Esimese asjana tuli siis kangas ära triikida, seejärel liimida plastikribale nii, et kortse sisse ei jääks - minul oli paksemat tüüpi kangas, mis tegi selle lihtsamaks, aga need, kellel oli see õhemat sorti, pidid paar korda oma kangast nullist uuesti liimima hakkama, sest mõni õhumull oli sees. Kui kangas liimitud, siis järgnes kõige keerulisem osa ehk varjuplastiku keeramine õige suurusega  silindriks. Miks keeruline? Sest silinder pidi olema täpselt nii suur, et karkassivõrud jääksid sinna seisma, aga samal ajal mitte liiga tugevalt ega liiga lõdvalt. Seal juures olid abilisteks pesulõksud, millega sai silindri erinevaid suurusi proovida. Ja kui see timmitud, siis oli veel jäänud viimane asi - kangaäärte liimimine ülemise ja alumise karkassivõru külge. See ei olnud raske, pigem aeganõudev töö. Ja oligi valmis.