IV põlvkonda pole olemas  Kõigepealt tuumareaktorite põlvkondadest. I põlvkond olid prototüüpreaktorid, mis ehitati 1950. aastatel. II põlvkond oli tööstuslik disain aastatel 1960 - 1990. Kolmanda põlvkonna reaktorid on tehniliselt täiustatud II põlvkond - parem kütusetehnoloogia ja ohutus, ei  enamat. Esimene neist ehitati Jaapanis alles 1996. aastal. IV põlvkonna reaktorid on täiesti uus lahendus, mida praegu alles uuritakse - näiteks kuulikestega reaktorid või pliiga jahutatavad kiired reaktorid. Nende kasutuselevõtuni läheb aega aastakümneid. Pigem täiustatakse III põlvkonda.  Nõnda töötavad maailma 440-s tuumajaamas rõhuvas enamikus avatud tsükliga ja tavalise veega jahutatavad reaktorid. Suletud tsükliga jaamades eraldatakse kasutatud kütusest plutoonium, millest aga saab teha ka  pomme. Selliseid on Prantsusmaal, Venemaal, USA-s. Lõuna-Aafrika Vabariik töötab välja aga väikest, kuulikesekujuliste kütusepelletitega 165-megavatist moodulreaktorit, mida loodetakse müüa alates aastast 2013. Nõnda on jutt, et Ignalinas hakatakse ehitama IV põlvkonna reaktorit, täielik väljamõeldis.  Luul on ka jutt, et jäätmeid hakatakse matma. Ega ikka ei hakata küll. Praegu on maamunal olukord säherdune, et on vaid üks riik, kes ehitab alles katsepolügooni tuumajäätmete ladustamiseks maa alla. Ja see  riik on Soome. Sellist hoidlat on hullem ehitada kui mõne pisema linna metrood. Mistõttu on muidugi mõista suurusjärke kallim kui reaktor. USA Yucca mägedesse plaanitud hoidla on edasi lükatud, kuna vett avastati põhjakihtides liiga palju. Kuid soomlastele omase ettenägelikkusega hakati juba 30 aastat tagasi tuumaelektrit maksustama ka maa-aluse jäätmehoidla rajamise tarbeks. Nõnda on nüüd Olkiluotos lahti läinud pilootprojekt ONKALO nime all. Tegeliku, üle poole kilomeetri sügavusel asuva hoidla ehitus on  plaanitud alustada alles 2015. aastal. Muuseas, jäätmed viiakse maa alla terasest tehtud hiigelsilindrites, mis topitakse vasksilindrite sisse. Võib vaid oletada, mis see maksab. Igatahes ei saa rääkida mingist 6,5-eurosendisest kilovatt-tunni omahinnast, millega mõnel pool opereeritakse. Üks müüt on see, justkui oleks tuumaenergia kuidagi säästlikum fossiilsest energiast. Asi on tegelikult vastupidine. Praegustes reaktorites kasutatakse ära vaid 5 protsenti võimalikust energiast. Kinnise tsükliga  reaktorites vaid 6 protsenti. Peaaegu täielikult kasutaks tuumaenergia ära vaid nn kiire reaktor, mis töötab taaskasutataval ja pürometallurgilisel teel valmistatud kütusel. Kuid säherdused esinevad vaid populaarteaduslikes pildiajakirjades. Kõige magedam lugu on aga see, et kui ka reaktori tehnoloogia on 21. sajandi oma, siis elektrit teeb ikka auruturbiin, mis ei erine oma olemuselt isakese James Watti 1788. aasta aurumasinast.  On tekitatud mulje, justkui tuumajaamal ei olegi muud saastamist peale kasutatud  kütuse. Seegi on täielik vale. Avatud tsükliga tuumareaktor vajab vett, vett, vett, vett ja veelkord vett. Ning see, juba soojem kasutatud vesi tuleb lasta lahti loodusesse. Olen olnud kahes tuumajaamas, Kirde-Prantsusmaal mere ääres ning Ungaris Doonau ääres. Mere kohta prantslased midagi öelda ei osanud, kuid ungarlased kurtsid küll, et tuumajaama lähistelt on väärt kalad kadunud kui vits tuumavette. Nii et tere tulemast tuumajaamale madala Võrtsjärve äärde.