Ajaratas on nüüd hoo sisse saanud ja põrutab viienda käiguga, juuksed tuules lehvides. Ruttab va plekivokk, et veel viimase seitsme meelega New Yorki endasse ahmida ja siis maanduda Parika põlistammede all, kus lõpuks ometi võib palju hingata, sest õhk on värske ja vaikuse tõttu on omi mõtteid võimalik  kuulda.    Ilmselt mõistate mu proosalisust. Üritame nüüd vaikselt ette võtta asju, mida hing on tihanud siin NYkis teha, aga mida siiani pole jõudnud. Näiteks eelmisel nädalavahetusel ärkasime pühapäeva hommikul kell 4:45AMen, et minna Brooklyni sillale päikesetõusu vaatama. Võtsime võileivad kaasa ja sõitsime taksoga silla jalakäijate tee otsa, et siis silla keskel päikesele ja kenale pühapäevale "Tere hommikust" öelda. Kartsime küll, et Tobias ei saa nii vara üles, aga ta oli sellest mõttest nii  vaimustatud, et seekord purustas ta kõik rekordid üles ärkamise ja riietumise osas. Kui aus olla, siis mul on ikka selline tunne, et kui on olemas eelmised elud, siis tal on Jaapaniga ikka mingi side küll. Tal on päikesetõusuga mingi oma teema ja vahel ärkab ta meie teadmata hommikul vara-vara, et aknast jõei kohal tõusvat päikest näha. Päikese tervitamine on minu teada oluline osa just idamaade usundites. Aga ilmselt ma mõtlen üle ja ta on meil lihtsalt romantik.        Tagasi sillale. Kes ei tea, siis Brooklyn Bridge on üks vanim niiöelda rippsild USAs - ehitati juba aastal 1883. Tegu pole muidugi sellise rippsillaga nagu Viljandi  lossimägedes, vaid meeletult suure konstruktsiooniga, millel sõidab mitmeid ridasid autosid, metrood ja siis on veel päris lai jalakäijate/ratturite tee.    Me polnud sillal sugugi ainukesed. New York ei maga tõesti iial. Kuna eelmisel õhtul oli ameerika üks suurim püha ja pidupäev - 4.juuli ehk iseseisvuspäev, siis olid päikest tulnud tervitama ka mitmed peolised, armunud paarikesed ja mõned hiina tädid kes tulid taiji'd tegema.      Täitsa tore kogemus oli, aga pean tunnistama, et egoistina meeldib mulle päikesega privaatselt hommikut jagada ja seetõttu on minu jaoks siiski ilusam kevadhommikul kusagil metsas ilma mürata (linnulaul ei  kvalifitseeru müraks) päeva algust nautida.    Sillalt tagasi tulles kõmpisime kodu poole läbi Wallstreet'i ja Hiina linna. Vot Hiina linna tühjana näha oli vast kõige haruldasem. Ühest Budistide templist kõndisime mööda ning sisse piiludes oli näha Buda munkasid, kes olid end sisse seadnud hommikuseks meditatsiooniks. Mõnes mõttes oleksin nii väga tahtnud sinna templisse sisse minna ja liituda nende hommikuse rituaaliga. Ja seda mitte ainult seetõttu, et budism kui eluõpetus mulle väga imponeerib,  vaid ilmselt annab ka mu jutust tunda, et mul on käes igasuvine süvendatud looduse igatsus ja tahe linnakärast plehku panna. Ja seal templis on ilmselt võimalik end välja lülitada hetkeks.  Tegelikult pole midagi hullu, kuna New Yorki tahan ka veel palju enesesse ahmida ja lahkumine ei saa kindlasti kerge olema.