sõitsin eelmisel nädalal ühel õhtul ühte tuttavat ja armsat teed pidi - tulin oma eelmisest kodust ja jõudsin teelahkmele, mille läbisin seal elades igal  hommikul. kolm valikut: kas minna vasakule, otse või paremale.  vasakule minev tee on kõige pikem, aeglasem, ilusam ja rõõmuküllasem. otsetee on kõige uuem, avanes alles sel suvel - ka ilus, aga vähem oma, vähemate märkide ja tähenduslike kohtadega mu jaoks. ja paremalt saab kõige kiiremini, aga see on ka kõige igavam ja seal on paar rasket kohta, mis mulle ei meeldi.  miks ma seda kirjutan - mul oli kunagi üks üsna ebameeldiv meditatsioonikogemus ühe inimese käe all (eksperimendid iseendaga...), kus  ma pidin kujuteldaval teelahkmel samuti kolme tee vahel valima. ja ma tahtsin minna vasakule ja see inimene ütles jõuliselt, et ma pean minema paremale.  ja see tuli mulle tol õhtul meelde ja oli kuidagi üsna sümboolne valikuhetk. ja mingit sorti mõistmine. neale donald walschil on hulk raamatuid, kus ta rõhutab, et iga valik, mis sa teed, on hea, samuti seda, et see koht, kuhu sa lõpuks välja jõuad, on igal juhul sama (füüsilise elu puhul siis põhimõtteliselt surm).  mõistmine seisnes selles,  et... kui lõpptulemus on sama ja aega külluses, tasub valida kõige rõõmuküllasem tee.  ja kui ma meenutan neid kahte aastat, mil ma enamasti seda teed pidi tööle sõitsin, siis... kõige rõõmuküllasemad tööpäevad järgnesid tavaliselt just nendele hommikutele, kui ma valisin selle kõige aeglasema ja ilusama tee.