Aasta on möödunud blogimisest (hingekirjas olen olnud kauem, aga aktiivsem blogija vaid aasta) ning võiks väikese kokkuvõtte teha sellest, mida ma olen kirjutanud  ning millised arengud on läinud nii nagu olen enda mõtisklustes välja käinud. Või mis teemad on muutunud aktuaalsemaks.    Blogimise kronoloogiast väljavõtteid tehes, oleks esimene teema 2007.aasta detsembrikuus kirjutatud "käsi-käes Yunnanis", milles kirjutasin lühidalt India ja Hiina ühisõppusest Yunnanis. See teema on muutunud aktuaalsemaks kahel põhjusel. Esiteks tõin ka sissekandes välja, et Kirde-India hakkab saama rohkem keskvalitsuse tähelepanu ning selle kinnituseks on tihenevad suhted  Myanmariga, läbi mille territooriumi tahetakse rajada Kirde-India transiidikoridor suudmega Sittwe sadam Bengali lahes. Teine põhjus on see, et India ja Hiina suhted muutuvad üha kummalisemateks - retoorikas ollakse partnerid ja vaata et isegi sõbrad, kuid manööverdustes selged vaenlased (Ma Dingsheng on sellele enda blogis korra ka osutanud). Hiina meedias tuuakse ikka ja jälle välja toda Yunnani õppust - et läksid ju suhted paremaks. Kahe riigi militaarüksused tegid koostööd ning kus see hea tahe nüüd on?  Tuleb veel palju huvitavaid arenguid.    Jaanuaris tegin sissekande "Värviline revolutsioon", kus käisin välja kuvandi punasest revolutsioonist Nepaalis. Nepaalis olid aprillis tulemas valimised ning juba jaanuaris ütlesin ära, et maoistid on seda võitmas. Kui võit oli käes, peeti seda ootamatuks. Ka Marianne Mikko kirjutas hiljuti enda blogis, et see oli ootamatu. Minu jaoks mitte ning juba jaanuaris oli kaunis selge, kes valimised võidab. Kuidas? Tuleb lugeda õigeid allikaid ja natuke analüüsida.    Veebruaris tuli teemaks Myanmar ning tõin välja, et Myanmari hunta taga ei seisa mitte ainult Hiina, vaid nii India kui kogu Kagu-Aasia. Ja see kehtib endiselt. Tänu kellele toiduabi Myanmari pärast Nargise tragöödiat üldse jõudma hakkas? Tai peaminister Samaki tegevusele. India ja Myanmari suhted jätkavad tihenemist ning kuna Bangladesh ja Myanmar on hakanud tülitsema gaasimaardlate pärast Bengali lahes, siis on oodata, et India asub  Myanmari kaitseks välja. Sest Bangladeshis pole Indial mingit lootust toetust saada. Siit arenevad juba edasised mängud.    4.märtsil oli teemaks Tai valimised ning nimetasin Tai sõjaväe riigipööret mõttetuks, sest olid küll valimised, kuid riigi etteotsa said taaskord Thaksini toetajad. Nüüd teame juba väga hästi, et tollane riigipööre oli mõttetu, sest kemplemine käib senimaani ning opositsiooni meeleavaldused on sundinud seiskama isegi rahvusvahelisi lennujaamu. Või provotseerides piirikonflikti  Kambodźaga. Preah Viheari teemale viitasin juba varem kui konflikt lahti läks. Kevadel kirjutasin, et sõjavägi ei ole nõus sekkuma valitsuskriisi, kuid nüüd sügisel räägivad mundris tegelased juba muud juttu. Ka sellele viitasin.    Märtsikuise Tiibeti-küsimuse juures olen sama meelt. Lisaks olen hulka materjali lugenud sellest, et mingit Shangri-La paradiisi Tiibetis Hiina Vabariigi ajal ei olnud olemas - erinevalt nagu Eestis kaldutakse arvama.    Aprillis oli terve rida sissekandeid  sellest, et tänu Eesti ajaloole, ei oska me kommunistlikus riigis eraldada terasid sõkaldest. Kirjutasin, et Hiina rahvuslus ei pärine kommunismist, kuigi seda ei taheta uskuda. Enamuse jaoks on Hiina kommunistlik ning me peamegi seda riiki NLga üks-üheselt võtma. Mina ütlen, et ei pea ning viimase poolaasta jooksul olen lugenud korduvalt Hiina vaatlejate seisukohti, kus öeldakse üsna selgelt, et Hiina ja NL vahele ei saa paralleeli tõmmata. Ma ütleks pigem niipidi, et Eesti ajalugu takistab meil tegemast  normaalset välispoliitikat.    Aprillis oli veel teemaks "Aasia tõuseb, Lääs blokib". Sissekanne sattus aega, mil ajaveeb oli täis Tiibeti-teemalisi sissekandeid ning tõenäoliselt jäi nii mõnelegi lugejale mulje, et küll ma ootan, millal see Aasia Läänele ära teeb. Sildistamiste kultuuris see võiski nii tunduda (aga see polnud mu mõte - olen ikka Euroopa fänn), kuid nüüd nö rahuajal teab pea iga tõsisem välispoliitika vaatleja, et jõukeskused lükkuvad Aasia suunas. Ma olen seda juttu korduvalt  eestlastele rääkinud - ka päris kõrgel tasandil - ning mind vaadatakse nagu lolli. Nüüd, kui tõsised vaatlejad on ka sellest aru saanud, tõdetakse, et jaa, tõepoolest karm värk. Ütlen siis veelkord enda nägemuse - Kaug-Ida saab maailma üheks jõukeskuseks. Mis seda takistab? Põhja-Korea ja Taivani küsimus. Nii Hiinal kui USAl on kumbagi neist vaja. Ja pole vast enam eriline saladus, et USA pöörab üha enam tähelepanu Vaiksele ookeanile. Reaktsioonid Hiina meedias on ka vastavalt aktiivsemad.    Juunis oli  Bangkokis D-Day. Samaki vasturünnaku ennustasin läbikukkunuks ning nüüd teame, et Samak pole enam Tai peaminister.    Kaśmiiri protestid ja Eesti meedia on endiselt aktuaalne. Eesti meedia pole kordagi pööranud tähelepanu Kaśmiiri moslemite soovidele ega koti suurt, mida Ladakhi budistid arvavad India koosseisus olemisest.    Sügise teemad jätan praegu välja, sest arengud on liiga noored.    Nii et esimesed sammud Aasia arengute vaatlemisel on läinud üsna õnnestunult. See  innustab veelgi enam jätkama lugemist, keelte õppimist, Aasia sõpradega suhtlemist ning mis parata, kui tulevad head päevad, tahaks veel mõnes Aasia riigis elada ja keelt õppida. KUI tulevad head päevad.