tamdidididaa-aa. NO99 - kultuur on rusikad püsti tõstnud! mastaapne ja suurejooneline, hoia nüüd  tooliservast, eestlane - tea, kas naerda või nuttagi, nii päris.    ilmselt tunneb igaüks nende märksõnade peale ära, mis etendusest jutt käib. püüdsin küll vähemalt revudest ja arvustustest hoiduda enne, kui tuleb minu aeg seada sammud (sama suurejooneliselt) inetu nokia kontserdimaja poole. mis üsna ka õnnestus, kui mitte arvestada reklaamitabloosid. "näe," ütlesid sõbrad, "f*ck politics. vaata, otse toompea all. kui tore!"    noh, ma ise päris see fuck politics inimene ei ole, niisamuti nagu ei sooviks ma ka elada levinud veendumustega, et riigiaparaat ainult rõhub, poliitikud on ainult rumalad ja tegelt juba kõik ülejäänud inimesed ka, ning niisamuti nagu olin ma ette kindel, et see etendus siiski tuleb päris poliitiline.     siinkohal oleks võinud stseen lõppeda. mõneti tahaks isegi öelda, et siinkohal oleks võinud terve etendus lõppeda, tuled taas süttida, eesriided sulguda, kuid see oleks siiski liialdus. sellegipoolest on KAS ME LAUPÄEVAL MAALE KA SÕIDAME midagi nii defineerivat ja antud kontekstis nukrat, et ülenäideldud vastused "ei, sa ju tead küll, et ma ei saa laupäeval tulla ja pühapäeval ka mitte" ning klassikaline "kas me oleme siis perekond või ei?" oleksid võinud vabalt ära jääda. kõik oli juba öeldud,  avastseeni vapustus garanteeritud. edasi sai minna ainult....    ... edasi tuli ajaloo lühitutvustus - vene sõdurid ja 90ndate sigaretisuitsu täis võimukoridor, mis end järgmisesse sajandisse ja viie rikkama riigi loosungini välja vedas. ning küsimus tekkis õigupoolest ainult ühes aspektis - kodanluses. kuhu jäid batuutidel päevitavad tüdrukud ja elupuud, vegan-retseptid anni arroga? kas tõesti poliitika taha kinni? või on põhjenduseks, et keskenduti pigem mineviku lahti riietamisele, selgitamaks, kuidas  kurat me ikkagi siia, sellisesse olevikku sattunud oleme?    tõsi, seal oli peeneid viiteid ja vihjeid kõigele sellele. noor ema, kelle punakas-romantilisse umbsesse tuppa tulevad külla kaks "sõbrannat", viktoraanlikesse kleitidesse riietatud noormeest, kes tümpsu saatel mööda tuba keerlevad ja "sa oled nii tubli! sa oled nii tubli!" kordavad. ka siis, kui noor ema nutma hakkab. muusika muutub intensiivsemaks ning võiks sama hästi kõlada hoopis mõnes veidi maitsekamas tallinna peokohas - selle  peale tõuseb noor ema vapralt ning asub suurejoonelise vihaga tantsima.    ning switch, vahetus, lõige - kõrvalkorteris istub telekavalguses vanem naine, pensionär. esmalt ajavad läbi seina kostuv peotümps ning telekast tulev viimane valimisstuudio turtsuma - mart laar konstanteerib veidi lollaka rõõmuga enda võite ("te tegite väga hea tulemuse." - "jah!") -, kuid siis see hajub.  mingi ülim nukrus lämmatab kogu lõbususe. naeruväärsus muutub traagikaks ning juba ammu pole enam naljakas. laar, savisaar, taburetiga telekale väga lähedale istunud naine - ning kui valitsusjuht ansip lõpuks stuudiosse õnnitlusi vastu võtma jõuab, suleb naine televiisori. klõps. vaikus.  