Pühapäeva varahommikul vetsus käies avastasin, et elektrit ei ole. Mis seal ikka, tuleb  ette. Kobisin oma sooja teki alla tagasi ja magasin. Ärkasin selle peale, et tundus nagu oleks keegi õues signaali lasknud. Kobisin hommikumantliga õue-seal polnud hingelistki. Vaid lund oli veel poole sääre jagu juurde sadanud. Tagasi toas olles vaatasin telefoni- seal oli vastmata kõne mehevennalt. Ilmselt seda piiksu ma signaaliks pidasingi. Kuna puudus elekter ja nüüdseks juba ka levi, kobisin tagasi õue helistama. Selgus, et äi oli öösel kiirabiga haigla viidud, ehk me saame talle nüüd järele minna.  Mehevenna enda auto pidurid olid selle külmaga üles öelnud. Ok, muidugi läheme, aga kuidas ta koju saab? Tee oli ju seal lükkamata. Helistasin siis omaküla priitahtlike bossile, et ehk päästeauto läheb läbi lume ja viib ta koju. Unise peaga ei olnud ma ju mõelnud sellele, kuidas kiirabi ta üldse kätte sai…kuulsin siis nüüd seda. Et lund on nii palju, et ka sellised masinad enam läbi ei lähe. Et öösel oli kiirabi keeldunud esialgu välja tulemast. Et valla teelükkaja oli ta p.sse saatnud. Et kuna päästekas oli  parasjagu valves meie valla priitahtlike tuttav, saatis too välja sellesama Padaoru hädalistel abiks käinud roomikmasina. Et see siis korjas peale kiirabiarstid, ja roomas 2km kohale. Et äia naabripoisid sumpasid vööstsaadik lumes ja silme eest must kohale…Et olukord oli kohale jõudes üsna hull olnud ja kuidas küll teda juba nüüd koju saadetakse…