Mida teie lapsukesed teate matkamisest. Sellisest tõelisest metsikust matkamisest. Seljakott, sina ja metsik loodus. Mõnikord kaaslased, mõnikord mitte. Ei mingeid matkaradasid, loodusradasid või õpperadasid nagu neid tänapäeval kutsutakse. Sa lihtsalt pakkisid oma  presendist seljakoti(mitte küll kõige mugavam aga siiski mahukas ja ääretult vastupidav nõukaaegne toode), tirisid pööningult alla telgi(oli vist ka presendist ja mingi katteriie oli ka), panid jalga oma hiina ketsid või tartu botased ja läksid.  Aasta number võis olla 1992. Igatahes Eesti oli saanud just vabaks ja ajad olid segased. Sel ajal oli meil oma väikese seltskonnaga kombeks sõita bussiga kuhugi eestimaa nurka, kuhugi pärapõrgusse ja hakata sealt siis hiljem kodu poole vantsima. Olime ju see põlvkond,  kes jäid maha nõukaaegsest mööda N.liitu reisimise hüvedest. Siis sa enam vabalt Armeeniasse või Gruusiasse ei põrutanud. Ja varakapitalism oli ka meie kõhnadesse rahakottidesse augud järanud, nii-et mööda euroopat kolistamisest võisid ainult unistada. Nii siis tegime selliseid eestimaised retki koondnimetusega: Tunne oma kodumaad.  Ronisime bussist maha. Ami oli seekord siis koha nimeks. Ega see erilist tähtsust ei omanud. Tänu sõbra isale oli meil suhteliselt täpne Eesti kaart. Kõik külakesed,  teekesed ja ojakesed olid peal. Ega poest selliseid eriti saada olnud. Kompass ka ja oligi kõik. Muid navigeerimis seadmeid meil polnud ja polnud vajagi. Leidsime peale pikka otsimist Ami kaardi pealt üles. Et kodupoole liikuma hakata, panime päevatee paika. Kuna kiskus juba keskpäeva kanti, arvestasime päevateekonnaks umbes 25 kilomeetrit. Vaatasime külateid ja metsasihte ning püüdsime hoiduda suurematest jõgedest. Sest kusagil metsavahel järgmist silda või koolmekohta otsida oleks olnud aja raiskamine. Hakkame  liikuma Ami juurest, seitse kilomeetrit hiljem möödume Nõvest, siis veel kümmekond kilomeetrit ja läbime Türgaküla ja sealt edasi veel kaheksa kildine lõik ja olemegi kohal oma öises peatuspaigas, ehk Kõnnal. Külalähedal lootsime kusagil telgid üles lüüa ja hommikul saaks siis end kaevu ääres pesta. Ääremaade rahvas oli siis veel lahke ja ei olnud rahaorjusesse langenud. Telkida lubati kõikjal ja selle eest ei nõudnud sult keegi kümneid eurosid. Inimesed ei olnud veel ka maa jupikeste pärast üksteisel  kõrisid läbi närimas.``Eramaa`` silt ei olnud veel igalpool jumal.  Ja teele me asusime. Seekord oli meie seltskond kolmene. Mina, sõber Robert ja üks tüdruk nimega Juta, kellele Robi silma peale oli pannud. Ami juurest suundusime metsavahelisele teele. Metsatee nagu metsatee ikka, veidi rohtunud ja looklev. Vähemalt puude varjus päike ei paistnud lagipähe. See aga oli meie teekonna ainuke hea uudis. Mida edasi me astusime, seda hullemaks olud läksid. Paari kilomeetri pärast hääbus meie teekene kuhugile  võsasse ja edasi tuli minna ainult kompassi ja päikese järgi. Ja loomulikult päike ise. Mida aeg edasi, seda palavamalt ta meid küpsetama hakkas. Päikese käes küpsetas aga varjus olid sääsed. Valik on sinu. Lisaks pidi tüdruk veel rästikule peale astuma ja Robil oli tükk tegemist ta maha rahustamisega.  