Pärast anneksioonikriisi lahenemist kujunes Austria Balkani-poliitika  juhtmõtteks Austriale soodsaks osutuva status quo alalhoid­mine Balkanil. Hoolimata mõningaist pahaendelistest tunnuseist õnnestuski Austrial 1909. aastale järgneval kahel rahuaastal säilitada Balkanil status quo'd. Ent see hakkas ähvardavalt kõikuma juba Tripolise sõja ajal a. 1911-12. Sest vastandina Austria poliitikale olid Balkani riigid huvitatud just status quo muutmisest. Nende üldiseks püüdeks oli oma maa-ala suurendada Türgi Euroopa alade arvel. Püüdes Balkani riike vaos hoida, jälgis Austria oma  välis­poliitikas kaht suunda: esiteks taheti takistada Balkani riikide oma­vahelist ühinemist, alal hoides nende vahelist vaenu, ja teiseks püüti siduda neid riike üksikult sõbralikkude sidemete kaudu Austria külge. Sellelt seisukohalt oli Austriale eriti oluline võita Serbiaga vaenus olev Bulgaaria oma poole. Seejuures tekkis aga äge diplomaatiline võitlus Austria ja Venemaa vahel. Ka Rumeenia välispoliitika pea­miseks sihiks oli saada territoriaalset kompensatsiooni Balkanil juhul, kui siin "midagi peaks lahti  minema". Rumeenia kuulus 1883. aastast saadik küll keskriikide blokki, kaldus aga siiski umbusaldama Austriat viimase Bulgaaria-sõbraliku poliitika tõttu.