Üldiselt puudub aga draamadel kujunenud kindel dramaatiline vorm, kuigi teatraalsusega on tehtud rohkem  tegemist kui vist kunagi varemini. Sõna on tugevasti asendatud miimikaga ja pantomiimiga, artistilisega. See osalt tuleb kartusest kino ja revüü ees. Aga see kartu­sest olenev kalduvus ei tule teatrile lõpuks õnnistuseks: see liialt võõrastesse effektidesse segamine matab teatri õiged ülesanded kinni. Sellega ei tungita mitte sügavusisse; sellega ujutakse pinnal, hoolitsetakse asjatult näi­dendi "kostüümi" eest ja see, mis saame, on kirju, kirev ning traagika ja koomika asemel võime saada puhastu­mist ja  groteski. Teater peab ikka pidama meeles, et kinosõber teeb ikkagi vahet ehtsa kino ja kinostunud teatri vahel: teatri minnakse teatri enese pärast.