kui me ükskord lavale jõudsime, siis ei mäletanud aladar loomulikult mis lugu on mis lugu ja kuidas miski lugu käib.  selline see aladar meil juba on. mis tähendab, et enamustele lugudele tegi indrek intro ja ühele ka mina. vaatamata sellele, et aladar täielik tahm ja põhk on, suutsime seekord vältida tmm-i stiilis esinemist ja laiv oli täiesti rahuldustpakkuv. astridi palvel mörisesin meie viimase loo - ketraja - alguses mikrisse ennastunustavalt silmi pööritades "ALADAR PEAB SUREMA!" ajee, rokkstaar!