Nad kasvavad nii kiiresti. Need pisikesed inimesed meie ümber. Ja kasvades kaob see miski, see hindamatu südamlikkus. Ma ei ole veel nii küüniline, et arvaksin, et suureks  saanuna oleme tervenisti halvad, kuid meid maha jätnud lapselik siirus ja õnn jääb meile hiljem tahes-tahtmata küündimatuks. Mõni üritab terve elu jõuda tagasi sinna, igatsedes ja unistades. Unistades sellest maailmast, mida justkui mäletame, kuid tegelikult ei tunne. Lapsepõlvemaailmast. Mõni annab kohe alla ja põletab, kuis jaksab, olles aru saanud, et enam kunagi ei tule see tunne tagasi. Mõni ei mõtisklegi ja lendab nagu liblikas läbi elu, jõudes iroonilisel kombel lapselikkusele ehk kõige lähemalegi, kuid  vale nurga alt.  Mina igatsen.