Kahju muidugi, et meie hetketase ongi seal viimaste kohtade pärast heidelda... Aga loe või arvuta kuidas tahes, 15 sekka tulek oleks olnud juba ilmselge eneseületamine või nõudnud teiste võistkondade täielikku põrumist. Mina olin meie parim - ja isegi kui meil oleks praegu neli sellist laskesuusatajat, oleks me olnud ikka seal 13-16 koha kandis. Ma olen varemgi seda öelnud, et ma oleks parema meelega keskmise koondise keskmik kui nõrga koondise parim...    Minu enda sõit oli üsna  seosetu ja mittemidagiütlev. Ma tahtsin sõita hästi ja kiiresti ning teadsin, et selle 6km peal ma igal juhul ära ei kustu. Oleksin väga tahtnud, et mul oleks olnud keegi, kelle järel rippuda ja kelle rütmis sõita. Elu läks aga nii, et kõik ringid polnud isegi näha mitte kedagi. Ei ees, ega taga. Kui üksvahe poisid raja äärest ütlesid, et ees on vahe 25 sekundit, siis vaikselt ise mõtlesid, et sama hästi võiks 2 minutit olla... Aga ma siiski üritasin kiiresti sõita. Siledal nagu õnnestuski, aga tõusud oli  niivõrd pudrused, et ma ei saanud nendega lihtsalt hakkama. Ma ei ole ka muidu eriti suur pehme raja sõber, aga praeguste kordinatsiooniprobleemidega ma lihtsalt ei suutnud seal kiiresti sõita.    Laskmine oli ka selline kahtlane. Lamades olin hästi ebakindel. Kogu aeg oli kerge tuul ja ma ei suutnud ära otsustada, kas võtta midagi ette või mitte. Viimane loomulikult mööda, häbiots. Püsti oli pisut reipam, aga ega seal midagi väga head ka ei olnud. Olen ka paremini lasknud.    Praegu ma  mingit põhjapanevat olümpiakokkuvõtet ei tee, aga seda ütlen küll, et Sotshi lähen ma ainult juhul, kui olen võimeline sprindis ka kahe trahvi ja kinnimääritud suuskadega 20 hulka tulema.    Täna alustame tüdrukutega kojusõitu, reedel jõuame kohale.    Head vabariigi aastapäeva!    [ 2 comments ] ( 271 views ) |  [ 0 trackbacks ] |  permalink        Üldiselt oli väga raske võistlus. Teisel ringil sai hapnik järsku õhust otsa ja sealt edasi oli puhas valu ja kõõksumine. Jube lugu. Esimene  lamadestiir läks nii, nagu kõik siinsed esimesed lamadestiirud - viimane mööda. Korraks tundus, et läheb ka see võistlus sama stsenaariumi järgi, aga võtsin asja rahulikult ja lasin järgmised kaks tiiru nulliga. Viimaseks tiirus olin üsna süsi, nii et läks veel üks mööda. Kokkuvõttes keskmine võistlus. Suusarajal lihtsalt ei olnud rohkem enam kuskilt võtta, lasketiirus tegutsesin hindele 4. Muidugi on see minu arust üsna hämmastav, kui täpselt naised üldiselt lasevad...    Aga mis minust. Tänase päeva  kangelane on ilmselgelt Priit. Pärast kõike seda, mis ta sellel aastal on pidanud läbi elama, oli selline tulemus väga vajalik. Eks tal oli see sees kogu aeg olemas, aga erinevatel põhjustel pole suutnud ennast realiseerida. Asko just ütles mulle pärast minu ja enne meeste võistlust, et ta loodab kõige rohkem just Priidu korralikku võistlust. Kuskil jaanuaris olime me mõlemad kaks korraliku närvipundart. Mina poolvigase ja -haigena Eestis, tema poolhaigena Oberhofis olümpiakoondise ääre peal kõlkumas...  Retsept ja muud asjad, et nüüd ilusa sõidu tegi. Musi ja kalli saab minu poolt niikuinii    [ 6 comments ] ( 318 views ) |  [ 0 trackbacks ] |  permalink        Ilmselt on kõik juba erinevates audio-visuaalsetest kanalitest näinud, mida ma sellest võistlusest arvasin. Nojah, plaan ei olnud just päris selline.    Sõita oli isegi enam-vähem. Pealelaskmise ajal sadas veel laia lund/lörtsi, aga pisut enne starti lõppes see nali ära ning rada oli enam-vähem sõidetav. Aga ainult enam-vähem, sest ainult  ideaaltrajektoor oli libedaks sõidetud. Möödasõidud olid seetõttu üsna energimahukad ettevõtmised, mistõttu käis kogu aeg kõva positsioonivõitlus. Isegi sain ühel neiult kaikaga, kui ma talle pisut nahhalselt ette lõikasin. Elu on selline, eelmised 500 meetrit blokkis tema mind. Sõita mulle tegelikult meeldis. See oli minu selle hooaja esimene jälitus(!) ja mulle väga meeldis selline võitlus. Eelkõige selle pärast, et ma ei olnud rajal kõige aeglasem;) Seal tagaotsas, kus ma kogu sõidu platseerusin, olin ma ikka pigem  kõva sõidumutt. Hea, et ennast esimestega võrdlema ei pidanud.    