronis maha. Ootamatult hakkas aga rong uuesti liikuma. Ma ei unusta kunagi isa ahastavat karjatust, kui ta sirutas oma käed minu poole. Üllatavalt kiirelt tegutses aga meie räbalates reisikaaslane, kes haaras mind käte vahele ja ulatas isale. Rong peatus siiski paari meetri pärast, nii et paanikaks polnud põhjust. Muu linn, peale jaamahoone ja selle ümbruse oli enamvähem terve. Meie maja ja korter olid kõik parimas korras. Järelikult poleks meil olnud mingit põhjust võtta ette seda vaevarikast teekonda. Kahjuks ei ole enam kellegi käest midagi küsida. Minu vanemad puhkavad juba pikka aega Tallinnas, Liiva kalmistul. Kui inimesed ometi taipaksid, et mälestustesse ei tohi suhtuda kergemeelselt! Alles siis, kui on juba hilja, me otsekui ärkame ja tunnetame siis, et kõik, mis oluline, on meie jaoks igaveseks kadunud.Sõja lõpust mäletan just meie maja kõrvale tänavale isa, kui arhitekti juhtimisel laudadest püstitatud auväravat, mille kaudu siis võitjad sümboolselt linna sisenesid. Mäletan ka neid luitunud pluusides väsinud moega sõdureid, eestlasi, kes pikas kolonnis saabusid. Mingisugust hõiskavat vabastajate vastuvõttu polnud. Vaevalt, et vastuvõtjaidki kuigi palju leidus. Meeleolu linnakodanike keskel oli ärev ja murelik, sest Vene vallutajatest ja muidugi venelastest üldse räägiti palju halba. Suurelt osalt oli siiski tegemist ülepaisutatud kuulujuttudega.  Ja ei jäänud venelasedki saabumata. Linna ja meie mängumaadele sigines hulgaliselt üsna kaltsaka moega poisikesi, kes lakkamatult väga häälekalt omavahel vadistasid. Meil, eesti poistel, oli nendega pidevalt lööminguid. Ka meie majja saabus kaks perekonda, kellest üks rääkis üsna korralikku eesti keelt. Tõenäoliselt oli tegemist Venemaa eestlastega. Teisega, kes küll eesti keelest midagi ei teadnud, saime parematel päevadel üsna hästi läbi, kuid oli ka aegu, kui sama poiss tegutses kohaliku vene kamba eestvedajana. Siis oli ka korralikku kaklemist. Mind, kui kõige nooremat siiski ei puudutud. Hiljem, kui ma juba käisin koolis, ründas mind koduteel üks minust suurem vene plika, kes oma koolikotiga mind selga tümitas ja ise vihaselt vandus: "Eh, kurratõ, kurratõ!" Eks neile taotud ju maast-madalast pähe, et kohalike näol on tegemist kui mitte lausa fašistide, siis vähemalt nende käsilastega.  Sigines ka täiskasvanuid, kes käisid ukse tagant ukse taha ja mangusid abi. Käis meilgi paaril korral selliseid. Kord olin üksi kodus, kui üks räbalates naine ukse taga helistas. Avasin ukse, kuid lõin selle kohe ruttu kinni, kuid kenake ehmatus oli see küll. Midagi hullemat meie perekonnale minu mäletamise järgi siiski venelaste tulek endaga kaasa ei toonud. Meele on jäänud veel ka kaks Saksa sõjavangi, kes käisid toiduotsingutel meil puid saagimas. Need olid korralikud ja väga viisakad mehed. Nii ema, kui isa, rääkisid vabalt saksa keelt, isa sellele lisaks veel ka vene keelt.Toiduga oli raskusi. Nagu paljud teisedki kasvatasime ka meie paari siga puukuuris, mis oli kohandatud sealaudaks. Mäletan isegi nende nimesid, Kutu ja Konnu. Nende eest hoolitsemine oli ema tööks, kuna minule veel selliseid vastutusrikkaid ülesandeid anda ei saanud. Nende tapmiseks palus isa abi samas majas elavalt Vene ohvitserilt, kes lahendas asja lihtsalt ja oskuslikult - ühe püstolilasuga. Oma sea tapmisel tal nii hästi ei läinud, sest mäletan kuulnud olevat tema sea surmaeelset kisa üsna kaua. Kui kauaks meile sellest lihast jätkus, ma muidugi ei tea, kuid tubli toidulisa saime sealt kindlasti.   Järjekorrad poodides olid tavalised. Õnneks oli emal aega neis seista. Mina olin piisavalt vana selleks, et mind üksi koju jätta. Mängisin oma mänge ega märganudki aja kulumist. Kui rikkalik meie toidulaud oli, ma muidugi ei mäleta. Lausa nälga me ka ei näinud. Siiski otsustas ema mind panna lasteaeda, kuna seal oli vähemalt söök garanteeritud. Ei saa just öelda, et see mind eriti vaimustas. Olin ma ju harjunud suhteliselt vaba eluga, kuid nüüd pandi minu tegemised kontrolli alla. Ometi oli ka lasteaias omamoodi lõbus. Tutvusin uute kaaslastega, kellede hulgast ei puudunud ka paar endist sõpra. Püsivamat sõprust oma rühma lastega siiski ei tekkinud.     