Igasugu paarikesi kõnnib  mööda. Selliseid kus ülimalt mehelik mees tähtsalt sammu jagu eespool ja naine oma naiselikuses nagu järgi lohisemas. Ja selliseid, kus on võimalik väliste tunnuste põhjal küll mees ja naist eristada, kuid läbiv joon, ehk karakter on äravahetamiseni sarnane. Üldse tundub küsimus sellest, kas "sildistamine" on hea või paha, absurdsusena, sest vaata, inimesed panevad tavaliselt ise endale sildid külge. Lühikestes lühikestes püksikestes ja väljavupsamist vaevu takistavas pluusikeses, ohtra värvkatte all ägav  neiuke lausa karjub sõnatul moel: olen saadaval, otsin paarilist. Laial taaruval sammul nagu pingviin, sätendavas maikasärgis, ainult kuklas lehviva juuksesalgu, kuldketi ja tätoveeringutega tüübist saab kohe aru, et "lai leht". Inimesed on "maailmast eemaletõmbunud", "üliasjalikud", "püüdlikult head", "püüdlikult hoolimatud" ja kõik see on nende ilmest, riietusest, kõnnakust, hoiakust üsna üheselt loetav. Kuid sama palju kui on "loetavaid" on ka "äraarvamatuid". Mitte et nad püüaks oma olemust kuidagi  varjata, nad lihtsalt üldse ei ole pingutanud olema "keegi". Nad lihtsalt on.