Sinu sammud veel kaiguvad rinnas,  õhk mu üle on kilena pingul.  Hilist ädalat kannab mu pinnas,  koltub roos hinge kivisel kingul.    Sajan lompideks, tiigiks ja ojaks,  laukasilmaks tintmustaks ja morniks,  iili hulkuva lapsendan pojaks,  poikvel pihkudest toidan ta tormiks.    Ahnel innul, ööliblika moodi  visklen valgustes hääbuvais,  ahtrais.  Kõik need tuled, mis taevast kord toodi,  köevad leegitult haavus ja vahtrais.    Raaguv naeratus huultel kui ehis,  hõlmas udude suitsune vine,  anun, kahlates põlvini lehis:  suvi, seisata, ära veel mine!