Lüpsilehmade  individuaalsetest näitajatest lähtuvalt asuti pidamist automatiseerima juba 1970-tel aastate lõpus, millal valmisid esimesed automatiseeritud jõusööda doseerimise süsteemid. Seda aega võib ajaloolises tagasivaates pidada ka täppispidamise alguseks. Eesti Maaülikoolis (selleaegses Eesti Põllumajanduse Akadeemias) asuti sama suunaga tegelema 1980-te aastate alguses. Siis valmistati EPA veisepidamistehnoloogia laboratooriumis käesoleva artikli autorite osalusel Nõukogude Liidu esimene veiste automaatse identifitseerimise  süsteem ja jõusöödadosaator, mida juhiti arvuti abil. Ühtlasi alustati veiste tervisekontrolli automatiseerimisega ning töötati välja selvetehnoloogia kontseptsioon. Selvetehnoloogia all mõistsime siis minimaalse inimesepoolse sekkumisega toimivat piimakarja pidamist, kus lehm ise käivitab tehnoloogilised operatsioonid, arvestades organismi vajadusi, geneetilist potentsiaali ja inimese poolt määratud piire. Neid operatsioone sooritavad automaatidentifitseerimise seadmetega varustatud selvesõlmed.  Selvesõlmede tööd juhivad lokaalsesse andmesidevõrku ühendatud programmjuhtimisega kontrollerid. Termin - põllumajandusloomade täppispidamine (ing k lühend PLF - precision livestock farming) võeti sisuliselt sama asja kohta kasutusele kümmekond aastat hiljem.