Sellest peaks ehk järeldama, et see isamaalik ja rahvuslik  kirjandus, mida mõned näevad veel tänapäevgi teatud ideaalina, pidi oma aja inimesele tunduma sootuks võltsina, tehtuna, elu­võõrana, "luuletatuna", sest miks muidu elas ta just vastupidi­selt kirjanduse juhatusele. Kui aga seda järeldust õigeks ei pea, tuleks ehk kahelda, kas ja kui palju kirjandus üldse suudab ini­mest õpetavalt ja kasvatavalt mõjustada, kui elu-olu töötab sel­lele vastu. Pealegi, kirjanduse tähtsust ka ärkamisajastul ei tule ehk otsida tema õpetlikkuses ja moraalitsemises, vaid milleski  muus. See ehk on peaasjalikult unistus sellest, millisena ini­mene oleks tahtnud iseennast, oma rahvast ja maad näha.