Lapserajakad ei taha koolis käia. Neile räägitakse küll, et kui nad kooliharidusest ilma jäävad, siis ei saa nad elus hakkama, aga nad ei taha ikkagi. Õnneks pole kool vabatahtlik, nii et lapsed on lihtsalt sunnitud kasvama elus hakkama saavateks.      Songin natuke selle hakkamasaavuse sees    Vanasti, kui ma keskkooli lõpetamisega tegelesin, kirjutasin teose nimega keskkooli lõpukirjand. Sain kümnest võimalikust punktist kümme. Et keskkooli lõpukirjandi teine nimi oli küpsuseksam, peaks kõike kokku pannes saama, et ma olin keskkooli lõpuks nii küps, et kohe täitsa küps.    Ma ei osanud kõige lihtsamaidki asju. Ma ei osanud tüdrukule ligineda, sest ma olin hõivatud kiusatu olemisega see aeg kui selliseid asju  avastati. Ma ei osanud endale süüa teha, sest ma ei olnud endale süüa teinud. Ma ei teadnud ühegi asja nime, mis tuleb nähtavale, kui auto kapotikaas üles tõsta, sest keegi polnud mulle neist rääkinud. Ma ei osanud suhelda ega oma emotsioonidele adekvaatselt reageerida. Ma ei osanud tööd otsida ega autoga sõita ega ühegi riigiasutusega asju ajada ega tuhandeid muid vajalikke asju.    Ma teadsin, et funktsiooni esimeseks tuletiseks nimetatakse funktsiooni muudu ja argumendi muudu suhte piirväärtust  argumendi muudu lähenemisel nullile. Ning ma teatsin, et endoplasmaatiline retiikulum ja tsütoskelett ei ole üks ja sama, dooh. Ja ma usun et ma suutsin endale orgaanilise keemia nomenklatuuri ehk süsinikuühendite molekulide nime tuletamise kah selgeks teha.    Tundub et kooli arusaamine inimese küpsusest on kaunis elukauge. Sest nende teadmiste ja oskustega, mis sealt saab, ei ole elus mitte midagi pihta hakata. Ning teadmisi ja oskusi, mida on elus vaja, koolist ei saa.      Äkki ikka on midagi?    Eks kool võib mulle vastata, et need teadmised, mida ma siin taga nutan, peaksid tulema kodust või kodu ligidalt ja kui nad sealt ei tule, pole ka koolil midagi pihta hakata. Et äkki koolist saab mitte need elamiseks vajalikud, aga need vajalikkuselt järgmised andmed. Vabalt võib olla. Aga see on siis, et rääkida, et ilma koolihariduseta ei sa elus hakkama, on valetamine. Õige on: ilma koduhariduseta ei saa elus hakkama. Ja kohustuslik peaks olema see, ilma milleta ei  saa hakkama, mitte see, mis on vajalikkuselt järgmine.    Võib olla, et tippspetsialistiks või millekski sääraseks saamine võib olla seotud hoolika teadmiste kogumisega erialalt varasest noorusest saati. Ja see on see, miks kool on olemas. Kuna laps ei oska noorelt ära otsustada, mille tippspetsialist temast täpselt tuleb, peab ta igaks juhuks koguma hoolikalt teadmisi kõigilt erialadelt. Võibolla olek, kus inimene võib edasi õppida ükskõik mis eriala tippspetsialistiks, ongi küpsus kooli mõistes.  Tundub hea plaan. Ainult et see reaalsus jälle. Ammugi enne keskkooli lõppu on teada mitmed isikud, kellest ei tule matemaatikut ja mitmed, kellest ei tule filoloogi. Nendele inimestele nende ainete õpetamine ei tee neid küpsemaks isegi mitte kooli mõistes. See hoopistükis raiskab õpetaja aega, vaeva ja muid ressursse, samuti õpilase omi. Kah tekitab see vastumeelsuse antud eriala suhtes, mis tegelikult on pigem halb kui hea, isegi kui mitte olla vastumeelse aine spetsialist. Lühidalt üteldes: seda  oleks kole nutikas mitte teha.  Ning teisalt, tippspetsialiste tuleb ülepea väga vähe. On vast ebapraktiline õpetada veel üheksakümmend üheksat last samas mahus kui seda ühte, kes tõenäoliselt kasutab õpitut millekski.      Kool võib veel öelda nagu mu teine õpetaja: definitsioonid ja valemid ununevad ära, aga mõtlemisvõime jääb. Aga jällegi. Mõtlemisvõime on laialdasem mõiste kui salakavalad matemaatikud väidavad. Võime panna numbrid valemisse pole teab mis oskus, millega elusse hüpata.  Võime, näiteks, muundada pähe kukkunud probleem efektiivseks tegevusplaaniks on küll - aga too pole too ju. Ma tean täpselt ära, et too pole too, sest mul on üks ja pole teist.      Krat midagi ju ikka on?    Mõned räägivad, et koolis õpitakse suhtlema, sest seal on teised inimesed. Või enda eest seisma, sest osad neist teistest kiusavad. Vahel öeldakse, et koolivägivald on osa suurekssaamisest.    Kui koolis juhtub, et üks kiusab teist, siis üks õpib, et kõige  tähtsam on leida keegi, keda kiusata ja teine õpib, et kõik on persses. Võib ka olla, et sattuvad imetabased inimesed, kes lahendavad oma probleemi elegantselt ja oskavad oma kogemust hiljem kasutada. Võib juhtuda, aga kas juhtub, ei ole kooli poolt kontrollitav. Mil moel kool lapsi suhtlema õpetab, on, et need lapsed, kes oskavad suhelda, oskavad suhelda, ja need, kes ei oska, ei oska. Ja sama lause enda eest seismise kohta.    Eks seal ole muudki, mis programmis kirjas pole. Õpitakse spikerdama,  õpetajale meele järele olema, pättustega mitte vahele jääma ja edasi. Mitte saada minust valesti aru, ma usun et need on eluks vajalikud oskused. Aga neid õpitakse ikka nii, et kes oskab, see oskab, ja kes ei oska, see ei oska.    Justnagu, mis puutub eluks vajalikesse oskustesse, on kool nentija rollis. Hmm mnjaa, sellest lapsest saab edukas inimene ning kassanäe, tollest ei saa. Aga mis meil sest või tost, meie siin õpime mitte hakkama saamist, vaid kooliharidust..        Krat aga miks ta siis olemas on?