Ühesõnaga õhtuks jõudsime napilt Türgaküla külje alla. 25 kilomeetri asemel suutsime napilt läbida 17. Ja olime igatahes rohkem väsinud, kui peale maratoni jooksu. Kuidagi saime enne pimedat veel telgid  püsti, konservi hammaste taha ja kotipeale magama. Oodatud lõkkeõhtust ja hilisemast romantilisest jalutuskäigust kuuvalgel(vähemalt Robi ja Juta puhul) ei tulnud midagi välja. Selle tõe kahjurõõmus nentimine tõi mulle igatahes hea une peale.  Hommik oli tavarutiin, vähemalt meiesugustele vanadele matkahaidele. Saime ennast korralikult lähimas talus veega uhada ja plaskudki külma veega täita. Perenaine pani veel jupi metsealihast suitsuvorsti kaasa. Laagris plaasterdasime kinni oma jalad ja oksakriimud.  Siis telkide kokkupanek ja seljakotide pakkimine. Kõik see tehtud, hakkas kell juba üksteist saama. Viimase asjana istusime kõik koos maha, et päevane teekond paikka panna. Siit said alguse järgmised probleemid. Juta ja temaga koos ka Robi tegid ettepaneku minna kilomeeter maad mööda kruusateed Türgaküla vahelt läbi suure asfaltteeni ja seda mööda Erraverre, ehk meie järgmise peatuspaigani. Nii umbes 35. kildine matk. Mina kui loodusmatkaja ei olnud sellega nõus. Minu ettepanek oli minna Lõpa kaudu mööda  metsasihte Erravereni. Nii umbes jällegi 25 kilomeetrit. Juta aga keeldus kategooriliselt järjekordset päeva mööda metsi hulkumast ja otse loomulikult Robi, vana reetur toetas teda. Sõnast tekkis sõna ja lausest lause. Ja nii see riid tekkiski. Lõpuks vihahoos paiskasingi, et nemad mingu oma teed mööda ja mina lähen oma radu mööda.  Lahku me siis läksimegi. Suht jahedalt jätsime üksteisega hüvasti. Siiski niipalju leppisime kokku, et ehk õhtul Erraveres kohtume ja rahunenult saame edasise teekonna uuesti  üle vaadata. Võtsin kaardi ja kompassi oma kätte, sest neil tuli läbida ainult suht sirgeid teid.  Mis ma oskan öelda oma teekonna kohta. Päev kordas ennast totaalselt. Kõik see, mis oli eelmine päev tuli tagasi. Ja veel võimsamalt. Oli veel palavam, oli veel rohkem sääski ja teed olid sama läbimatud. Jõudsin ennast kümneid kordi kiruda. Oma kangekaelsust ja ägedust. Kaardist oli vähe abi, kompassiga läksin ka vist alt. Või õigemini tegin kusagil navigeerimisvea. Igatahes poole päeva peale sain aru,  et need kohad kuhu ma oleks jõudma pidanud, olid kas kuhugi eemale nihkunud või maamunalt kadunud. Lootsin vähemalt sedagi, et õhtuks mingigi asustatud koha juurde välja jõuda. Eks siis hommikul jõuab uusi sihte seada, kui veidigi aimu on oma asukohast.  Vedas. Õhtuks jõudsingi mingi küla lähistele. Kuulsin läbi metsa koerte haukumist. Ei hakanudki külasse enne õhtut sisse minemagi, sest leidsin metsaäärest mõnusa varjatud lagendikku. Lagendikust möödus ka väike ojake. Üsna väsinuna püstitasin telgi ja  lobistasin siis tükk aega jahedas ojavees. Elu muutus kohe tunduvalt ilusamaks. Õhk läks vastu õhtut jahedamaks, päike vajus madalamale. Kaugemalt kostus nagu traktori mürinat ja koerte haukumist. Ronisin telkki ja tundsin, kuidas ümbritsevate häälte ühte sulades uni minuni jõudis.  