Sarjast Juss ja vennad IV/2 osa    Pääsesime kipsist õhtul ja kirikust möödudes mille uks oli avatud otsustasime ennast lähemalt kurssi viia kuhu maani lühtripaigaldajad on omadega jõudnud. Nimelt öösel pidi algama uue valgusti pidulik ja vägagi originaalne lakke sättimine ja tseremooniat lubasid oma kohalviibimisega austada koguni endine piiskop ja veel hulk vaimulikke.  Kirik oli tühi ja jumalikult jahe, lühter rippus laes ja teiseltpoolt lage, katusepealselt (pööning ei oleks vist õige sõna) kostusid paigaldajate  kumisevad hääled.  Pean siinkohal tegema väikese tehnilise kõrvalpõike, et mis siis valgusti installatsiooni eriti originaalseks muutis. Nagu te juba lugeda võisite siis tehnilised teadmised, loogikaga opereerimine pole just minu ega vanema venna tugevaim külg aga kirjutamata jätta ka ei saa.  Nimelt rippus kroonlühter laes tänu elektromagnetile mis paiknes siis teiselpool lage. Lühtri kett lõppes suure pesukausilaadse, küllap metalliga täidetud kaunistusega mida magnet üleval hoidis. Seejärel tuli  mõnemeetrine kett mille otsa kroonlühter ise oma küünaldega kinnitus ja rippus.  Magnet liikus selleks ettenähtud ja täpselt trimmitud rööbastel, katuse all, alustades oma teekonda altari juurest ja vedades endaga ka lühtrit mööda lage ühes, lõppsihini, selleks otstarbeks puuritud auguni, et valgusti sinna siis lõplikult ja statsionaarselt kinnitada. Kirikus viibijale avanenuks aga paigaldamisest selline pilt, et lühter liigub mööda lage iseseisvalt, kõrvalise abita. Ei mingeid trosse, tellinguid jne.  Päris kummaline, eriti pimedas. Muideks, lühtri kõik elektriküünlad pidavat paigaldamise ajal põlema, ka sellele oli mõeldud, kaunistusmunas kuhu küünlajalad kinnitusid olevat väike aku (mingeid juhtmeid ju ei olnud).  Antud hetkel ei toimunud aga midagi ja kirik oli tühi mis tühi. Lonkisime alumisse käärkambrisse, et vahest on sulasest diakon ennast sinna peitnud aga polnud tast haisugi. Mõtlesime siis ülemisse vaadata ja ma ei tea eestimaal küll ühtegi teist pühakoda millel oleks selline eriline,  otse kantsli kõrvalt ja ainult sealt ligipääsetav ruum mida meie siis oma tarkusest ülemiseks käärkambriks kutsusime.  Ka see oli tühi, vähemalt inimestest. Aga erinevalt alumisest kus tolmusid ainult kiriku-ja lauluraamatud mida isegi hiired enam - olgu või kiusust - ei tahtnud närida olid ülemises vaimulike riided, albad, talaarid, armulauariistad kapi otsas ja muidugi kast punast veini, odavat, kuid arvan, et kui sa alatari ees ühe lonksaka saad siis ongi selline poolmagus peet just parim. Vähemalt  maitse jääb pikalt suhu...  Mõtlesime, et kuna vanamees meile midagi värskendavat ei toonud siis pole ka patt üks pudel nahavahele tõmmata, mitte et oleks tahtnud purju jääda aga vedeliku kaotus oli tänu töörügamisele ikka üüratu.  Juss uuris kas see ei ole mitte patt sedasi püha veini juua aga Velts vastas, et vein on veel pühitsemata ja võrdne pudeliga mida poest 40 krooni eest saab. Ja me võime teha hiljem alati kirikule annetuse või uue asemele tuua kuigi viimane polevat vist hea mõte sest  sellist solki kodust ikka ei leia.  