Laskmine oli aga täiesti kohutav. Üks trahv, hea küll. Järgmises kaks. Kust need tulid, mina küll ei lasknud... No ja siis see kuulsusrikas püstitiir. Ma ei uskunud oma silmi, kui märgid järjekindlalt mustaks jäid. Kohutav. Vaatasin järgi - viimati lasin 4 trahvi 17. novembril Olosel. Ridnauni laagrist ehk 26. jaanuarist saati olin enne seda võistlust lasknud kõikide trennide peale 4 korda kahte, kolme-nelja mitte kunagi. Tänases  trennis lasin ka kokku 2 trahvi - 8 tiiru peale. Selles mõttes ongi kõige raskem see, et ma ei saa aru, mis valesti läks. Ma olen trennis ka kõrgelt pulsilt ja väga suurelt väsimuselt lasknud, aga siis ka mitte üle ühe trahvi. Kas tõesti närvid? Ise nagu ei tunne erilist närvilisust. Mis seal ikka, homme (eesti aja järgi küll täna) läheme uuele katsele. Üks kord peab ju välja ka tulema!    Tagasi võistluse juurde. Kui Neuner ühe trahvi lasi, siis tekkis korraks lootus, et ehk pääsen siiski veel  temalt eest minema. Kiirelt parandasin enda positsiooni kahe koha võrra - vähemalt ei ole enam viimane. Aga Neunerile ei olnud mul küll mitte midagi vastu panna. Ja kui ta juba mööda läks, siis oli motivatsioon ka koheselt maas. Vaikselt mõtlesin omaette, et kaugele meid nii sõita lastakse. Lasti lausa tiiruni välja, aga edasi enam mitte...    Vahepeal on küll tunne, et mul tuleb see hooaeg lihtsalt kuidagi lõpuni ära kannatada. Ja kannatamises olen ma sellel aastal kõva käsi;)    Ja ma väga  hindan, et keegi mind ja minu pingutusi veel hindab. Oma järgmised nullid pühendan Teile:D    [ 8 comments ] ( 20 views ) |  [ 0 trackbacks ] |  permalink        Vähemalt saab jälituses startida, see on kõige tähtsam. Ja ühtlasi ka miinimumprogrammi täitmine, mille tõttu võib võistluse rahuldavaks lugeda.    Esimene ring põgenesin aktiivselt Kaisa eest. Kogu aeg oli kõrv kikkis, kas kuulen tema ergutamist või mitte. Ausalt öeldes olin üsna üllatunud, et jõudsin ilusti tiiru ära, aga  nagu hiljem selgus, ei sõitnud mina mitte kiiresti, vaid tema enda kohta aeglaselt...    Lamades oli tegelikult lihtne lasta. Põhimõtteliselt oli võimatu mööda lasta, kui just midagi väga valesti ei tee. Aga näe, ikkagi tegin... Asko ütles selle peale, et mõtetega olin juba rajal. Mea maxima culpa, või kuidas vanad roomlased selle kohta ütleksid. Eks ma olin enda peale päris kuri ja siiani olen.    Teine ring vaatasin aktiivselt Kaisa selga. Väikselt vajus ikka eest ära, aga üldiselt  sõitsin ma üsna pundis, eriti valgevene neidudega. Püstitiir oli aga väga raske. Pulss oli ilusti üle 180 ja minu hetkevormis on taastumine väga aeglane. Tulemus - märki praktiliselt ei näinud. Esimene mööda, teine kobaga pihta, enne kolmandat lasku olin sunnitud tegema lisahingamise, sest püss lihtsalt ei seisnud. Õnnega pooleks sain siiski need ülejäänud kolm ka maha... Kaisa läks näiteks kolmele trahviringile.    Viimaseks ringiks andis jõudu jälituselootus. Ringi algus oli väga raske, Nilsson  näiteks kihutas mööda, aga ega ta ülejäänud raja osaga väga eest ära kadunudki. Üllatavalt hästi suutsin siiski lõpuni sõita, kuigi praktiliselt kogu võistlus oli punases. Maksimaalne pulss 189, keskmine 180. Minu normaalne oleks umbes 184/176...    55. koht ei pane just rõõmust hüppama, aga halval ajal käib ka. Ning kuna kogu senine hooaeg kvalifitseerub halvaks ajaks, siis ma ei virise. Hea küll, lamades viimase lasuga virisen, aga muidu annan endale armu. Kaks individuaalstarti on veel ees, nendes  üritan eelkõige laskmisega toime tulla ja küll ma suusarajal ka vaikselt paremaks lähen.    