Esimesel korral käsitatakse midagi sõnastamatut, midagi, mis mitte selle maailmaline ei arvata olevat. Nähtavuses ei ole ise­eneses  mingit mõtet, ainult sisemises läbielamises liginevad kaks maailma, ideaalne ja maine, ja sealt tuleb mõttestamise allikat otsida. Siin võib kõige kaugemaid ja tumedamaid mõttelendusid näha; maailma nähtused ühinevad igasugustes kombinatsioonides; siin võivad lõhnad, pildid ja hääled üksteisest läbisõlmida, et väljendamatumale ligemale pääseda. See tee võib aga kergeteni allegooriateni viia, mis kunsti maotumaks teevad.