Portugaliga seotud asjad on mu närve juba vähemalt nädal isuga õginud, nii et mulle lausa öeldi, nagu oleks headus minust lahkunud. jah, eks see siis peabki nii olema. igatahes, tegin äkilise otsuse ja lendan ära homme hommikul. ongi viimane aeg minna, enne kui kõige selle kohta siin eestis hakkan halvasti arvama. viimasel ajal ei ole just eriti tore olnud. kuna kõik teised on oma sügistegemistes kinni, siis ei jää just paljudele aega mõelda, et näe, helistaks paulale ja võtaks midagi koos ette. mõned on seda küll maininud, aga siis mind mõnuga üle lasknud. mingil hetkel ma enam ise ei viitsinudki selle sotsiaalse jamaga tegeleda. üks põhjus oli ka muidugi see, et ükskõik keda ma ka nägin, kõik küsisid kohe 'no millal sa lähed millal sa lähed millal sa lähed?' isegi kodus ei saanud rahu. siiski armastan väga oma ema, kes hoolimata mu tujutsemistele nii praegu kui ka eelnevalt ikkagi huvitub ja hoolib minust. ning isegi kui keegi teine seda blogi ei loeks, siis kasvõi tema pärast kirjutaks ma siia ikka!  pärimine loomulik ka muidugi, eks ma ise vist oleks samasugune. aga kui ise sulle iga päev öeldakse, et homme  tuleb uudiseid ja siis jälle et homme või umbes natukese aja pärast ja siis ikka veel ei tule midagi, siis läheb hulluks ära küll või mis.    aga rõõmus uudis: lõpuks lähengi! ei tea veel, mis seal novembri alguseni teen, sest projekt algab alles novembris, aga kavatsen ilmselt kõige odavamaid viise kasutades ringi trippida. kaasa võtan ka oma pliiatsid ja joonistamismapi, sest sellest olen viimasel ajal väga head lohutust leidnud. ja veits eesti komme. lähen suure matkakotiga, mitte kohvriga.    kallistaks kõiki, kellele pole jõudnud viimast 'head aega' öelda. ma loodan, et need, kes mulle kallid on tegelikult teavad, et ma neid armastan! päriselt ka.