ainult polüvinüültapeet naksub, vastu akent klõbisevad puuoksad. teatrisaali imbub vaesuse ja vanaduse lõhna, kaltsukahaisu; märtsiöine pimedus luurab paneelmaja tubades. taandamatu tagasihoidlik üksindus - naine tõuseb ja kustutab küünla, paneb pisikese eesti lipu kappi tagasi, võtab hommikumantli öösärgilt, heidab  magama. teine maailm siia alastusse enam ei jõua.    vaikne, mõjuv ja täielik pilt, mis kasutab ära kunsti tugevaimat külge - öelda midagi ilma ütlemata, vaid näidates, aimates, lastes teosel stiihia ja afekti alampiiril inimeses endas mõtteks saada. tagurpidi pilt ja fotonegatiiv, teos, kus taust joonistab välja puuduva esiplaani - mõistatus. vastu ei anna suurt midagi öelda, sest esitatud on vaid küsimus.        aga teater, teater üleüldiselt ja näitlejad, näitlejad-näitlejad. üheltpoolt muidugi aplaus ja hüüe "hey, teised tüübid, tehke järgi!" selle eest, et teater kunstivormina kõige rohkem inimesteni jõuab - saalis leidus piisavalt palju ka neid, kel ei olnud veel käe sisse harjunud  enesestmõistetav kolmekordne aplaus.  teisalt aga ei ole teatri pealeminek mitte kõige üllatavam. igasugusel teatril, mis ei kanna ees liidet "draama" või "nuku", on väga kerge kaduda tsirkuse ja leiva sisse ära, panna enda lava plahvatama, võtta näitlejad alasti ja rockmuusika supervaljult peale (nii nagu kipub juhtuma NO-teatri lauri lagle tiivas).  näib, et tuleb poole suuga kasutada fraasi "nii sai ka sel korral häirivaks.." ning öelda, et patt pole kadunud. lõigud lõõmasid ikka veel huilgest ja  laamendamisest. aga päriselt see hollywood ja eklektilisus ei ole "uus tuus", vaid pigem vana ja väsitav modernsus. lisaks on mul kihisev kahtlus, et keegi ei ole kunagi näinud karjuvat eestlast väljaspool kodu keset linna või artsy perfokat.    samas võib-olla läheb mulle lihtsalt ebanormaalselt palju peale see seletamatu ja vaevuaimatav, tumedalt tuksuv pinge, mis minu eestlust läbib. janunev igatsus, piir ida-euroopa ja põhjamaa vahel. ikka veel, hoolimata sellest, et eelmine sajand sai läbi.    ning - neil õnnestus isegi minul tekitada hetkeks kurku mõru valu, peatada hingamine mõtte peale, kui eesti riiki enam ei oleks. see on see sama seletamatu pidulikkus valimispäeval, joovastus vabadusest, isegi kui see annab vabaduse ka paljule vihkamisväärsele. selle sama tunde teine külg - imelik, põhjendamatu kiindumus. "hingame nüüd sügavalt si-isse ja vä-älja ja kordame minu järel: "eesti riiki enam ei ole. see on läinud! eesti riik ei tule enam kunagi tagasi.""            veel enne, kui me tehnilise poole peale üle lähme, reostame revu ruttu ka  naaaaisküsimusega! lavastusse oli feminism-šovinism telg väga peenelt sisse toodud, ainult detailidena: mees, kes sõimab oma jalgu masseerivat tasakaalukat naist üliemotsionaalseks; naine, kes tormab ettevõtte kaasomaniku kabinetti ning hoolimata tolle laamendamiset ja sõimamisest aina kordab: "rahu! kõik ei ole täiesti halvasti! ma mõtlesin välja, mis valesti läks, alustame kõike uuesti! lihtsalt alustame uuesti!". see oli lihtne ja mõjuv. teema oli vabastatud oma tavapärastest vastuväidetest stiilis "iga kord kui  naine suu lahti teeb, tuleb sealt feminism" ja "juba jälle saavad mehed peksa". keegi ei saanud pead raputada, keegi ei saanud "juba jääälleee!" hüüda.    