Öö. Ma ei tea, mis mind äratas. Võib-olla kellegi sammud ümber telgi. Võib-olla see, et ühest küljest oli telk kuidagi longu vajunud. Kõik võib olla. Igatahes järgmine hetk käis üks rops(viimased telginöörid tõmmati noaga  ühe lõikega läbi) ja telk vajus mulle robinal kaela. Hakkasin valjult ropendama ja püüdsin ennast telgiriide alt vabastada. Ja siis mulle virutati. Mingi kuivanud puuoksaga. Neid vedeles metsa all küllaga. Kuna kokku vajunud telgi alt olid mu keha piirjooned küllaltki selgelt näha, siis virutajal tabamisega probleeme ei olnud. Löök tabas poolenisti turja ja kaelataguse piirkonda. Võttis pildi silmade ees päris kirjuks. Jumal tänatud, et võttis. Tänu sellele on järgnev kõik nagu vati sees ja udulooriga  kaetud.  -Vait raisk, mudu saad nuga.  Mulle virutati veel paar korda jalaga ja siis hakati mind telginööridega kinni siduma. Pea osa tõmmati paar korda nööridega tugevalt kinni, nii et raske oli hingata. Siis mind keerati ja pöörati nii nagu ta tahtis. Käed tõmmati tugevalt vastu külgi kinni. Veel paar tiiru nööridega ja olin vist valmis. Mind keerati kõhuli. Ta lõi kuskil jalgade juures noa telgiriidesse ja hakkas lõikama. Jalgade poolt keha poole. Mäletan, peast käis veel mõte läbi, et milleks oli  mind siis vaja nii kangesti sisse mässida, kui juba alustab mu lahti päästmist. Ei, lahti päästmisest oli asi kaugel. Kõigepealt lõikas ta telgiriide kuni vööni lahti, siis krabas ta kinni mu püksirihmast ja tõmbas selle noaga ühe ropsuga läbi. Edasi läks ta mu pükste kallale. Hakkasin loomulikult rabelema aga kuna olin ülaotsast sisse mässitud kui muumia, ei olnud sellest eriti abi. Sain veel paar korda jalaga ribidesse. Siis lõpetas ta mu pükste ja ka aluspükste lõikamise.  Ja siis ta vägistas mind.  Pikalt ja põhjalikult.  Ära ma ei lämbunud. Nööridest ja telgiriide jäänustest sain ka ennast välja rabeletud. Päike oli jõudnud juba kõrgele tõusta. Kuidagi venitasin oma keha ojani. Sinna sisse ma vajusin. Vahepeal üle pea vee alla sukeldudes. Ja mõeldes sellele, et sinna jäädagi. Vee alla. Igaveseks.  Külmkarskes vees tabas mind selguse hetk. Mõtted lõi korrapealt klaariks. Ma teadsin täpselt mida ma edasi teen.  Läksin kaldale ja hakkasin oma telgi riismetes tuhnima. Harutasin selle  sasipuntra laiali. Telgi riismed lappasin korralikult kokku ja pakkisin telgikotti ära. Seljakotist leidsin tagavara t-särgi ja paari aluspesu. Ka lühikesed püksid, mis tagavaraks sai kaasa võetud, kuluvad nüüd marjaks ära. Pakkisin kõik oma asjad seljakotti kokku, ka oma määrdunud ja räbaldunud riided. Jälgisin hoolega, et minust märkigi maha ei jääks. Ainult muljutud rohi reetis öist laagriplatsi. Upitasin seljakoti selga. Kerge see ei olnud. Külg valutas ja turi ka nagu hõõgus tules. Käimist ei taha  meenutadagi. Liikusin vaikselt kaitsva metsa rüppe tagasi. Ma ei arvanudki, et keegi mind päevavalges ründama hakkab. Olin siis ju 179cm pikk sitke spordikooli poiss. Oleks üks-ühele võitluses paljudest jagu saanud. Küll aga ei tahtnud ma, et külarahva liigsed silmapaarid mind näeksid. Mida vähem nad minust teavad, seda parem.  