Paganate ajal oli Norras kasutusel ainult ruunikiri. Kõige paremini tollest ajast säilinud pealiskirjad on põhiliselt lühikesed pühad mälestuskirjad või maagilised nõiaretseptid. Pikimad pealiskirjad, mis pärinevad 8. sajandist asuvad Eggjumi kivil. Kivil olev tekst sisaldab mõistatuslikke religioosseid või maagilisi vihjeid. 1000.-1030. aasta paiku asustasid Norra kristlased võttes endaga kaasa ladina tähestiku. Vanimad Norra säilinud proosateosed pärinevad umbkaudu 12. sajandist. Need hõlmavad endas ladina keelseid hagiograafiaid ja ajaloolisi kirjutisi nagu: "Passio Olavi", "Acta sanctorum in Selio", "Historia Norwegie" ja "Historia de Antiquitate Regum Norwagiensium". 12. sajandi lõpus laienes ajaloo kirjapaneks ka tavakeelde teose Agrip Nóregskonungasögumist millele järgnesid Legendaarne saaga "Püha Olafist" ja "Fagrskinna". Keskaegne Norra kirjandus on väga sarnane keskaegse Islandi kirjandusega. 13. sajandi parimaks norra kirjanikuks peetakse islandlast Snorri Sturlusoni. Ta avaldas Norra mütoloogia, proosateose Edda kujul. Teos kujutas endas Norra kultuuri enne kristlaste tulekut. Samuti oli ka legendaarse norra kuningatest rääkiva Heimskringla autor, mis lõppes Ynglinga saagaga ja mis on osalt ka dokument varajasest norra ajaloost. Üldine Vananorra kirjanduse periood lõppes 13. sajandi paiku, kui islandi kirjandus eraldus vananorra kirjandusest.