KUID  SEDA, ET EESTI HUMANITAARLASED enamvähem õigesti Einsteini ideid kajastaksid, on ikka veel üsna raske loota. Temast on pigem tehtud pigem relativist, kes eitas kõike, mis kindel olla võiks. Kui inimene ei tea, mis asi on fotoelektriline efekt, on see umbes sama hea, kui loodusteadlane kuulutab, et ta pole lugenud ega kuulnud midagi Shakespearest ega isegi mitte Tammsaarest, ja on selle üle veel uhke pealegi.  Wiener juhtis tähelepanu, et usk progressi käib tegelikult vaid väga lühikese lõigu kohta  kirjapandud ajaloost. Viimased 500 aastat on täiesti erandlik ajajärk maailma ajaloos. Inimene on muutnud oma keskkonda nii põhjalikult, et ta ei suuda sellega kuidagiviisi kohastuda.  Paljudele meeldiks selline korraldatud seisund, kus funktsioonid on alaliseks ära määratud. Ärimees või poliitik, kes ümbritseb ennast oma PR-tegelinskitest järelkiitjate kilbiga, tahab tegelikult eralduda maailmast, mida ta ei mõista - kas enam, või siis pole kunagi mõistnud. Ja kui ei mõisteta, ent siiski on ju vaja midagi  teha, siis muudetaksegi pidevalt seda, mis on ajastaega arenenud ja juba saavutanud oma täiuse - olgu see siis hõõglamp, arvutiprogramm või kodanike liigitamise ja arvele võtmise meetod. Ka Eesti prügimajanduse krahh, mille tulemuseks on kodanike orjastamine ahnete jäätmefirmade teenistusse ning sundus tekitada üha enam jäätmeid, tuleneb tegelikult suutmatusest kohastuda maailmaga, mis sõnades on küll globaalne, kuid lokaalselt võttes on üha enam kihistunud eri maailmadesse.  Kihistumine mitmeks  kultuuriks toob paratamatult endaga kaasa salastamise ja sotsiaalpoliitika väärastumise, mida me Eestis nii värvikal kujul jälgida võime. Kuid infot ei saa alal hoida, ilma et selle väärtus suuresti langeks.