Kautla kotist väljamurdnud ernalased ja nendega ühinenud Harju- ja Järvamaa metsavennad ning Tartu kandi vabatahtlikud moodustasid nn .Erna  II., mis koos hiljem liitunutega tavalise jalaväepataljonina tungis esimeste üksuste hulgas Tallinna (Tallinn-Väike raudteejaamani), kus Saksa väejuhatus nende edasitungi seisma pani, kindlustamaks kesklinna tungimise au Saksa 18. Armee regulaarüksustele. Kuna selgus, et sakslased suhtuvad negatiivselt eestlaste iseseisvatesse väeosadesse ning Eesti riikliku iseseisvuse taastamisse, siis siirdusid paljud .Erna. grupi liikmed tagasi Soome, kus osa neist jätkas võitlust Soome armee ridades. Ülejäänud mehed koos  uute, peamiselt saartelt pärit vabatahtlikega jätkasid major Hindpere juhtimisel .Erna III. nime all sõdimist, lüües Nõukogude okupante välja Vormsilt, Muhu- ja Saaremaalt. Pataljon saadeti laiali Tallinnas 10.oktoobril 1941.a. Pettumus uutes ja paljude eestlaste jaoks ootamatutes relvavendades ning bolshevismiikkest vabastajates või õigemini võimus, mis nende taga seisis, tuli kiirelt. Eestlastele sai selgeks, et punane katk asendus sama tüve pruuni mutatsiooniga ning .Erna. vabatahtlike unistus .  iseseisva Eesti Vabariigi taastamine pärast sõda, ei täitunud, selleni kulus veel pool sajandit.