Ajakirjas Journal of Neurology, Neurosurgery and Psychiatry tutvustatav Lõuna-Korea uurijate teadustöö näitas, et madala vere foolhappetasemega inimestel esineb dementsust keskmisest märkimisväärselt sagedamini.  Chonnnami riikliku ülikooli meditsiinikooli teadlased jälgisid kahe aasta vältel 518 pensionieas vabatahtlikku.  Katsetes osalenud 65-aastaste ja vanemate inimeste  vereproovidest selgus, et neist 3,5% oli jälgimisperioodi alguses väga madal foolhappe tase ning kahe aasta möödudes oli neil teiste uuritutega võrreldes dementsust diagnoositud 3,5 korda suurema tõenäosusega.  Lisaks selgus ka, et dementsusrisk on kõrgem vanematel inimestel, kes on suhteliselt vaesed ja ei ole füüsiliselt aktiivsed.  Ekspertide kinnitusel näitab teadustöö taas, et kui sa soovid teravat mõistust säilitada ka kõrgemas vanuses, pead sa elama tervislikult ning sööma tasakaalustatud  toitu, milles leidub rikkalikult erinevaid vitamiine ning antioksüdante.  Samas ei näita antud uuring üheselt, et madal folaaditase põhjustab dementsust, sest see võib olla ka vaimunõtruse sümptomiks.  Teadlaste hinnangul võib madal foolhappetase olla seotud ka teiste teadaolevate dementsusest märku andvate muutustega organismis, nagu näiteks kaalukaotus ja vererõhu alanemine.  Seni on foolhappe piisavat tarvitamist peetud oluliseks ennekõike rasedatele naiste puhul, sest selle vaegus võib  põhjustada raseduse katkemist ja enneaegset sünnitust, rasedustoksikoose, verejookse, aneemiat nii emal kui lapsel. Lootel võivad lisaks tekkida ajukahjustused, suulaelõhed ja muud arengudefektid.  Foolhape ehk folaat kujutab enesest vitamiini B9 veeslahustuvat vormi, mida leidub suuremates kogustes muuhulgas rohelistes köögiviljades (petersell, spinat, lehtsalat) ning pärmis.  Foolhape on väga kergesti lagunev vitamiin, mis hävib kiiresti kuumutamisel - näiteks aedviljade keetmisel säilib ainult  10-30% vitamiinist ning seetõttu on kõige otstarbekam ja tulusam kasutada toorsalateid.  Loomulikult ei sõltu vaimuerksus ainult toidus, sest olulist rolli mängivad siin ka geneetilised ja keskkonnafaktorid, mis ei sõltu sageli inimesest enesest.  Nii selgub näiteks Manchesteri ülikooli uurija Kathryn Abeli värskest uuringust, et kui lapse ema peab teda kandes raseduse esimese kolmandiku jooksul üle elama mõne oma lähisugulase surma, siis tõstab see ta veel sündimata lapsel edaspidises elus skisofreeniariski keskmiste näitajatega võrreldes koguni 2/3 võrra.  Abeli sõnul ei ole veel selge, mis sedavõrd kõrge riskikasvu põhjustab, ent tõenäoliselt on selle taga asjaolu, et ema hormoonitase mõjutab loote ajuarengut kas otse või siis läbi teatud geenide aktiivsustaseme muutmise.  Samasugune stressirohke sündmus raseduse teise ja kolmanda kolmandiku ajal lapsel uurimistulemuste kohaselt skisofreeniariski ei suurenda.    Vaata ka: