Ka muudab see vaatekohtade kõikumine jutustuse ebapuhtaks. Mauriac jutustab kolmandas isikus. Asesõna "tema" võib jutustuses esindada tõelist kolmandat isikut, kes on nähtav ainult väljaspoolt ja keda Sartre nimetab "tema-objektiks"; või siis ammu omaks võe­tud konventsiooni põhjal kolmandat isikut, kellega jutustaja samas­tub ja kes on niiviisi tõeliselt "mina", ja keda Sartre nimetab "tema-subjektiks". Kui esimene on välist  kirjeldava jutustuse isikuks, siis on teine sisevaatluse asesõnaks. Mauriac laseb oma jutustuses neil kahel alatasa vahelduda. Kuid samal ajal annab ta oma kangelase kohta hinnanguid, mida see ise ega välinegi vaatleja ei saa teada. Lugeja osutub niiviisi võltsis asendis: ta on samastunud Thérèse'iga ja järsku teab ta rohkem kui Thérèse ise või keegi ta ümber, ja ometi peab ta Thérèse'iga kaasasolemiseks salgama enda ees liigteadmist, ja need libisemised ühelt pinnalt teisele tulevad ette üheainsa lause jooksul.  Seda nimetab Sartre Mauriac'i püsivaks reetlikkuseks.