Illusioonide ja tõelisuse vastasus, tütarlapse väga kinnine, eluks kõlbmatu väärkasvatus ja sellest järgnev kaitsetu ja ettevalmistamatu olek elu halastamatuse vastu - see on Jakobsoni idee. Need kontrastsused on ta viinud äär­museni, pannes lõpetama kannataja Heleene vaimlise pime­dusega. Selles sündmuste käigu  drastilises pöördes on autor aga võlgu jäänud veenvuse. Hullumine, vaimline patoloogia on üldse õieti riskantne teema, pealegi noore kirjaniku jaoks, ja tüürides oma kannatajaga sesse problemaatilisse seisu­korda, pinevast järjekindlusest aetuna, on autor sooritanud vaieldava meelevaldsuse, mis muudab ta muiduse sirgjoo­nelise ja ümmara kompositsiooni jõnklikuks. On küsitav, et Heleene, läbi teinud abielupõrgu päratu amoraalse mehega ja põgenenud mehe juurest oma lapsega, kes on talle kallim kõigest maa peal, - et  ta nüüd, kannatusist vabanenuna ja võides pikapeale uut elu alata, vaimliselt alla käib. Selle katastroofilise pöörde oleks võinud autor tuua siis, kui He­leene viibis mehe juures, maltreteeritavana, või siis, kui ta oleks kaotanud oma lapse, kui laps tõesti oleks nakatatud mehe kuritõvest. Nüüd aga kannatab usutavus.