Janu ajab härja kaevu ja nii see on sest mida kauem me kõhklesime seda enam ma tundsin kuidas kurk kuivab, isegi sülge ei olenud neelatamiseks, et miskit öelda. Õnneks oli kork keeratav ja vähemalt ei nõudnud see võõrastes sahtlites sorimist, et korgitsat otsida, seda sorti vennikesed me ei ole kellele teiste asjades tuhnida meelib.    Ma ei tahaks siinkohal lahjasid alkohoolseid jooke sugugi sõimata, süüdi oli ikka see neetud SPA oma nüüdisaegse  ehitusmaterjaliga mille otstarvet sa ei tea, akutrellid, mingi vaht mida akende vahele lastakse ja mis vastikult kleepub, ristpeaga kruvid, põrandaliistud mis ei niisku või kohe mädanema hakkavad, plaadid millede paigaldamine on nii lihtne, et võib umbes tunni jooksul kogu Kieli katedraali ära katta ja...  Pärast kolmandat pudelit muutusime unisteks ja lahja alkohol mätsib salakavalalt. Lükkasin tossud jalast ja viskasin vaibale pikali, põrandakattele mis oli vähemalt puust telgedel ja käsitsi kellegi ammusurnud memme  poolt kootud ja lõhnas ennemuistsete aegade järele kus maju ehitati ikka aastaid ja kirikuid aastakümneid või koguni sadu. Antoni Gaudeamuse katedraal Barcelonas ei olegi veel lõpuni valmis sest küllap taipas arhitekt juba toona, et tema projekteeritud pühakoda ikka küprokiga üle ei löö. Väidetavalt on seda siiski tehtud.  "Mullvanni tahaks küll", ohkas Juss poolunes ja keeras ennast koos lõpukorral pudeliga minu kõrvale pikali. Mõtlesin, et saunas meil ju on, millest ta siin unistab aga noorem  täpsustas, et selle kohal ei ole kodus fööni, veekeskuse sviiti aga annaks ehk paigaldada. Ja kui mitte tema siis üks meist võiks isal aidata selles vannis selga pesta. "Kõik ümbruskonnas teavad ju, et me oleme kohutavad kobad", lohutas ta mind kui mulle kangastus prokuröri karm pilk ja süüdistuskõne. Selle lause saatel vist ka uinusin.    Ärkasime kõik külamvärinatega suht üheaegselt. Kui õhtul paistis käärkambrisse veel natuke päevavalgust siis nüüd oli ümberringi kottpime. Velts lõdises kuuldavalt ja  ütles, et oleks viimane aeg siit lesta tõmmata, muidu saame kopsupõletiku mis ei olekski ehk halvim arvestades homset ja heinavaalusid aga ikkagi.  Üritasin oma jalatseid leida ja torkasin käe Jussile kannikatesse, see hüppas püsti ja käskis käperdamine lõpetada ja Velt lisas, et on tõesti vale hetk ja koht oma seksuaalseid eelistusi muuta kuigi ta isegi ei näinud kuhu ma oma kämbla panin.  "Homo", lisas poisike sest ta teadis raisk, et ma ei näe teda lüüa ja hääle järgi ei riskinud, küllap ta  oli ennast solvamise momendiks Veltsi näo ette kallutanud.  "Lähme nüüd, aitab", oli Velts viimaks ukse leidnud, avas selle ja astus kantslisse, et koheselt kükitada. Kirik oli pime ja vaikne kuid rahvast täis nagu jõulude ajal ning kahelpool altarit ees olevat põrandakõrgendiku istusid kõiksugu kirevates kui ka monotoonselt igavates riietes pühamehed. Oma paarkümmend matsi ja meie sulane nende seas, tagasihoidlikult mustas.  Velts näitas nüüd käega, et järgneksime talle neljakäpukil roomates sest  vähemalt kantslist laskudes varjas meid selle trepi täispuidust käsipuu. Juss oli ennast Veltsi sappa seadnud ja mina väikevenna tagumikus kinni ja nii me siis hiilisime. Tossud olid ikka kadunud, olin paljajalu.  