Jätsin väikese metsavälu endale orientiiriks, liikudes selle serva pidi küla poole. Leidsi sobiva koha ja peitsin oma varustuse põõsasse okste alla varju. Ei tahtnud, et minu luureretke  liigne raskus segaks. Eriti veel arvestades minu liikumisraskusi. Ja liikuda mul tuli. Püüdsin meelde jätta suunad, kust kostus traktorite müra, kust koerte haukumist. Kusagilt päris kaugelt kostus ka vist mingi suurema tee mootorite mürinat. Kõigepealt tuli välja selgitada palju maju on külas, majade asetus ja millises nendest elab see värdjas.  Hakkasin liikuma. Lootsin sellele, et sellisel kesksuvisel ajal eriti palju külaelanikke kodus ei ole. Kõigil peaks ju oma päevatöö, põllutöö või mis iganes töö  käsil olema. Külades peaks passima ainult vanainimesed. Põlise linnapoisina küll eriline ekspert selles vallas ei olnud. Liikudes hakkasin jõudma esimese majani. Hiilisin põõsaste varjus lähemale. Õuest paistis uhke auto ja kostus ka jutuhääli. Ei see maja ei sobinud mulle. Rohkem õnne ei olnud ka paari järgmisega. Kuid lõpuks ometi. Nägin eemal maja, kus paistis ringi jalutavat ainult üks vanamemm. Vanamemm tegi mingeid omi arusaamatuid toimetusi ja lõpuks kui tundus, et ta nendega valmis sai, istus  aiaveerde pingile päikesevarju. See mulle sobis. Silusin juuksed, rapsasin tolmu ja okkad riietelt, ning püüdsin kõbusamalt käia.  -Tere Proua! Kuda elukene veereb.  -Einoh, mis ta sii ikka veereb, vanus aab ligi.  -Ei teitel proua pole vanust ühtit.  Nii see jää sulatatud sai. Kui ma olin kannatlikult ära kuulanud ta tervise mured ja lood tema tänamatutest lastest, veeretasin jutu vaikselt külaelanike peale. Memme jaoks oli see tänuväärne teema. Maja maja haaval võttis ta kõik läbi. Sain  kogu küla elanike kohta rohkem infot, kui eales oleksin vajanud. Aga seda õiget ei tundunud siin ikkagi olevat. Kas kõik mu infokogumine on läinud tühja ja see värdjas ei olegi kohalik.  -Tea kas sii kandis jahimehi ka enam on?  -Äi ole sii enam ühti. Vanad kõik surnd või minu moodi vigased. Palo Jaan vist oli viimati, kes metsa vahet silkas aga tal reuma võttis jalad kangeks. Üle Ats ja Uhkemaa Tõnn ep saa kah änam voodist välla. Ja noh Ojaääre Timmust ep saa änam rääkida, kut mehest. Tääd, pääle  seda autuga matsu pole ta änam täie laksuga. Kooserdab küll küla vahet ringi ja mööda metsa kah aga sellel pole änam relvalubagi. Läks teine pääle matsu nii kurjaks kätte ää, et tahtsid küla omad ta Tartu haiglasse panna. Vaada üks sui sattusivad ühed noored sinna oja ääre oma telkidega ja see kurivaim virutas keset ööd suure kivi telki. Jummal tänatud, et keegi tõsiselt viga ep saand. Miilits käis kohal ja puha. Jube lugu. Nuur miis aga segane, kut kellakägu.  Vanamemm vangutas pead. Aga minu süda  hüppas rõõmust. Käes, ta raisk on mul käes. Veel mammiga veerand tundi heietusi ja siis südamlik hüvastijätt ja läinud ma olingi.  Sain ennast kuidagi veetud tagasi oma peidupaika metsatukas. Mul oli täpselt teada ta maja asukoht, kaugus teistest majadest ja see, et tal on koer. Ainuke elusolend kellega ta läbi saab. Mul ei olnud veel täielikult läbimõeldud plaani. Ma ei teadnud ka seda on ta hetkel kodus või mitte. Eks ma siis improviseerisin. Koorisin omal riided seljast. Jäin ainult aluspükste ja ketside  väele. Ei tahtnud oma viimast komplekti puhtaid riideid ära määrida. Kätte oli jõudnud pärastlõuna, kui hakkasin maja poole liikuma.  