Mul on vähemalt viimased kaks nädalat olnud tunne, et väärin vabariigi teenelise idioodi aunimetust  koos kõigi kaasnevate kellade ja viledega. Kõik mu heas usus alustatud ettevõtmised on saanud üsna veidratel asjaoludel noa selga nagiks (olgu, mitte küll kõik ettevõtmised, kui mõned minu jaoks olulised küll!) ja sellega on seotud ka täielik suhtlemissoovi kadumine. See omakorda on kaasa toonud paar ebakindlusest tingitud libastumist üksteisemõistmise püüdlustes täiesti võõraste inimestega ning- viiuuuuuhhh olengi käpuli.    Nüüdsest ei kirjuta ma siia vähemalt kuu aega ridagi, kui selle aja  möödudes tunnen, et vajan kirjutamist ikka veel, lasen edasi, kui tühjusetunne kestab, siis olen igaveseks vait.(Ei, surema ei hakka)      Mul on olnud suur rõõm saada kommentaare meeldivatelt inimestelt - ausalt, mitte ühtegi halba mälestust nende seas pole, seda isegi siis, kui kommenteerijate ja minu vaated alati ei kattunud.    Oma teist rõõmu - teiste inimeste blogide lugemist ma ei katkesta, aga kommentaarid jätan tegemata, vähemalt niikauaks kuni küündimatusetundest ja  äratõukamishirmust üle saan.      Teate seda väljendt: tiukkapipo?  Mul on üpris selline tunne, nagu oleks mul paar aastat peas olnud kõvasti pigistav suusamüts.  Kui palju ma ka ei tahaks, ikka jään wannabe-ks.  Oma netipäevikut saepuruga ka täita ei taha.  Teiste omi ammugi mitte.      Paus. Vist. Ehk. Võibolla punkt. Ma ei tea veel.  Igaüks on väärt viitteist minutit kuulsust. Mul sai vist liivakell tühaks.      Dixi.