Ka kujundus  toetab sakraalse ja ilmaliku põimumist: tagaseina kinnitatud ekraanil näeme fotosid tegelaste päriselust - lapsena, noorukina, tööl, sõpradega, lastega; videoklipid tänavamüra salvestustega viivad islamliku maailma igapäevaelu keskmesse. Lava ise on kaetud vaid suure vaibaga, kus igale mehele leidub istekoht väheste vajalike rekvisiitidega: pimedal mugav tool, elektrikul juhtmed ja muu sellega seotud träni, kolmandal mehel raamat, neljadast tegelasest on jäänud lavale jõutõstmise kang. Kuid lavastus algab  ise palvuse kutsega ning nii videoklippides kui ka laval näidatakse, kuidas ennast enne palvusele minekut pesta, kuidas toimub palvetamine, mošee koristamine jne. Usk ja igapäevaelu on tihedas seoses: publikuni tuuakse nelja religioosse inimese elu, kes peavad alla vanduma tehnoloogilistele arengutele, mis mõjutavad ka nii meie mõistes konservatiivset ühiskonda nagu seda on islamimaailm. Lavastuse lõpuks jääb eeslavale keset punktvalgust vaid valjuhääldi, mitte inimesed. Mida küll Muhhamed selle peale  kostaks?