Raja tänav 31, valvearsti telefoninumber ja lause: küsida võib kõike! (14 krooni minut)    Just selline  silt on mu töölaua taga seinal, no igaks juhuks või nii.    Teist päeva jutti on hommikul ärgates tunne, et "Hurra, reede!" ja kolm sekundit hiljem tabab reaalsus kalossiga kuklasse.  Öösiti näen unes mäkrasid (????) ja mingil hetkel, mäletan, tegelesin unenäos varastamisega, endal veel muremõte peas, et küllap mind kinni püütakse. Mäletan veel unes antud lubadust, et kui tõesti vangi tahetakse panna, siis ma lihtsalt võtan kätte ja suren ära.  Ehkki tõden siiski õnnelikult, et ükski öö ei  möödu selges vees ujuvate kättesaamatute kaladeta.  Noh, oneiromandid, mida see kõik küll tähendab?    Töölauatagusest sildist veel niipalju, et homme lähen kohale ja kuna olen enamasti esimene, panen kohvi hakkama, keeran endale läbinärimata paberitest pehme pesa ja kaabin endale teist sama palju makulatuuri peale ning nahistan magada.    Mu kolleegid ei armasta mind enam, kui nad ka sellise käitumise peale jätavad tollel numbril helistamata.    Pühapäeval tegin autoga  Viru-Järvamaa ringi, selline omapead sihitu tiirutamine on tõeline lõõgastus. Kui ainult Peremees oma paranoilist kontrollivajadust taltsutada suudaks, ta ei saa hakkama mõttega, et ma kusagil üksi käin. Kunagi mõtlesin, et see läheb ajapikku üle, aga ei. Mida aasta edasi, seda pöörasemaks ta läheb.  Mina lähen jälle iga aastaga põikpäisemaks.  Paraku rikub tema virin iga mu üksinda sõidetud sõidu vähemalt tagantjärele ära. On ju mulle küll ja küll öeldud, et "nannanannaaa, pane asjad paika, ütle,  et ka sul on õigus teha seda, teist ja kolmandat.."  On muidugi, aga eks üks meist peab olema see pehmem kivi, loobuja. Eks ma siis olen.    Koosveedetud puhkustel olen ma põetaja. Enfermeira.        Varem, üksinda autoga tööle sõites tegin ma ülepäeviti koduteel pooletunnise peatuse, istusin autos ja kuulasin muusikat või kõndisin teepervel  edasi-tagasi. See oli peaaegu ainus aeg ööpäevast, mil sain olla üksi. Nüüd juba paar aastat pole mul ka seda aega enam, vean naabrimeest samasse firmasse tööle.  Kolan metsas. Telefon enamasti taskus, kord-paar tunnis sumin: "Kus oled, miks juba koju ei tule!"  Jätan telefoni koju, läheb asi päris hulluks. Seda suppi helbin siis mitu päeva.  Eelmisel aastal kaks päeva(!vau!) vanade heade sõbrannadega kohtumas käies helises mobiil viimastel tundidel juba iga kümne minuti tagant:"Ma tean küll,  kui kiiresti sa sõidad, sa peaksid selle aja peale juba kodus olema!!"  Spidomeetrinäidu jättis meelde ja vaevas oma pead, kus ma küll nii palju rallitasin.    Miks ma üldse viitsin. Mõnikord teeks ühe korraliku lamendi...  Ei aita.  Kui ma veel noor ja ilus olin, proovisin järgi. Nüüd, ainult ilusana, ei leia enam mõtet.      Üldse millelgi pole enam mõtet.    Ma ei mõtle nii iga päev.  Ma kardan, et ma veel ei mõtle niimoodi iga päev.  See film,  tõesti hea film "Enam paremaks minna ei saa" kummitab.  Mõte, et see kõik ongi parim, mida oodata on - hirm hakkab.  Tõde on ikka hirmus, kas pole?