"Kas te üldse aru ka saate, kuhu tulite", noomis Väga Heade Silmadega naine küünlaid müües mind emalikult. Mõin silmad maha - kaukaasia karvamüts, maakeeli ja lihtviisiliselt pikakarvaline lambaperse, ei olnud ilmselt sobivaim peakate pühasse Kuremäe kloostrisse  sisenemiseks. Aga kodust välja sõites hoolitsesin, et oleksime Notsuga eelkõige soojalt riides. Kuremäel valitseski lumine südatalv. Aga miski kuskil sisemuses sundis mind ette võtma teekonda pea kahesaja kilomeetri kaugusele.  Sellest küünlamüügi-naisest õhkust sisemist soojust ja rangust.    Vene kirikus on palju altareid (või nimetatakse neid lihtsalt ikoonideks, mille ees küünlajalad, ma ei tunne termineid). Olen varem pannud küünla za pakoistva ja za zdarovje, tahtsin nüüd lisada ka za  stšastje, aga ei osanud selles pühas paigas kuidagi käituda. Seisin lihtsalt küünlad näpus - kloostrikirik erines kõigist siiani nähtud vene kirikutest - küünlaid ei süüdatud, vaid asetati jalgadesse. Range olekuga naine uuris vastuse asemel, kas ma usun, et see aitab. "Aitab küll", ütlesin, "On alati aidanud".    Ja naine näitas, et paneksin küünlad Jumalaema altarile? (või lihtsalt ikooni ette, jään terminitega ikka hätta). "Püha Jumalaema on kõige võimsam," ütles ta (või midagi sarnast) Ma ei oska  kombe kohaselt risti ette lüüa, ka olen ma minetanud oskuse palvetada. Aga tean, et Jumal kuulab kõiki, ka minusuguseid. Istusin kiriku tagapingil kaua. Tundsin füüsilisi vaevusi nagu vene kirikus alati. Löristasin vist natuke nutta ka. Kui lõpuks püsti tõusin, vaatasid eakad kloostrinaised mind pikalt. Aga sisemine värin oli kadunud ja selle asemel on juba mitu tundi suur-suur rahu. Ma ei oska ega tahagi neid väga isiklikke kogemusi sõnadesse panna.  Olen kuulnud, et vene kirikus valitsevad väga tugevad  jõud. Väga Heade silmadega naine ütles, et kui sisemine sund mind tagasi kutsub, siis tuleksin ja räägiksin preestriga. (oli vist ikka preester) Ta olevat eestlane. Üks maine tähelepanek - kloostrinaistel on imeilusad valged hambad, terved ja säravad.    Jalutasime veidi kloostri aias, käisime Pühal Allikal, tegin tavapärased fotod surnuaiakogusse. Kahju, et allikasse kastmiseks aega ei jagunud... Tõin koju pühitsetud pühapildi - raha selle eest ei küsitud, tegin annetuse. Äkki aitab!    Jõhvi kandis sadas meeletult lund, tee oli nagu liuväli. Sõitsin Tallinnani kiirusega maksimaalselt 90 km/h. Nots nohistas tagaistmel magada ja ise mõtlesin oma segaseid mõtteid sirgeks. Maised lennukid kihutasid minust nagu postist mööda - ikkagi kahe uksega corsa liiklust takistamas. :S