Sihuke isekas inimene nagu ma olen hakkasin arutama, kas minust maakerale ka mingi selline jälg maha jääb, mida kosmosest kena kaeda oleks. Mõtlesin mis ma mõtlesin ja meelde tuli: need kümmekond hektarit metsa mis minu ja laste käe läbi juured mulda on saanud on ju priske tükk küllalt.    Lurpsti Google Maps lahti ja piiluma. Ja mis sa kostad, ongi näha ! Mõni maalapp juba üpris metsa moodi juba , mõni sihuke ... triibuline.    Muuhulgas tuli meelde see, kui kunagi  ostsin raamatu "Eestimaa kosmosest"(oli vist selline nimi) ja kutsusin oma mehe ka seda vaatama: "Näed seda ruhelist kohta siin?" - "Jah, mis siis?" - "Seda väikest täppi näed?" - "?" - "Ma just seisin õues ja lehvitasin, kui see pilt tehti!" - pikk vaikus ja siis alles arusaamine , et ma narrin. Oh seda meeste õrna eneseväärikust!    Huvitav, mida olnuks vaadata siis, kui oleksin kogu elu esimese veerandsaja aasta kombel linnas elada otsustanud?       Et asjas täiesti kindel olla, käisin mõnda lanki oma väikese prillitatud punnsilmaga üle  kaemas, tegin piltegi küll ristseliti ja ruutpesiti aga moblafotod on väheke kahtlane kraam ja seina peale riputada kõlbasid vaid kaks, üks neist on kuusenoorukist, mille istutamist ma mingil müstilisel kombel isegi mäletasin - kena põnn on temast saanud oma vanaisa kännu najal (noormees pildil paremal), teine pilt on lihtsalt tänase päeva tuju värv.    Minu elab see mets igatahes üle ja sellest pole mul raasugi kahju.           Aga et minevik liiga roosiline ei tunduks (noh, et ei tekiks tahtmist seda vana head rohirohelisemlumivalgem juttu heietada) tuletan iseendale meelde, et metsa  istutamise esimesed kolm päeva lõpevad enamasti neljanda päeva hommikuks täiesti uute teadmistega inimkeha anatoomiast ja avastamisest, et valutada võivad ka kohad, mille olemasolu pole siiani teaduslikult tõestatudki.    Dixi.