Siin jõuame sümptomi või erandi mõisteni - nimelt võib kujutada olukorda, kus muusik enam muusikat ei tee, kuna ta kuuleb kõiki helisid muusikana. Muusika kitsas mõttes oli teatav erand, mis võimaldas tal jõuda muusikani laias mõttes - see oli sümptom meele teatavast haigusest, meele lõhestatusest, mis ühtesid helisid pidas muusikaks ja teisi mitte. Sellest haigusest võidakse põgeneda muusikast loobumise teel, aga põgenemise asemel tuleb see läbi põdeda, tuleb oma haigus omaks võtta, saada oma haiguseks, ja jõuda niiviisi teisele poole algset, väikest tervist - Nietzsche Suure Terviseni. Sama lugu on filosoofiaga - muidugi on haige vastandada filosoofe ja teisi inimesi, aga sellest haigusest ei pääse filosoofia mahasalgamisega, vaid ainult nõnda, et minnakse filosoofias lõpuni ja nähakse filosoofe kõigis - kõigist saavad mu õpetajad! Pühak on see, kes näeb kõikjal ainult püha. Humorist on see, kellele kõik, absoluutselt kõik toob naeratuse suule.