Tänu vanamemme juhatustele leidsin otsitud maja kerge vaevaga. Hiilisin vaikselt lähemale, kuni leidsin varju kiviaia ääres. Õu tundus olevat tühi ja vaikne. Klassikaline taluõu: maja, laut, kuurid,saun moodustavad ääred nelinurksele siseõuele.Ühes õuenurgas oli koerakuut, muid loomi ei tundunud olevat. Laut nägi vana ja väsinud välja. Ka kuur oli veidi viltu vajunud ja  uks seisis ristseliti lahti. Kuuri ukse vahelt paistsid tööriistad: kirved, vikatid, saed, labidad. Liigutasin vist end veidi kiviaia najal, kui üks kivi pääses veerema ja koer pistis haukuma. Teadsin, et nüüd ei saa enam viivitada. Ma lihtsalt pidin improviseerima. Hüppasi üle kiviaia ja proovisin nii kiiresti, kui võimalik kuurini jõuda. Jõudsin ja haarasin seina äärest labida. Nii. Esiteks koer, kes lõugas nüüdseks nagu põrguline. Esimese hoobi virutasin koerale lapiti labidaga pähe. Koer vajus nagu  niidetult maha. Teise hoobiga oli aega sihtida ja täpse serviti löögiga raiusin labida servaga pea otsast. Adrenaliin mõllas nii tugevalt veres, et enda valu ei tundnud üldse. Koeraga lõpetanud, jäin peremeest ootama. Kogu koera operatsiooni peale võis mul kuluda kümmekond sekundit, mitte rohkem. Peremees lendas toast välja mõni sekund peale seda, kui olin koeraga lõpetanud. Tundus, et ta oli toas maganud. Ta näol oli veel padja jälg ja silmad oli kogu raevust hoolimata unesegased. Ta tormas segaselt mõirates  minu poole. Toetasin jalad kindlamalt maha ja haarasin labida varrest tugevamini kinni. Enne, kui ta minuni jõudis, tegin sammu kõrvale ja virutasin täiest jõust labidaga lapiti talle pähe. Inertsist tegi ta veel paar jooksusammu, langes siis põlvili ja siis silmili maha.  Ta ei olnud veel surnud, vaid meelemärkuseta. Kontrollisin seda. Ma oleksin võinud nüüd lõpetada ja ära minna. Aga ei. Ma ei saanud veel lõpetada. Ma otsisin majapidamises ringi ja leidsin nööri. Vanad head heinapätside nööri.  Maainimesed teavad millest jutt. See on üks kuradima tugev nöör. Ma olin kindel, et sellest piisab tema kinni sidumiseks. Esmalt kinnitasin ta käed keha külge kinni. Tõmbasin mitu tiiru nööriga ümber keha ja käte. Sellest pidi piisama. Seda nööri ei tõmba isegi hullumeelse jõud lahti. Siis asusin ta pükste kallale. Mina ei pidanud neid vähemalt noaga nüsima. Kõigepealt viskasin kotad tal jalast. Siis püksirihm lahti ja asusin püksisäärtest sikutama. Varsti ta vedeleski palja persega murul. Lasin silmadel üle õue  ringi käia. Ühes õuenurgas oli puuriit, puuriida ääres seisis toekas pakk puude raiumiseks. Mõttes kaalusin mehe kehakaalu. Õnneks ta ei olnudki nii suur, kui eelmisel ööl tundus. Kahmasin tal jalgadest kinni ja asusin teda paku poole tirima. Paarkümmend meetrit tundusid piinavalt pikana. Pakuni jõudnuna puhkasin pisut. Ta keha tundus liigutades veel täiesti vedel olevat. Sellest hoolimata asusin teda pakule istuma upitama. Aega võttis aga asja sai. Tõin veel heinapätside nööri. Sidusin ta jalad teine  teisele poole pakku tugevalt kinni. Mitu tiiru veel nööriga ümber jalgade ja paku ka. Sellega olidki ettevalmistused tehtud. Ta istus palja persega jämedal pakul, selg vastu puuderiita toetatud ja jalad tugevalt vastu paku külgi kinni seotud. Ah jaa. Üks asi veel. Läksin uuesti kuuri alla. Sealt õnnestus leida jupp kilet, mida tahtsin kasutada tema suu kinni sidumiseks. Otsisin veel jupp aega haamrit ja naelu. Leidsin ka need. Nüüd olin ma lõppmänguks valmis.  