Mida lasteaias siis tehti? Saabudes ootas meid ees hommikusöök ja, oh õudust ... kalamaksaõli. Selle võtmine garanteeriti üsna lihtsal, kuid efektiivsel viisi. Igaühele valati lihtsalt ettesirutatud lusikale seda vastikult haisevat ja veel vastikumalt maitsevat vedelikku ja siis oli juba igaühe oma asi, kuidas edasi toimida. Ma ei mäleta, et keegi meist oleks julgenud seda põrandale valada, sest siis oli kasvatajatel ja üldse vanematel inimestel laste silmis veel autoriteeti. Seega tuli süda kõvaks teha ja kahtlane ollus lusikalt alla neelata. Peale sööki loeti meile mingit juttu või mängiti meiega mingeid mänge. Ilusa ilma puhul toimus see kõik õues. Mäletan, et õu oli üsna suur. Seal oli suur liivakast ja kasvas palju võililli, mida me siis pärgadeks punusime. See tegevus keelati meil üsna ruttu ära, sest neid võilillepiimaga määrdunud käsi ei jõudnud pärast keegi küürida. Peale lõunat oli kohustuslik uinak. Selleks toodi saali hulk lahtitõmmatavaid voodeid, kuhu me siis pidime pugema. Sellise režiimiga oli raske harjuda. Sosistamine ja jutuajamine kestis veel üsna pikalt, enne, kui me tõepoolest uinusime. Peale uinakut jätkus päev endist viisi. Vahel viidi meid ka linna peale kasvatajate valvsa pilgu all jalutama. Käisin lasteaias vaid ühe suve või ilmselt veelgi vähem. Erilisi mälestusi sellest ajast mul ei ole jäänud.   Maja teistest elanikest mäletan ainult mõnda üksikut. Esiteks meie kõrvalkorteris elavat Reimannide perekonda, kelle ema oli meie koolis õpetajaks ja kellel oli kolm last - kaks tütart ja poeg Väino. Nendega samas korteris, omaette toas elas kunagise majaomaniku ema, proua Pank, kelle poeg oli juba enne sõda Eestist lahkunud. Teisel korrusel elas Venemaalt saabunud Vaarmannide perekond, kelle poeg, Evald oli meil tavaliselt eestvedajaks igasugustes toimingutes, ja Kaaleste pere, kelle poeg, Ants oli majas kõige noorem, kuid lõi vapralt kaasa igas olukorras. Oli veelgi paar lastega perekonda, kes mulle nii hästi meelde pole jäänud. Veel elas majas kaks Venemaalt saabunud perekonda, kuid millises korteris, seda ma küll ei mäleta. Neist oli juba eespool juttu. Tihe läbikäimine oli ka naabermajas elava Vello Ringiga, kelle isa oli tollal Rakvere miilitsaülemaks. Sellega minu tutvusringkond piirduski. Koolikaaslastega ei tekkinud nii lähedat sõprust, et nendega ka väljapool kooli koos käia. Erandiks oli ehk minu pinginaaber Ants Kungla, kes mul mõnel korral külas käis ja kellega ka peale minu Rakverest lahkumist mõneks ajaks kirjavahetus säilis.  Meie mängud olid üldiselt üsna süütu iseloomuga. Sel ajal polnud kombeks midagi lõhkuda või muid pahategusid korda saata. Ei mäleta ma ühtegi purukslöödud akent või ümberlükatud prügikasti. Kui neid viimaseid Rakveres üldse oligi. Põhilise aja veetsime Rahvaaias mängides või Vallimäel ronides. Tollal olid tavalisteks mängudeks peitusemäng ja luuremängud. Pallid olid meie jaoks üsnagi suur haruldus. Mäletan, et kunagi ostsin mingi poisi käest emalt saadud 1 rubla eest pallikummi ja olin väga õnnetu, kui juba samal päeval see leidis oma kurva lõpu meie naabri, doktor Raatma akaatsiapõõsas okka otsas. Veel olid meie lemmikuteks igasugused rollimängud, kus igaüks samastus mingi kujuteldava tegelasega ja olukorraga. Kahjuks ei mäleta ma neist enam õieti midagi. Meeles on vaid see, kui ma peale "Nimed marmortahvlil" läbilugemist püüdsin organiseerida selle läbiviimist ka oma kaaslaste hulgas, kuid kahjuks jäid minu režissööri- ja lavastajavõimed puudulikuks, seda enam, et keegi mu kaaslastest ei olnud sellest raamatust isegi kuulnud. Palju aega veetsime ka Risu metsas hulkudes ja lilli ning marju korjates. Ühel suvepäeval võtsime koos Evaldi ja Velloga ette isegi jalgsimatka Päidesse (mitte Paidesse, nagu ma hiljem uhkelt teadustasin), mis asub umbes viie - kuue kilomeetri kaugusel Rakverest. Huvitaval kombel ei olnud ühelgi lapsevanemal midagi sellise "seikluse" vastu. Hoopis vastupidiselt - meid varustati kodunt lahkudes isegi vajaliku teemoonaga. Sellega seoses meenub mulle seik, mille tõttu ma olin isa peale tõsiselt solvunud. Nimelt unustasin ma kuhugi maha kaasavõetud mahlapudeli, kuid isa arvates olime me hoopis selle puruks loopinud. See polnud muidugi mõeldud mitte süüdistamiseks, vaid naljatoonil lausutud, kuid minu meele tegi see igatahes pikaks ajaks mõruks.