Semper on leidnud tasakaalu inimesena ja kunstnikuna ning võib nüüd süveneda iseendasse ja maailma. Ta ei tarvitse žestikuleerida, vaid peene ja tundliku pintsliga maalib ta nüüd ennast ja teisi, andes rohkem aimata, kui ta  näitab. Mõnikord on veel liigselt tunda ta tahtlikku enesedistsipliini ning keskenduspüüdu. Niisugustel puhkudel mulje ei ole täiesti puhas, kuid oma uue kogu luuletuste parimikuga ta süvendab ja peenendab meie kirjandust üsna silmapaistval määral.