Jalaga on praegu see lugu, et võistlusel ei saa suurt midagi aru, sest siis valutavad muud kohad rohkem;) Ainult korra ühel laskumisel läks kurvi läbides jalg pisut kehvasti ja siis oli üht-teist tunda. Aga järgmine päev on see-eest huvitav, uisusaabast ei taha eriti jalga panna. Kaks päeva järjest hetkel võistelda ei tahaks.    Järgmine start minul siis 16. veebruaril.    Meeste  võistlus osutus täna järjekordseks loteriiks, kus võidunumbrid olid alla 10. Telekast oli seda lumesadu lausa jube vaadata, võistlejatel kellel hea, kellel katastroof. Midagi taolist toimus ka murdmaa MMil Sapporos ja Torino OMi naiste sprindis... Eks ma meie võistluse ajal vaikselt hoidsin pöialt, et vihm ei läheks lumeks üle ja meil läkski sellega õnneks. Meestel mitte. Aga see on sport.    Muidu elame hästi. Tervis läheb vist vaikselt paremaks, hea veel just pole, aga halval ajal käib kah (vt 4 lõiku  ülevalt).    Ahjaa, head sõbrapäeva (meil see veel siin kestab) ja suured tänud kõigile sünnipäevaõnnitluste eest.    [ 10 comments ] ( 350 views ) |  [ 0 trackbacks ] |  permalink        Nüüd, kui ajakirjandus juba teab, pole mul ka mõtet enam varjata - haige olin. Vähemalt ma ikka loodan, et olin ja nüüd olen juba terve. Vähemalt palavikku pole enam mõnda aega olnud, täna hommikul oli pulss täiesti normaalne ja käisin isegi suuskadega jalutamas ja laskmas.    Kronoloogia  on aukartust äratav:  oktoober 2009 - vana viga paremas õlas hakkab taas tunda andma ja saab seega järjekordse hormoonsüsti  detsember 2009 - päev enne MK avastarti murran Östersundis parema jala välise pekse  jaanuar 2010 - luumurru operatsiooniarm lööb ühte kohta punni üles, nii et mõni trenn on puhas põrgu  veebruar 2010 - nädal enne olümpia esimisest starti jään haigeks    Ma ei tahagi üldse mõeldagi, mis selle rivi loogiliseks jätkuks on. Relva ei julge kättegi võtta,  auto- ja lennukisõidust rääkimata. Kuigi mind arvestades on tõenäolisem, et ma vigastan ennast näiteks hambaharja või mõne muu süütu objektiga. Igal juhul selle fantastlise seeria loogise lõpptulemusega peaks ma igal juhul viimaseks jääma (jah, ma ikkagi loodan siin veel startida). Teine variant on muidugi, et mingi taevalik õiglus on siin maailmas olemas ja selle järgi peaks ma kõik asjad sirgelt ära võitma. Aga pigem kipub asi ikka sinna kanti, et elu on karm ja ebaõiglane...    Ega mul üleüldse  midagi suurt nagu ei olnud, kõigepealt oli kurk valus, siis tuli nohu ja kerge palavik ka. Nohuga käisin eile olümpiaküla kliinikus röntgenis (ma arvan, et see koht on aparatuuriga paremini varustatud kui mõni väiksem Eesti haigla), kus tuvastati, et vasakus põskkoopas midagi nagu oleks, aga muidu on ilus. Vereproov tehti ka, seal midagi hullu ei olnud, pigem oli isegi hea? Praegu on jätkuvalt nina pisut kinni.    Jumal tänatud, et ma detsembris luu murdsin, muidu ma oleks praegu ikka täiesti  masenduses. Kõik on suhteline ja pärast luumurdu tunduvad teised tagasilöögid üsna tagasihoidlikud. Trumm juba läks, suva siis nendest pulkadest. Eelseisvast jutust ei tohiks nüüd järeldada, et ma alla andnud olen. Ei, seda mitte. Ma lihtsalt ei loo endale illusioone, teen kõik, mis minu võimuses ja võtan päeva korraga. Loodan parimat, valmistun halvimaks. Ega keegi ei tea, milleks ma võimeline olen, isegi mitte ma ise. Seda nii heas kui halvas mõttes.    Kui ma terve oleks, siis oleks me suur sõbralik  olümpiapere, aga hetkel üritan ma teistest eemale hoida. Kuigi põhimõtteliselt olen avatud ettepanekutele kasutada mind bioloogilise relvana. Keda valida aevastuse sihtmärgiks;)    Priidul on õnneks tervis korras ja tuju ka hea.    Eks lähemad päevad näitavad, mis sellest üritusest saab või ei saa. Aga ärge väga muretsege, küll ma hakkama saan.      [ 11 comments ] ( 30 views ) |  [ 0 trackbacks ] |  permalink