kännu ümber." See  elustab nägemust ühel juhul nooruslikult värskeist neidudest ja teisel vanadusest ja tigedusest kidurdunud nõiamoorist. Sama võiks öelda ka jutu lõpus esinevast ain­sast laiendatud metafoori juhust: "Pärast kui vara ära viidud, laskis päälik tulekuke katuse arja panna. Juba sirutas kuke punane ari katukse oi vist välja…" Tulekuke punase harja sirutus äratab nägemuse elavast leegist, kuid just siin tabame uuesti Kreutzwaldile nii omast mõõdukust tundelises väljenduses. Ta ei rõhuta millegagi leegi  dünaamilist jõudu (nagu ta ei anna ka tulekahju tugevaid üksikmuljeid), vaid esitab sümboolselt dekoratiivse üldpildi. Ta pildistik tõuseb dünaamilise lennukuseni ainult paaril korral, tegevuse hari­punktidel lk. 3 ja 5, kus kohtame metafoori "t u l i n e viha kihutas tal südant", hüperboolset võrdlust " Vanamoor hak­kas koledast sajatama, otse kui oleks tahtnud maa ja taeva tükis mustaks vandud a", või metafoorilist vanasõna "viletsus hüpab uksest, astub aknast…" ja inten­siivset võrdlust "kui tuulesaadik nõiakera  kui kiil hobuse külge puutus".