Ja parajasti kui vanem vennas alla jõudis, nüüd ei olnud enam pääsu kuhugile, tuli tõusta ja võimalikult ükskõikse näoga (mis küllap Veltsile vähimatki raskust ei valimistanud) kõigi vaimulike üllatunud pilkude all koguduse poole suunduda. Ja Juss õnneseen järgnes talle koheselt ja hetkel kui  mina pilkude kadalipu läbimiseks ennast valmis seadsin, käuksatas korraga orel ja kroonlühtri installatsioon võis alata. See lõi mind täiesti verest välja, õige moment oli maha magatud ja tõmbusin kiiresti tagasi. Ja millised me välja nägime - räämas, lühikestes pükstes, tolmused, katkiste T-särkidega ja mina veel lisaks paljajalu. Ei olnud mingit soovi altari eest sedasi läbi jalutada. Teadsin, et kuskil, tõenäoliselt esireas istub ka isa.  Organist kääksutas oma lemmiklugu või tegalikult vist ainsat  koraani mida ta üldse oskas ja lühter alustas mööda lage sentimeetri haaval oma teekonda kinnituskoha suunas.  Käärkambrisse jõudes üritasin pimeduses jälle jalatseid leida aga selleasemel koperdasin peaga vastu mingit suurt mööbliesest ja üleni higiseks niiskudes pidin umbes pool minutit mis, nagu öeldakse, tundus igavikuna, kuulama koos ülejäänud kirikulistega ultrahelile lähenevat klirinat mis meenutas tuhande noa ja kahvli kukkumist. See oli kohutav ja seda takistada püüdes, teadmata isegi mis  kukub, kust kukub ja miks, lendas mingi asi mulle kolakaga pähe ja ristisin selle tundmatu objekti koheselt armulauakarikaks.  See ebaõnnestumine jahutas mu otsimisindu kõvasti ja katsusin neljakäpukil ühel kohal olla aga nagu te küllap teate siis meie suguvõsas on igasugune paigalseis midagi loomuvastast ja võimatu. Olen kindel, et arstidel on selle haiguse kohta oma diagnoos ja see on tänapäevaste kangete medikamentidega ravitav aga vanemad kes pidanuks meiega mööda tohtreid jooksma, piirdusid vaid  astelpalju mahla ja kummeliteega. Sest nüüd hakkasin üleni kihelema, kõik sügeles, alates jalgadest ja lõpetades peanupuga. Isegi juukseid oleks tahtnud ükshaaval kratsida. Pole just meeldiv tunne ja kui rääkida piinamisest siis selline meetod toimiks minu puhul 100%, räägiksin kõik koheselt välja kui ennast ainult liigutada saaks. Katsusin mõelda sellele mida ma mingi hinna eest kellegile ei lobiseks, olgu või kaks tundi paigalseisu või tuleriit, et äkki siis hakkab kergem kuid ühegi saladust ei tulnud meelde.  Kõik oli nagunii avalik ja kõigega vahele jäädud ning tundus, et tegelikult ei olegi minu elus midagi varjamist väärt millest isegi surmaähvardusel vaikida tuleks. See teadmine röövis ka vähese vaimse jõu, tõugates mind sügavale depressiooni, ühesõnaga olin murtud mees ja kihelemisele lisandus pooleldi teadvuseta olek. Tahtnuksin röökida, vähemalt ennem kui ma pikali vajun, see tundus nii vabastav aga nüüd ei tulnud (ja nii palju suutsin ma ennast veel kontrollida) ühtegi viisakat, kiriku jaoks sobivat  karjatust pähe. "Isa, isa miks oled sa mind maha jätnud", tundus liiga pateetiline ja vanamees oleks võibolla arvanud, et see on talle mõeldud. Sellel, katkemise hetkel pani keegi korraga käe mu õlale ja raputas ja ehmatus tõi mind poolunest ja lummusest tagasi. Rebides ennast tardumusest lahti kuulsin sulasest diakoni häält kes oli kuidagi üles hiilinud ja sisistas mitte just leebel toonil, et miks ma siin olen. Ei osanudki midagi targemat vastata kui, et otsin jalatseid.  "Kas kirik on nüüd teie  kingakapp või?", sisistas tulevane vaimulik edasi, teadmata mida ma üle pidin elama. Seejärel tundsin ta kätt mis mind randmest haaras ja nii kahekesti hakkasime vaikselt käärkambri ukse suunas liikuma. Kroonlühter oli oma teekonnaga just kantslini jõudnud ja näitas meile valgust. Ja organist kes oli sama lugu käianud vähemalt veerand tundi otsustas nüüd viimaks improvisatsioonile üle minna mis kostus selline, et tõenäoliselt sai mees insuldi, kukkus näoga klahvidele aga käed jätkasid automaatselt nagu peata kana  tiivad ülejäänud oktavitel klimberdamist. Laup aga hoidis stabiilselt nelja järjestikust nooti ühel mustal akordil.  Jõudsime kantslisse ja sealt alla, altariesisele, kükitamist või neljakäpukil roomamist enam ei olnud ja diakon surus mind pingiotsale, vaimulike kõrvale, kõige viimaseks istuma. "Oled siin", sosistas ta mulle käskivalt ja läks oma kohale, vastasseina.  Preester kes minu kõrvale jäi oli sedavõrd väärikas, et ei tihanud oma suures ausäras isegi mitte pead pöörata, et kes see  räbalanutsakas siis tema kõrvale topiti, jõllitas ainiti ette ja moepärast natuke ka kroonlühtrit. See-eest vastas, sinna kuhu diakon suundus ja kus istusid, vähemalt lilla ja kuldse riietuse järgi otsustades, kõrgemad aukandjad, tekitasin ma küll ebatervet huvi. Katsusin oma jalgu peita sest üks prillidega papp vahtis mind vägagi tigedal pilgul ja ega teisedki omamehelikult naeratanud.    Kroonlühter oli teekonnaga jõudnud viimaks koguduse kohale, kinnituskohani ning all seisev uudistajatehulk tõmbus  vahekäigus vaistlikult kahte lehte. Arvasin, et nüüd see jama viimaks ometi lõppeb kuid kus sa sellega. Vaesel organistil tuli oma koomas inprovisatsiooni jätkata, ainult väikese muutusega sest suure pingutuse peale suutis ta vist lauba klahvidelt lahti tõsta ja hoidis oma pead nüüd ninal tasakaalus mis omakorda toetus ühele noodile keskmises registris. Must akord lõppes ja asendus ühtlase taustavilega mida saatsid siis kohati ülemistes ja alumistes oktavites kobistavad näpud.  Nimelt tuli kroonlühter  saada asendisse kus vasest kaunistus - pasunat puhuv ingel - jäänuks näoga koguduse suunas aga mitte altari poole. Sellest ka viivitus ja organisti nõutaolek ning mees oli vist kõik oma isiklikud kestvuserekordid ületanud, mängides orelit üle 15 minuti järjest.  Küllap oli sellel inglivärgil ja pasuna asendil ka täppis-teoloogiline tähendus kuid puuslikule ei paistnud viimane meeltmööda olevat ja paigaldajad seal laepealsel püüdsid ketti keerutades kaunistusele selgeks teha, et mitte Ristilöödu ja  vaimulike vaid ikka patuse inimese poole on vaja tuututada. Või midagi sinnakanti.  Ja siis tundsin, et ainevahetus oli teinud oma töö ja korraga tuli selline kusehäda, et ütlesin endale, saagu mis saab aga püksi ma siin nüüd küll ei lase. Kuid see teadmine, et koht ja aeg on kõige ebasobivamad, võibolla kui mind kunagi ameerika presidendiks vannutatakse oleks veelgi piinlikum kuid istusin nagu halvatu edasi mis tähendas ainult üht - ma ikkagi vist kusin püksi.