Ei! See ei ole järjekordse anekdoodi alguslause ehkki see nii võib tunduda. Just selliseid loosungeid rippus külluses kogu Nõukogude Liidu territooriumil 1960 aastate alguses. Kas Kommunistlik Partei, mille eesotsas seisis Nikita Hruštšov, oli tõepoolest kaotanud reaalsustaju? Võimalik küll. Kui mitte reaalsustaju, siis mõistuse. Majandusraskustega maadleval Nõukogude Liidul ei oleks ükski samm olnud nii mõeldamatu, kui sellise maapealse Eldorado loomine. Kommunismi esimeseks järguks pidid olema tasuta saunad ja linnatransport. Kui tuletada meelde kommunismi põhiideed: Igaühele tema vajaduste järgi, igaühelt tema võimete kohaselt, siis ei oleks suutnud tasuta hügieeni- ja transporditeenus küll veel viia ühte nõrkadel majanduslikel jalgadel seisvat suurriiki maapealse õndsuseni. Idee sellisest riigist ei ole kahtlemata uus. Meenutame omaaegset külluseriiki Utoopiat, mis on tuttav Thomas  More`i teosest "De Optimo Reipublicae Statu deque Nova Insula Utopia" kirjutatud juba niigi vara, kui 1516. aastal. Kuidagi väga sarnased tunduvad olevat Thomas More`i põhimõtted ja kommunistide omad. Kuid kui Sir More`i põhimõtted jäid rohkem ilukirjanduslikule või isegi ulmelisele tasemele, siis kommunistlikud kabinetiteadlased uskusid tõsimeeli, et sellise riigi eksisteerimine on võimalik. Luua säärane ühiskond, kus igaühel oleks vastavalt tema vajadustele...? Selline võis olla vene muinasjutust tuntud ahjul lesiva totaka Jemelja unistus. Niisugune haiglane fantastika oli seni pähe tulnud vaid Marxile ja Leninile, nüüd siis ka Hruštšovile. Hruštšov lubas pudrumägesid, aga rahvas seisis tundide kaupa sabas, et osta tikke ja soola. Rahva suus sai selline lubadus varsti anekdootliku varjundi, kuna partei kinnituste kohaselt kommunism pidi olema juba silmapiiril. Silmapiiril aga, nagu üldiselt teada, on selline omadus, et see kaugeneb sama kiiresti, kui sellele lähemale püütakse jõuda.