Valetan. Tegelikult ei ole pakitud. Täna hakkan sellega tõsisemalt tegelema. Kui olen linna pealt tagasi. (Vaja raamat rampsi tagasi viia ja paarile soovijale snuffi osta). Tegelikult alustasin  sellega juba nädala esimesel poolel. Aga sattusin kohutavasse masendusse. Sest mul on LIIIIGA palju asju. Ja ei raatsi ju midagi siia maha ka jätta. A suuremast osast raamatutest pean loobuma. (Gibsonid võtan kasvõi taskus kaasa). Ma panin kohvrisse ainult riidekraami ja kohver oli täis. Tegelikult ei mahtunud isegi kõik riidekraam sinna. Aga peale selle on ju mul selle 9 kuuga kogunenud veel igast ninni ja nänni. Pluss meened. Ja käsipagas on ettenähtust pisem. A ei hakka vist endale viimasel minutil uut ka  otsima. Eks näha ole, kuidas ma hakkama saan.    Eile oli mu viimane tööpäev aiandis. Tädid (ja meesperegi) olid mulle vahva kaardi heade soovidega kirjutanud ja omanikud-ülemused ütlesid, et kui ma Eestis tööd ei leia, siis tulgu ma ja koputagu nende uksele. Kena pakkumine. Ja tulusam, kui agentuuri kaudu seal tööl käia. Oma uue fotokaga olin üle nädala aja seal jaapani turist. Palju pilte lilledest. Aga ka inimestest. Tegin siis ülemusele plaadi neist kokku ja prouadele viisin oma küpsetatud  pidukringli.    Aga tegelikult on sehuke imelik tunne. Ei saagi aru, et ma nüüd lähem Visplikülast ära. Ja et ei kipu siia tagasi tulema. Kuidagi kodune on siin juba. Ära harjunud. Naabertänava inimesedki ütlevad mulle juba tere.    Nüüd peakski miskit sööma ja oma linnatiirul ära käima. KUi kõik hästi läheb, siis ehk kriban täna siia veel miskit.