Käesoleva artikliga riskin sellega, et kogun endale laimajaid ja vaenlasi,  ent usun, et mu mõtted on avaldamist väärt.    Moslemid soovivad rajada New Yorki mošee, üsna lähedale katastroofis hävinud WTC krundile. President Obama teatab, et USA konstitutsiooni kohaselt on neil selleks õigus. 70 protsenti ameeriklastest tunneb end solvatuina.    Toome arutlusse mõned põhimõisted.    Õigused, tagajärjed ja huvid    Moslemitel on põhiseaduslik õigus mošee rajada. Ent kui nad selle õiguse teostavad, on sellel teatavad tagajärjed. Antud juhul  esmalt psühholoogilised.    Seega on tegemist huvide konfliktiga. Ma võin küll teha seda, milleks mul on õigus, ent tagajärjeks võib olla see, et ma pole arvestanud paljude inimeste tunnetega.    Utilitarism on eetikateooria, mis nõuab oma tegude tagajärgedega arvestamist. Kui kahjulikud või kasulikud teod on ja kui paljudele inimestele? Utilitarismist järeldub, et mõnikord on amoraalne pimesi teha seda, milleks sul on juriidiline õigus.    Et mitte palli ühte väravasse  taguda, siis ka vastupidine näide. Taani ajaleht avaldas Muhamedi karikatuurid. Võib-olla oli neil Taani seaduste põhjal õigus seda teha. Aga kas neil oli vaja seda teha, kui nad teadsid, et selle tagajärjeks võib olla miljonite moslemite solvumine?    Liberalismi ja tolerantsuse piirangud    Liberalistlik ideoloogia (näiteks J. St. Milli oma) õpetab, et igal indiviidil või indiviidide rühmal on õigus valida oma tee, tingimusel, et tagajärjeks pole teiste isikute põhiõiguste  kahjustamine. Riik tohiks isikuvabadust piirata vaid näiteks siis, kui isiku eripära ohustab teiste elu ja vabadust.    Siit aga järeldub, et sallivuse printsiibil on loogilised piirangud. Ilmselt ei saa juute veenda, et nad suhtuksid sallivalt natsidesse, kes neid gaasikambrisse saadavad. Kuidas on arukas sallida seda, kes sind ei salli ja hävitada püüab?    Selle ümber, millal on kellegi tegevus teistele kahjulik, on aga palju vaidlusi. Mõni leiab, et homodest naabrid ei kahjusta teda. Teisel  (nagu ühel Oxfordi filosoofil) on paranoia ja ta rõhutab, et see, mida naaber oma magamistoas teeb, mõjutab teiste kodanike maksukoormat. Ja nii edasi.    Kui tagajärgede ohtlikkusega liialdada, viib sõnades deklareeritud liberalism sisuliselt ikkagi fašismile.    Delikaatsus ehk taktitunne    Pärast NSVL kokkuvarisemist on Eestis räägitud palju õigusriigist. Paraku on sellega juba liiale mindud. Vajaka ei ole mitte niivõrd seadustest, kuivõrd teiste huvidega arvestamisest.  Liiga paljud teevad asju, millel on väga kahjulikud tagajärjed, ise oma õigustest pasundades. Meil on isegi käibele tulnud spetsiaalne väljend, JOKK - Juriidiliselt On Kõik Korrektne (kuigi moraalses plaanis on asi nihu).    Puudub diplomaatilisus, respekt teise ja teistsuguste vastu. Puudub kompromisside tegemise kunst. Puudub taktitunne - meisterlik kompromiss selle, mida sina ise õigeks pead ja teiste tunnete respekteerimise vahel.    Väljamõeldud juhtum    Mees  kõnnib pimedal ajal tänaval. Ta ei kõnni oma kodutänaval. Ta kõnnib täpselt viimaselt bussilt maha tulnud ja koju ruttava tütarlapse kannul. Tütarlaps kardab teda. Aga mees lähtub sellest, et tema õigus on jalutada, kus ta ise tahab. Kui tütarlapsele ei meeldi, kõndigu mõnel teisel tänaval…    Ilmselt on see mees psühhopaat. Aga formaalselt võttes juhindub ta õigustest. Tal puudub taktitunne. Taktitundeline mees astuks veidi eemale, kui ta näeb, et naine teda kardab.  See juhtum tõestab, et mõned  meie propagandistid ajavad pehmelt väljendudes jama.    Müüt homofoobiast    Mingisugune lärm käib Eestis homode ümber. Mitte palju tähtsama teema, nagu näiteks eutanaasia ümber.    Aga eristage palun kahte asja. Esiteks: Kristale ei meeldi Jüri kõnnak. Teiseks: Krista propageerib, et sellise kõnnakuga inimesed tuleb hukata. Esimesel juhul on tegemist emotsioonidega. Teisel juhul on tegemist ideoloogiaga.    Nüüd minu küsimus on selline: miks meie  homoaktivistid ajavad segamini need, kes on resoluutselt homoseksualismi vastu; need, kes arvavad endamisi, et see asi pole loomulik, aga et see ei kahjusta teisi ja et tehku nad isekeski, mis tahavad; ning need, kes oma arvamust avalikult ei teadusta, aga oma sõbrale räägivad, et see asi ajab neil südame pahaks?    Kedagi ei saa süüdistada selles, kui näiteks mingi lõhn tal südame pahaks ajab. Iseküsimus, kuidas ta seejärel käitub ja räägib.    Oma õiguste eest võitlejad tihtilugu ei teadvusta  endale, et nad ise ei arvesta teiste inimeste tunnetega ja on ise sallimatud. Ei ole normaalne ütelda: "Mul on õigus teil südant pahaks ajada!" Normaalne oleks öelda: "Mul on selleks õigus, aga ma säästan teid."    Eesti mõnede homoliikujate veidrus ei seisne mitte niivõrd nende homoseksuaalsuses, vaid selles, et nad tegelevad ekshibitsionismiga, egotismiga (enesele tähelepanu tõmbamisega). Nende tegevusele on muid selgitusi kui homoseksuaalsus (näiteks psühhopaatilisus, teiste šokeerimise nautimine,  nartsissism jms).    Mul on mitmeid häid tuttavaid seksuaalvähemuste seast. Nad ei suru ennast peale. Nad on taktitundelised. Nad ei esinda sellist käitumismaneeri, mis on perversne ühtviisi nii heterode kui homode kui lesbide maailmas. Nad ei tao trummi.    Kui muu ei selgita, siis võrrelge mängufilmi "Fucking Åmål" (1998, Lukas Moodysson) lühifilmiga "Mis Su nimi on?" (2009, Maria Avdjuško). Esimene on tõepoolest väärisfilm, mille lõpus lintšivad moe-pärast-avalikult-lesbid kahte  tüdrukut, kes on varjatult pärislesbid. Teise filmiga propageerib üks professor homoseksuaalsust ja enesepaljastamist, sattudes selle filmi tõttu (ilmselt ettekavatsetult) ajalehe esileheküljele.    Üleskutse sallivusele on mõlemapoolne. Austage teiste tundeid ka siis, kui arvate nende hoiakud olevat väärad. Ärge mõistke hukka neid, kellele te ei meeldi. Mõistke hukka nende mõtlematuid tegusid.    Jüri Eintalu,  DELFI.ee