rääkides detailidest, siis etenduses oli ka koht, mis kogu saalis istuval kultuurirahval (halb sõna muide) enda üle muiata lubas. see oli paksult kultuuri- ja ajalooreferentse täis (õujee, koht kus oma akadeemiat näidata!) jutustus noorest marjust, kelle vanemad olid kommunistid ja sõbrad tartu boheemid. "kirjandusteadlane, kes lubas siit  provintsist berliini ära sõita, kuid ei jõudnud paidest kaugemale, ning siis nähti teda jälle tartu korteripidudel" oli väga tuttav ja aktuaalne kujund (kim jong-il is looking at you, comrades!), nii et minult sai aplausi ja kestvad kiiduavaldused kätte küll. aplodeerimine filmilinti vaadates on muide üleüldse väga sümpaatne nähtus.    ning nüüd, siutiuviu, - tehnika! meisterlik milleenium - siin see on! kultuuri tehniline areng, filmi ja teatri süntees!    eks loomulikult kaasnesid sellega  mitmed vingumised laadis "aga miks ma siis selle asemel kinno ei läinud" ja "aga miks sellel siis kinopileti hinda ei olnud" ja "mis siis üldse teater on". mina ei vingu, ma leian, et see oli täiesti põhjendatud, isegi kui on selge, et sajaprotsendiliselt see lavastus küll otse-eetris ei olnud. kuid filmi ja teatri süntees võttis mõlemalt ainult parima - esimeselt peaaegu piiramatu võimalustevälja ning teiselt peaaegu reaalse vahetuse. selle tulemusena hakkas isegi et tunduma, et eesti näitlejad oskavad midagi  teha küll ja ka eesti film ei pruugi olla midagi päris lootusetut - umbes nagu fotod, mil õnnestub taastada usk fotograafiasse.  eriti mõjuv oli ühendav lüli - see, kuidas lavastus algas ja lõppes vaatajatega ühes ruumis, samal ajal kui seda oli näha ka filmilindil. näitlejad istusid meie silme ees laval, ptse titaanliku kinoekraani all. kaamera zuumis telesaatelikult libedalt sisse, igaühe näo juurde kuvati magusalt tema nimi ja vanus, enne kui näitlejad püsti tõusid ja reas minema sammusid,  käigupealt mantleid selga visates. kaamera keerles võrgutavalt ümber nende, taustal jooksis mikrofoniga helimees. jalutuskäik ühest teatrist teise läbi sügistineda õue näitas muu hulgas ka seda, et kevad, kevad ei tule sel maal kunagi..    abimeeskonna pildis olek, märk läbipaistvusest ja "puhtusetusest", lahendas minu jaoks ka ühe teatri olemusliku probleemi - illusiooni, nagu oleks teater "reaalsus", nagu suudaks see sind samamoodi unustusse viia kui kirjandus. eelistan sellest ühisest  imiteerimise valest vabaneda ning nõuan kõiki kustukajälgi ja valesti läinud jooni näha. nii nagu romaanis tegelane, ei pea ka teater olema tingimata sama tõene kui sina ja mina, piisab, kui ta täidab kogu autori loodud ruumi (nagu ütleb kundera). see ühise mängu, ühise vale ja saladuse idee on minu jaoks kahepalgeline ning teater kui jäljendus ebaõnnestunud. iseasi muidugi, mida baudrillard ja teised tolle tekkinud hüperreaalsuse kohta ütleksid.    ja jätkates kestvate aplausidega, siis soe grandioosne  kiitus sujuvale kaameratööle, mis selle kõige üleüldse võimalikuks ja nauditavaks muutis. tehnilist täpsust ja lahendust on alati ülikaunis vaadata.    lõpetuseks ei anna ma teile mitte mingeid reklaamklippe vaadata, vaid hoopis lugeda. siin on tekst, mis seletab sama värki, mida kolm tundi püstitäis teatrisaalis vahtida sai, leebes zaumi stiilis läbi kunsti. kiidan selle sajaga heaks ja nõuan sellist värki rohkem.