Imitatsioon on üks kandidaat, tõstmaks inimest loomariigis unikaalseks (Blackmore, 1999). Erinevalt teistest imetajatest, sealhulgas primaatidest, on inimene sünnipäraselt innukas imiteerija. (Tõsi, ka osa linde imiteerib; Slater, 1999). Imitatsiooni abil õpiti tõenäoliselt tööriistade valmistama, kuid korraldati ka karjasuhteid. Kui ahvidel piisas mõnekümneliikmelistes karjades suhtlemiseks instinktiivsetest signaalidest, siis  hominiidide suuremad hõimud vajasid imitatsiooni teel levivaid mitmekesiseid varaseid meeme. Meemid võimaldasid sotsiaalset kontrolli, et indiviidid panustaksid omakasupüüdmatult hõimu heaks. Suur, hästi organiseerunud hominiidihõim võis kolida metsast savanni, kus leidus rohkem toitu, kuid tuli ühiselt võidelda paljude kiskjatega. Sõltumata geneetilistest juhistest arendas iga hõim välja oma kultuuri. Imitatsiooni kaudu võis tekkida ka teadvus, mis kasutas sümboleid ehk märke, millel on meelevaldne side  tähistatavatega. Aju maht suurenes hüppeliselt.