Me jagame oma sissesõiduhoovi kolme maja rahvaga. Kõik need majad on ilmselgelt ehitatud samal ajal, sest on välimuselt üpris sarnased. Ja et oleme niivõrd lähestikku, siis hoiame paratamatult üksteise eludel silma peal.  Kõrvalmaja Michelleґiga saame tuttavaks kohe esimesel nädalal pärast kolimist. Tulen just poest  ning mul on hulk kotte, pluss beebi turvatool vaja järsust kodutrepist üles tassida. "Oot, las ma aitan!" pakub nurga tagant välja hüpanud pisike ja kleenuke naine end appi. Ta tutvustab end (lahutatud, kolm teismelist last) ning räägib, et nad just kolisid siia mägedest. "Lapsed kangesti tahtsid koolile lähemale saada ja arvavad, et elame nüüd südalinnas," muigab ta. Milline erinevus - me enda meelest kolisime maale... Michelle näitab ka oma uut tööautot - see on vägeva kastiga mehine Toyota. Töötab ta  lähedal, looduskaitsealal.  Michelleґi kõrval asuv maja on tühi, müügiks.  Viimane neljast majast asub me vastas, nii kui katted ees pole, siis näeme me, mis toimub naabri rõdul, ja ta võib me elutuppa kiigata. Saame naabriga tuttavaks üpris kummalisel viisil. Me kohe kaheseks saav laps lukustab end magamistuppa ega oska ust lahti teha. Meil pole võtit ja nii jooksen läbi vihma naabri poole - ehk on sarnaselt ehitatud majadel sarnased sisevõtmed? Abi sealt ei saa, küll aga kutsub kaunis ja  pikajuukseline punapea meid järgmisel hommikul tutvumiskohvile.  Selgub, et Anna elab üksi selles suures majas, on sündinud samas piirkonnas ja töötanud rahvusvaheliste lasteprojektidega mitmel pool Euroopas. Nüüd kolis tagasi, vanematele lähedale. Ametilt on kliiniline lastepsühholoog. "Võid iga hetk läbi astuda, tassikesele kohvile," kutsub Anna lahkesti. Hopladii, mul on kohe hea meel, et siinsetel inimestel on seltskonna üle hea meel! Hoolimata lõputust naeratamisest ja small-talkist ei käinud me kesklinnas  eales naabritega kohvil, kuigi majad asusid üksteisest vaid paari meetri kaugusel.