Meie avalikul arvamusel, meie intelligentsil, kasvaval noorsool ning riigijuhtidel peaks aga küll tuliste sütena hinge põletama küsimus, kuidas võib meie hariduspoliitikas kaalu­vat osa etendada isik, kes oma "sisemise veendumuse ja arusaamise järgi" jõuab otsusele, et loova isiku 15-aastane tulemusrikas töö, mida on avalikult ja korduvalt tunnustatud oma ala asjatundjate  poolt nii kodu- kui välismaal, ei kaalu midagi puuduva kunstikooli lõputunnistuse või teisiti saadud diplomi kõrval! Kuhu see hariduspoliitika juhte, kes oma eriülesandeks on võtnud kaasa rääkida ja otsustada kõigis võimalikes asutustes kunstielu korraldavais küsimusis, mis nõuavad asjatundmist, objektiivset suhtumist ja delikaatsust käsitlemisel, selliseid otsuseid ellu rakendades juhib meie kunstipoliitika, kui pealegi vastuolud tema ja meie kunstnik­konna kui ka avaliku arvamise hinnangute ja  tõekspidamiste vahel on kasvanud kuristikuni? Kuidas on põhjendatav, et kunstnike kongressil kunstipoliitika ametlik juht keelab järsult selleks kokkukutsutud inimesil oma otsesesse kutsealasse puutuvais küsimusis lahendust taotlevate otsuste hääletamise, kuigi need lahendused puudutavad ehk juhi enda tegevust? Kuidas on tema tõekspidamised ja talitusviisid üldse kokkukõlastatavad meie avalikult ja lakkamatult kuulutatud riigipoliitiliste ja kasvatuslike ideaalidega, mis nõuavad kõigilt meie kodanikelt tööd ja töö  austust, isikutublidust, iseseisvust ja omaalgatust enne kõike? Kuidas on tema talitusviis Adamson-Eric'u puhul kooskõlas Eesti Vabariigi Põhiseadusega, mille § 27 lausub, et töö on riigi kaitse all?