Üle 16 minuti kestev avalugu "Kingdom" on ja jääb hetkel Naami kõige tugevamaks looks. Huvitav nii kompositsiooniliselt kui atmosfääriliselt, olles kaunikesti lähedal absoluutsele kooskõlale ja sisemisele rütmile. Meditatiivsele avanemisele järgneb tortsuke käredama, puberteetiku iseloomuga periood, kohati isegi lõbus ja ettearvamatu. "Skyling Slip" ja "Fever If Fire" - tempokad; rohekelt efekte ja siin-seal paitab mahedalt kõrvu elektrioreli sakraalne ainsus; tihked kitarri-riffid ja trummid ning sumisev bass; rokk'n'roll missugune. Üldiselt olen ma oreli sound'i suhtes kapriisne, sest terviku natuuriga mittesobiv elektriorel (klahvpillid üldse) rikub pahatihti ideaalse õhkkonna, ent nois lugudes kasutatud aparaat on mulle täitsa meelepärane. "Icy Row" tähistab õitsemise ja enesekehtestamise perioodi. Suuresti sarnane eelnevale epohhile, aga agressiivsem ja veel jõulisem. "Naami" viimane osa, - kaugeltki ei tunne ma siin mullamaitset -, lood "Frosted Tread" ja "Black Ice", üksteisele laadilt sarnased, kurvameelsed, erinevad üldisest pildist mingil määral. Ei saa öelda, et albumi lõpuosa nõrgem oleks, ent esimene pool on paraku kaasakiskuvam. "Black Ice" vokaaliosa on iseenesest köitev. Kontseptalbumiks oleks "Naami" vahest liiast pidada, kuid sellele loogiliselt järele liigenduvat albumit tasub küll noilt meestelt oodata.