Tulemus oli huviäratav: kui lähenev stiimul oli trajektooril, mis oleks viinud põrkumiseni katseisikuga, siis olid  reaktsiooniajad ellipsile tunduvalt kiiremad kui muudes tingimustes (ja ei olnud mõjutatud otsingut segavate objektide arvust). Kõige tähtsam oli muidugi see, et efekt ilmnes ainult ohtlikul trajektooril olnud stiimulite korral ja mitte stiimulite puhul, millel oli küll sama lõpp-positsioon, kuid mis polnud ohtliku trajektooriga. Niisiis tõmbavad potentsiaalselt ohtlikud stiimulid endale tähelepanu. Põneval kombel ei olnud katseisikud pärast katset teadlikud, et nende otsingutulemus oli mõjutatud eelnevast lähenevast stiimulist. Samuti ei olnud nad väidetavalt teadvustanud mingit vahet ohtlike ja mitteohtlike lähenevate stiimulite vahel - nende jaoks olid trajektoorid olnud sarnased. Kas see tähendab, et erinevus ohtlike ja mitteohtlike stiimulite vahel, mis mõjutas katseisikute tähelepanu ja reaktsioone, ei ole katseisikute jaoks teadvustatav? Kas teadvuseväline infotöötlus suudab teha eristusi, mida teadvustatud töötlus ei suuda?