Seetõttu ei ole  ime, et pidades oma koduses ühiskonnakorras ja valitsuses, olgu kirikus või riigis, kõike ebaseaduslikuks ja anastatuks - või parimal juhul tühjaks narrimiseks -, vaatavad nad õhina ja kirgliku vaimustusega piiri taha. Senikaua kuni nad niisugustest mõtetest seestunud on, on asjatu rääkida neile nende esivanemate kommetest, nende riigi fundamentaalsetest seadustest, kinnistunud riigikorrast, mille eelised on pikaajalise kogemusega järele proovitud ja kinnitust leidnud, ning ühiskonna tugevuse ja riigi jõukuse  kasvust. Kogemust põlgavad nad harimatute inimeste tarkuseks, mis aga ülejäänusse puutub, siis on nad maa all valmis meisterdanud oma miini, mis peab ühe suure pauguga õhku laskma kõik muistsed eeskujud, kõik pretsedendid, hartad ja parlamendiaktid. Neil on "inimõigused". Nondele ei anna midagi vastu väita; nonde ees ei ole ükski kokkulepe siduv; nood ei jäta ruumi ühelegi kitsendusele ega tunnista mingit kompromissi; kõik, mis nende nõudmisi täies ulatuses ei rahulda, osutub nende seisukohalt pettuseks ja  ülekohtuks. Inimõigustega vastamisi sattudes ärgu ükski valitsus lootku leida kaitset oma pikaajalisest püsimisest või oma administratsiooni õiglusest ega leebusest. Kui tema vormid säherduste targutajate teooriatega kokku ei sobi, siis kõlbavad nende vastuväited säärase vana ja heatahtliku valitsuse puhul täpselt sama hästi kui kõige vägivaldsema türannia või kõige verivärskema usurpatsiooni vastu. Nemad on alati valitsustega vaenujalal - mitte sellepärast, et valitsused oma võimu kuritarvitaksid, vaid  sellepärast, et nende silmis on küsimärgi alla seatud juba valitsuse kompetentsus ja seaduslikkus. Nende poliitilise metafüüsika kohmaka kavaluse kohta ei ole mul midagi ütelda…