See kohtutemaatika ja -protsess seal lõpus tegeleb mu meelest rohkem teoreetilise poolega. Kohtus üritatakse selgeks teha, kas Timothée röövis või nõidus tüdruku ära või järgnes neiu talle ise, aga see ei saagi selgeks. Sest kas  psühhoanalüüs suudab tegelikult seletada, miks inimene järgneb oma tungidele või miks teda veetleb kurjus? Kas sellepärast, et alateadvuse tõmme on nii tugev, et ta ei suuda sellele vastu panna (st Timothée röövis tüdruku) või seetõttu, et sellise protsessi läbitegemise kaudu käib areng ja see on ainuvõimalik tee (Joséphine järgnes Timothéele ise)? Psühhoanalüüs ei tea tõde, ta on lihtsalt tööriist ja keegi ei ütle, et mõnesaja aasta pärast mõni uus ja parem teooria seda juba välja vahetanud pole. Ka sellele  juhitakse mu meelest tähelepanu - filmis seletavad tegelased kogu seda lugu saatana, seestumuse ja muu sarnase keskaegse nõiajahiretoorika abil, sandarmid kutsuvad nõuandjaks kuulsa hüpnotisööri, kes aga kohe välja naerdakse (hüpnoosi kui tõsiseltvõetava ja levinud meetodi periood jäi ajaloos tõesti lühikeseks) ning psühhoanalüüsi pole veel leiutatud. Kohtuniku küsimused ja otsused kuvavad igasuguste psühhoteooriate ja ideoloogiate meelevaldsust väga hästi: tõde on see, mida parasjagu tõeks peetakse. Mina olen  ühtlasi veendunud, et ükski teooria ei suuda seletada elu.