Arutelu lastest meedia meelevallas sai just nüüd teoks veel sellepärast, et 1. oktoobrist jõustus uus  isikuandmete kaitse seadus, mis on omamoodi raamseadus, seega küllalt üldsõnaline, tekitades nii selle kui ka oma uudsuse pärast mis tahes auditooriumis tõlgendamisraskusi. Ühed on näiteks ajakirjanikuga kohtumisel hirmul, et jätsid midagi olulist rääkimata, ja teised kardavad, et lobisesid liialt, kahjustades last, iseennast, kooli, tervet valda.    Kes vaikib, kes lobiseb Tartu Ülikooli ajakirjanduse õppejõud Halliki Harro-Loit, kes meedia seadusekuulekust ja heade tavade järgimist  trükipressis uurib, jagas ümarlauas kõhklejate muret, öeldes, et ajalehti juhtunust teavitavad inimesed ei anna endale tihti aru, et pöördudes just nagu abi saamiseks üleriigilise pressi poole, kaotavad nad kontrolli edastatud info edasise leviku üle. Ja see võib kõvasti moonutatud saada.    Harro-Loit väidab, et aktiivsest suhtlemisest pressiga tekib pigem kahju kui kasu sellepärast, et need inimesed, kes kohapeal ilma kära ja kisata mõne vastuseisu või sasipuntra võiksid lahti harutada, ei suhtle  omavahel nagu vaja. Harro-Loit nimetab seda kommunikatsioonisuutmatuseks. Kõnetunnid või koosolekud, mida kohapeal peetaksegi, ei pane arsti, psühholoogi, lapsevanemat ja õpetajat või kooli, lapsi, vanemaid ja politseid omavahel nii suhtlema, et keegi neist Tallinna ei peaks pöörduma, lausa kaebama, olgu siis täiskasvanud või lapsed ise. Ja juhtubki, et inimesed tulevad kokku asja arutama alles siis, kui ajakirjanik on seda palunud.    Niisiis on meediast vähemalt see kasu, et inimesed kohtuvad,  aga Halliki Harro-Loit ütleb, et see kasu on üürike ja kahju kestab mõnelgi juhul kaua. Ta kardab, et uus isikuandmete kaitse seadus tekitab veelgi suurema segaduse, sisendades hirmu lapse eraelulise info mis tahes käsitlemise ees. Õpetajad tuleks kiiresti õpetada uut seadust lugema ja avalikkusega ehk meediaga suhtlema.    Ühe tüdruku lugu Peaaegu aasta tagasi pöördus ühe väikelinna tüdruk pealinna lehe poole, sest teda olid teised tüdrukud koolis peksnud ja ähvardustega sellise hirmu  nahka ajanud, et tüdruk ei julgenud enam kooli minna, kuigi tahtis väga kooli lõpetada. Koolis seda asja ajalehe andmeil õieti ei arutatud, kuigi, nagu hiljem selgus, oli ses koolis isegi psühholoog. Leht kirjutas sellest poolteist kuud hiljem, tekitades kõigile osalistele Harro-Loidi meelest lõppkokkuvõttes rohkem kahju kui kasu. Tüdruk rääkis suure tiraaiga lehe lugejatele oma kodu kehvast seisust, õpetaja pajatas tüdrukust rääkides hoopis enda raskest saatusest, politsei edastas tüdrukute varasematest  tempudest asju, mis oleksid võinud sinna endistesse aegadesse ja kohapealsesse teabesse jäädagi, et noort inimest ühe ja sama asja eest mitte mitu korda märgistada. Tüdruku koduõppest ei tulnud midagi välja ja teised tüdrukud ei tulnudki järeldusele, et nad edaspidi talle enam peksa ei anna.    Lugu juhtus sügise hakul, vastu kevadet jõudis politseiprefektuur järeldusele, et asi ei kuulu üldse mundrimeeste pädevusse, kuigi vahepeal oli leht jõudnud teatada, et tüdrukud võib isegi vangi panna.  Lehed kirjutasid, sajad tuhanded inimesed ostsid ja lugesid. Ei muud.    Uurijad sellest ümarlauas ei rääkinud, aga Õpetajate Leht päris järele, mis tüdrukust edasi sai. Tal õnnestus alevikust ära sõita ja põhikool teisal ära lõpetada, eeldatavasti sugulaste toel. Ta on seal hea töö leidnud ja läks ehk õhtukooli, sest temas on andeid avastatud, mida kõrgkoolis annaks edasi arendada. Tore lugu, aga mitte selline, millest uudisteagentuurid või kõmureporterid rahvale teada annaksid.    Laste jutt ei loe Kirjutavad ajakirjanikud ei tunne peaaegu kunagi huvi selle vastu, kuidas lastele meeldivad üritused, mis neile on mõeldud, või mis nad muidu elust arvavad. Press huvitub ikka mitut mesti korraldajate arvamusest ja sellest, mida nad veel mõtlevad korraldada. Sellisele järeldusele jõudis Tartu Ülikooli ajakirjandustudeng Kristin Vaik, kes läinud aasta detsembris ja selle aasta veebruaris võttis kolmest suurest päevalehest välja 194 artiklit, kus lastest otseselt või kaudselt kirjutati.  Rohkesti kogunes väljalõikeid lastest kurjategijate ja ohvritena, lapstähtedest ja tähtede lastest. Ainult 18 lugu oli kirjutatud n-ö tavalistest lastest tavakoolis ja hoopis harva köitis kedagi laste tervis. Kristin Vaik tuli järeldusele, et laste elu ei ole meedias adekvaatselt kajastatud.    Samas kinnitab ta, et ajakirjanduseetikat ei ole seejuures siiski räigelt rikutud ja lapse õigusi ei ole otseselt eiratud. Need on lihtsalt arvestamata jäetud, sest lapse õigusega sõna võtta ei ole pelgalt  müüginumbritest huvitatud pressil midagi peale hakata. Lapse jutus ei ole enamasti kõmu.    Ja nüüd siis on meil isikuandmete kaitse seadus, mis annab kehtimisloa korraga kahele vastandlikule põhiõigusele: eraelu puutumatusele ja infovabadusele ehk õigusele teisest teada saamisele. Andmekaitse Inspektsiooni avalike suhete spetsialist Triinu Jaaksoo ütles selle kohta ümarlauas julgustavalt, et igat asja ei saagi seadustega ära sättida. Oma kaine mõistus on ikka see kõige kandvam tugi.