Üks hea ja tõhus nipp, mis aitab elust rõõmu tunda, on panna tähele enda ümber toimuvat ja tunda vaimustust ka pealtnäha lihtsate asjade üle. Mul on hea meel, et mida vanemaks ma olen saanud, seda paremaks on muutunud ka minu oskus märgata ja hinnata muidu nii igapäevaseid asju. Tahes - tahtmata tundub viimasesse kategooriasse kuuluvat ka meie iseseisvus - asjaolu, mis on muutunud pea sama tavapäraseks kui õhk meie  ümber. Õnneks on aastas vähemalt kaks päeva, 24. veebruar ja 20. august, mis ei lase sellel teadmisel nii lihtsalt teisejärguliseks taanduda. Tundub, et inimesed tajuvad ainult ohuseisundis, kui õnnelikus olukorras meie riik tegelikult on. Me ise pole küll viimaste aastate jooksul oma suveräänsuse pärast pidanud otsest hirmu tundma (ja siinkohal sülitan kolm korda üle õla), kuid kas või Gruusia konflikt Venemaaga näitab, kui õhukesele pinnasele on maailma riikide rahusobitusplaanid rajatud. Põlvkond, millesse  mina kuulun, on saanud üles kasvada võrdlemisi turvalises keskkonnas teadmata, mida tähendab võõrkeelne võim ja pidev elamine millegi puuduses. Seetõttu pole ka ime, et meie mõttelaad on eelkäijate omadest mitmeski plaanis erinev. Kuid sama kindlalt julgen ka väita, et me pole mitte üks teps vähem patriootlikumad oma vanematest, kes meid 1980ndatel vabaks laulsid. Tasub ainult vaadata, kui hingestatult esitavad noored isamaalisi laule või kui häälekalt elavad nad omadele kaasa spordivõistlustel.