Veetsin sinuga, kohe-kohe kümnekuiseks saavaga, eile terve pika pärastlõuna. Kui mängud olid mängitud, avastused avastatud ja pudipõll pessu pandud, jäid mu süles magama, karumõmmi pildiga lusikas pisikeses peos ja pudrumullike suunurgas. Ma hoidsin su und, su naeru, su väikest värvilist maailma ning leidsin ikka ja uuesti, et see, mida su vastu tunnen, on kõikidest armastustest suurem. Ja ma igatsesin sind juba siis, kui uks sinu ja su heade vanemate järel polnud veel sulgunudki...  Siin, mu kullake, on aga sinu üheksas, päris o m a muinasjutt.       Varblane Kekspüks    Elas kord vanaema, kes väga armastas linnukesi toita. Hommikuti kädistasid tema väikeses aias harakad, kraaksusid varesed ja käratsesid hakid. Siin jalutasid ringi  tõsised nurmkanad ja uudishimulikud põldpüüd ning akna kõrval toidulaual maiustasid tihased ja varblased.  Ühel ilusal päeval, mil õu oli alles hangedes, aga mägede ja metsade tagant piilus juba naerusuine kevad, lendasid kaks sõpra, värvuke Siutsnokk ja värvuke Kekspüks taas vaatama, mida maitsvat vanaema neile toidulauale on pannud. "Jälle see saiapuru, jälle need seemned!" torises Kekspüks ja sonkis toidu sees nokaga. "Tahan ussikesi ja putukaid." "Talvel ei ole ussikesi ega putukaid," kostis  Siutsnokk. "Pead kevadeni kannatama." "Ei taha kannatada," jonnis Kekspüks. "Lendan hoopis lõunamaale, seal on soe, lilled õitsevad, puud on lehtes ning kõik kohad on ussikesi ja putukaid täis." "Sina pole ju rändlind," manitses Siutsnokk. "Lõunamaale lendavad kuldnokad, lõokesed, pääsukesed ja veel paljud teised linnud, ja nad asuvad teele sügisel, mitte vastu kevadet." "Mis sellest!" teatas Kekspüks upsakalt. "Minust saab ka rändlind ja ma lendan lõunamaale täpselt siis, kui mina ise tahan." Soputas Kekspüks  tiibu, ajas suled kohevile, keksis lähimasse poodi ja ostis endale suure ruudulise reisikohvri.  Vanaema maja ees kasvava kuusepuu tihedate okste vahel, kus Kekspüks koos teiste värvukestega pesitses, pakkis ta kohvrisse päikeseprillid, valge õlgkübara ja punased ujumispüksid. "Ma hakkan nüüd minema," hüüdis ta. "Siutsnokk, kas sa tuled minuga kaasa?" "Ei, mina küll ei tule ja ära sina ka mine, teekond lõunamaale on pikk, pealegi reisivad rändlinnud alati parvedes, sest koos on lõbusam ja ohutum." "Meie  ka ei tule," siutsusid teised varblased kooris. Kekspüks pööras kaaslastele pahaselt selja, võttis ruudulise reisikohvri sanga pidi noka vahele ja tõusis õhku. Aia peal istus vares Halltiib ja nokitses varbaid. "Hei, vares Halltiib, tule minuga koos lõunamaale!" palus Kekspüks. "Vaak-vaak, mina küll ei tule," vastas vares Halltiib ja jätkas mõtlikult nokitsemist. Vana vahtra otsas kiikus harakas Pikksaba. "Hei, harakas Pikksaba, tule koos minuga lõunamaale!" hõikas Kekspüks. "Kät-kät, mina küll ei tule,"  kostis Pikksaba ja kiikus lõbusalt edasi. "No on laiskvorstid," mühatas Kekspüks. "Ei jää muud üle, kui pean ikka üksi minema."  Lendas Kekspüks terve tunni, aga lõunamaad ei paistnud mitte kusagilt. Ümberringi kohisesid lumised metsad ja põllud magasid paksu valge vaiba all. Õhtu hakkas kätte jõudma ja Kekspüks tundis, et nälg näpistab. "Kiirustan õige koju tagasi ja söön kõhu kõvasti täis, küll ma homme jõuan lõunamaale lennata," otsustas Kekspüks. Nii ta tegigi. Vanaema oli pannud linnukeste  toidulauale saiaraasukesi ja päevalilleseemneid, Kekspüks sõi ja sõi ning ussikesed ja putukad ei tulnud talle meeldegi. Õhtul puges ta rahulolevalt ohates kuuseokste vahele puhkama. "Sina juba lõunamaalt tagasi?" imestasid teised varblased. "Mul hakkas, siuts-siuts, vasak tiivake valutama," säutsus Kekspüks vastuseks. "Küll ma homme lähen." Ütles nõnda ja jäi magusasti magama.  Hommikul võttis Kekspüks taas oma ruudulise reisikohvri ja asus teele. Lendas tunni ja teisegi, aga lõunamaad polnud ikka veel näha.  Puhus tugev vastutuul, lund hakkas sadama ja Kekspüks oli väga väsinud. "Pööran õige otsa ümber, lähen koju tagasi ja magan ennast välja," mõtles Kekspüks. "Lõunamaale jõuan ju hommegi lennata." Tegigi Kekspüks nii. "Kuidas sulle lõunamaal meeldis?" narrisid varblased ja pilgutasid üksteisele lõbusalt silma. "Mul hakkas, siuts-siuts, parem tiivake valutama," luiskas Kekspüks. "Küll ma homme lähen."  Haaraski Kekspüks hommikul uuesti oma ruudulise reisikohvri ja tõusis lendu. Lendas tunni, teise ja  kolmandagi, aga mida kusagilt silma ei hakanud, see oli lõunamaa. Puud kõigutasid latvu, elektritraadid undasid ja Kekspüksile tuli võõras ümbruses suur hirm peale. "Ruttan parem koju ja kogun pisut julgust, eks homme ole ka päev," võttis ta nõuks. "Kas lõpuks ometi lõunamaal käidud?" pärisid varblased, kui Kekspüks häbelikult kuuseokste vahele magama puges. "Mul hakkas, siuts-siuts, sabaotsake valutama," sosistas Kekspüks. "Küll ma homme lähen."  Hommikul tuli vanaema, murendas toidulauale lõhnavat saia,  päike paistis ja majaräästas tilkusid lustakalt jääpurikad. Kekspüks sõi, siutsus koos kaaslastega, keksis sulaval lumel ja leidis, et tal pole enam mingit tahtmist lõunamaale lennata. Ta pakkis lahti päikeseprillid, valge õlgkübara ja punased ujumispüksid ning viis ruudulise reisikohvri kasutatud asjade poodi. "Küllap mõnel rändlinnul seda vaja läheb," mõtles ta, lendas siis vanaema õlale ja ütles: "Aitäh maitsva saia ja seemnete eest! Kui tuleb kevad ja saabub suvi, hoolitseme mina ja mu sõbrad selle eest,  et ussikesed ja röövikud su viljapuudele liiga ei teeks."  Pidaski värvuke Kekspüks sõna ja igal sügisel piiluvad vanaema aias okste vahelt suured punapõselised õunad.