Läksin õue tagasi. Mees hakkas juba vaikselt  liigutama. Virurasin talle täiest jõust jalaga näkku. Pea vajus jälle rinnale rippu. Sidusin ta suu kilega tugevalt kinni. Karjumise peale kohale ruttavat külarahvast polnud mul vaja. Kükitasin ta kõrvale. Tõmbasin ta lõdva suguelundi paku peale sirgeks, sama tegin ka kottidega. Võttsin paku kõrvalt naela. Olid sellised head veneaegsed 5`tollised, veidi roostes. Kuid selle pärast ma küll ei muretsenud. Asetasin naela umbes suguelundi keskkohta. Tõmbasin hinge ... ja siis lõin. Ta ärkas ja hakkas mu kõrva  ääres huilgama ja rapsima. Lõin ühekorra veel haamriga, et nael kindlalt pakus püsiks.Haarasin teise naela. Asetasin selle keset kotte ja kordasin eelnevat. Nüüd ma olin omadega valmis.  -Sul pole neid enam vaja, raisk.  Tõusin püsti ja kõndisin eemale. Käigu pealt viskasin veel haamri kaevu. Läksin väravast välja ja suundusin metsa tagasi. Tema summutatud undamist kostus veel pikaks ajaks mu kõrvu.  Metsateid mööda jõudsin lõpuks tagasi tuttavale lagendikule oja äärde. Pesin ennast külmas vees  põhjalikult. Metsast otsisin üles oma riided ja varustuse. Võtsin kaardi näppu ja kinnitasin kompassi käele. Hommikuks tahtsin jõuda siit piisavalt kaugele. Oma asukoht oli mul hetkel õnneks teada ja sihtkoha panin ka paikka. Juba hämardus, kui lõpuks astuma hakkasin.  Hommikul seitsmeks jõudsin paarkümmend kilomeetrit eemal oleva suure maantee äärde. Enne metsast väljumist vaatasin ennast veel korralikult üle. Kloppisin metsasodi riietelt ja juustest. Telgiräbalad olin peitnud keset metsa rebaseurgu.  Kompassi ja kaardi peitsin seljakotti. Kõmpisin lähimasse bussipeatusesse hommikust bussi ootama. Oma seljakoti ja lühikeste suveriietega nägin välja nagu Tartusse sõitev tudeng või tööle ruttaja.  Pool päeva veetsin Tartus. Oma vanad räbaldunud riided õnnestus sokutada erinevatesse prügikastidesse. Hulkusin veel Tartu peal ringi ja tegin aega parajaks. Peale lõunal istusin järgmise bussi peale ja teekond kodulinna võis alata.    (Lõpu lisa)  Õhtuks olin kodus tagasi. Viskasin seljakoti  nurka ja riietusin lahti. Käisin külma dus`hi all. Ajasin habeme, uuemad riided selga ja tundsin ennast jällegi inimesena. Võtsin telefoni ja helistasin Robile. Telefon kutsus kaua. Me isegi ei teadnud, kas Robi ja Juta on tagasi jõudnud või matkavad veel ringi. Lõpuks ta vastas.  -Jaa, Robert Laan kuuleb  -Tere, mina Ollu siin  -Oh kurat, tere. Me juba muretsesime sinu pärast, kus olid  -Ah tead, ragistasin veel paar päeva metsas ja tulin siis bussiga koju. Ühesõnaga elus ja terve.  Helistasin lihtsalt, et öelda: Palun vabandust, et ma selline munapea olin. Ajasin, tead, lihtsalt oma jonni.  -Ah, kurat, missa nüüd. Keesime kõik lihtsalt veidi üle.  -Nojah, sorry igatahes. Ja tead, järgmine kord, kui matkama lähme-ei mingeid kuradima võsas müttamisi enam. Tead, tahaks ikka normaalse valge inimese kombel mööda teid käia.  -Ei noh, selge sott igatahes. Teeme ära.