Kinnistamiseks ehk ingrossatsiooniks nimetatakse kinnisvara - maaomandi, hoone jne. kohta sõlmitud õigustehingu sissekandmist vastavaisse kinnistusraamatuisse. Andmeid kinnistusraamatute pidamisest Lääne-Euroopa linnades kohtuasutuste juures on juba keskajast, näiteks Kölnist XI sajandist.(2) Vajadus eriliste raamatute pidamiseks kõigi kinnisvarade kohta kasvas seoses kapitalistlike suhete arenemisega, kui maa muutus üha rohkem ostu-müügi objektiks ja laialt levis üks krediidi liike - hüpoteegilaen. Hüpoteegiks nimetatakse kinnisvara pantimist laenu tagatisena, kusjuures panditud kinnisvara jääb võlgniku valdusse. Kui võlga tähtajaks ei tasuta, läheb kinnisvara sundmüügile, mille puhul kreeditoril on õigus nõuda rahuldust saada oleva summa ulatuses. Maa kaasatõmbamisega üldisesse kaubaringlusse muutus üha suuremaks ostjate risk, et kinnisvara ei kuulugi tegelikult müüjale, ja võlausaldajate risk, et panditav kinnisvara on juba varem võlgadega üle koormatud. Selliste ebameeldivuste ärahoidmiseks töötati mitmes Euroopa riigis, ennekõike Saksamaal ja Prantsusmaal, välja nn. hüpoteegisüsteem, mille järgi õigused kinnisvarale omandasid seadusliku jõu alles nende sissekandmisega kinnistusraamatusse. Hüpoteegisüsteemi olemus seisneb selles, et iga kinnisvara kohta märgitakse spetsiaalses asutuses raamatusse üles kõik andmed asjaõiguste kohta, mille objektiks on antud kinnisvara: omaniku nimi, omandiõiguse üleminekud, servituudid ja kinnisvaral lasuvad võlad.(3) Kinnistusraamatu sissekannetel pole seejuures mitte teatmeline, vaid juriidiline tähendus, s.t. nad on kõigile kohustuslikud.