Järgmine üritus oli kohaliku telefoninumbri saamine. Eestis on see ju imelihtne: lähed suvalisse R-kioskisse ja ostad Simpeli stardipaketi, kus on SIMkaart ja kõneajakaart. Ajakulu max 2 minutit. Siin need asjad nii lihtsalt loomulikult ei käi. Kõigepealt otsid linna pealt telefoniteenuseid pakkuva poe. Me valisime Vodafone, siis lugesime 15  minutit brošüüre, et millist kõnekaarti võtta. Seejärel astud teenindaja juurde, kes esimese asjana küsib passi ning loomulikult ka kodust aadressi! (tuletan meelde, et me ei taha lepingulist mobiilinumbrit, vaid suvalist kõnekaarti, millele ise aega juurde laadida). Hea küll, tema meile koju midagi saata ei taha, anname talle Melbourne'i aadressi, mida peast teame. Teenindaja sisestab kõik passi ja elukohaga seonduvad andmed arvutisse, lisaks veel nimed, teised tel numbrid, vanaema kassi nimi jne ja võtab  SIMkaardi kasutamise lepingule allkirjad. Lõpuks annab teenindaja mõlemale pakikese, kus on sees SIM kaart ja telefoninumber ning kõneaja tšeki, millel on juhtnöörid, kuidas laadida - kokku on kulunud kõva pool tundi juba.. Ja nüüd tuleb nali: ...saadab meid linnapeale netti otsima, et oma SIM kaardi ise aktiveeriksime. Tädi seda poes teha ei saa. Läksime järgmisel päeval internetti ja meil kulus 20 minutit lisaks, et see asi ära aktiveerida, sest kuigi tädi poes trükkis ka meie passiandmed ja aadressid jms  arvutisse, siis pidime meie kõike seda sama kaardi aktiveerimiseks uuesti tegema! Ja siis veel teine 20 min, et kõneaega laadida. Oh issand, kui keeruliseks saab ühe lihtsa asja teha. Ja see on kõikide asjade puhul siin nii, absoluutselt igal pool on kogu aeg vaja passiandmeid, elukoha aadressi ja neid tuleb korduvalt kuskile sisse trükkida. IT vallas oleks austraallastel meilt ikka väga palju õppida.