Ma olen maailma kõige vastalisem patsient, kes ühel arstil eales olnud. Kui tohter oli pool tundi loetlenud, mida kõike ma teha EI TOHI, katkestasin teda ja avaldasin argliku hiirekese kombel arvamust, et ta hoiaks hulga kallist aega kokku, kui ütleks, mida ma teha TOHIN. Noh, muigas tema, ma peaks puhkama. Moosi keetma, krimkasid lugema, kepikõndi tegema, positiivseid mõtteid mõtlema, päeva ajal tunnikese tuduma jne.  Et moos? Keedetud. Krimkad? Kui ma ei pelgaks siniste  vilkuritega autosid ja sireene ja arestikambrit, teeksin neist tobedatest mõrvamüsteeriumidest linna keskväljakul hiigelsuure tuleriida ja valvaksin, ahjuroop pihus, kuni viimne kui leht tuhaks on saanud. Kepikõnd? No kui enam tõesti ilma kepita läbi ei saa, küll siis jõuab poest keppi küsida. Või võsast otsida. Positiivsed mõtted? Enne koitu üks säärane isegi sündis. Mõtlesin, et kui see öö otsa saab, tuleb hommik, mitte uus öö. Milline üldse näeb välja see täieline positiivne mõte? Minul on pea täis OMA  mõtteid, igaüks killuke mu mõttemaailmast ja mul pole kunagi tulnud mõttessegi oma mõtteid lahterdada (no sündis alles lause!). Pigem meeldib mulle vahet teha õigete ja valede mõtete vahel. Päeva ajal tuduma? Öögi on ülearu pikk ja päev mahamagamiseks liiga ilus ja üürike.  Mu taskumärkmikus on hetkel viis telefoninumbrit, mis tähendavad viit uut lugu. Pikka, mõnusat persoonilugu. Ma tahan tööle, mis on minu jaoks nagu minek Erose pühale riitusele. Ainult neil vahvatel kohtumistel valatakse mu süda nagu  palsamiga üle. Ma tahan inimestega rääkida õnnest, mida ei saa kunagi üksnes silmadega ära tunda. Armastusest, mida on raskem, ent hoopis vabastavam ja võimalikum igaveseks arvata kui vihkamist. Nõrkustest, mille esinemine sünnitab uusi ja ilusaid unistusi. Haavatavusest, mis on sageli vapruseks maskeeritud. Abitusest ja suurusest. Selgepiirilistest ja hägustest eesmärkidest. Sisemistest seinast seina võngetest. Ma tahan kõigest sellest kuulda ja kirjutada sellest nii delikaatselt, et inimese elu poleks viimse  rootsuni alasti kistud, vaid et joonistuks välja pastelltoonides portree. Ma tahan poole ööni arvuti taga istuda, adrenaliin käsi ja mõtet tagant torkimas ja tunda, kuidas hing ja meeleolu loo elavaks muudavad.  Ma ei salli kepikõndi, päevast magamist, kriminaalromaane ega moosigi. Ma armastan oma tööd. Ja sellest eemalolekut ei nimeta ma puhkuseks, vaid piinaks.