Erinevalt tavalisest ei hakanud Zara Siiri käest tema mineviku kohta küsima. Et ta oli võtnud oma tõelise kaardipaki, polnud selleks tema arvates ei põhjust ega vajadust. Täna oli kaartide kord kõnelda, ta  ei pidanud arvama ega tähele panema - ainult tõlkima seda iidset keelt, teadmist, mida kõnelesid kaardid. Ta pani oma ümaraks kulunud nurkadega kaardipaki keset vana lauda, vaatas Siirile sügavalt silma ja ütles vaikselt "Tõsta pool pakki kõrvale". Kaardid, need kaardid olid kõige pühamad asjad, mis Zaral üldse olid. Neid võis katsuda vaid siis, kui Zara seda ütles.