Lugesin Kaplinskit. Olla väga kiidetud raamat, vist mingid auhinnad isegi saanud ja värki. On tõesti tore, sujuv ja rahulik, võib-olla isegi liigagi isiklik inimese lugu. Mingi tunne jäi asjast sisse küll.    Sisust jäi mulle kummitama kaks mõtet.    Esiteks on seal lehtedel kirjas palju kohanimesid. Peamiselt Kagu-Eesti ja Võrumaa kaardilt. Sellega seostub see teema, et kui  linnainimesed ei tea enam isegi oma linnaosa ajalugu, rääkimata lihtsate ülesannete täitmisest nagu "näita Eesti kaardil, kus asub ____" (täida lüngad) siis olgem ausad, ma ka väga hästi ei oska. Aga mul on mõned kohad, mida ma Eestis tean. Lapsepõlvesuvila oli Riisipere lähedal Laitses. Ja mu tädi elab Aegviidus, sealseid metsi ja järvi tean ka natukene. Viimasel ajal olen Eestit külastades Lääne-Hiiumaad avastanud. Need on kõik ilusad nimed, ilusad sõnad, ilusas eesti keeles. Kui ma natuke rikkamaks saan, siis  lõunamaale lendamise asemel tahan Eestis ringi sõita ja kohanimedega silte lugeda, võib-olla isegi üles kirjutada.    Kunagi, kui ma rohkem raamatuid lugeda jõudsin, tundus mulle see romantiseeritud akadeemiline spliin palju ahvatlevam, kui praegu. Tudengiromantika ja katusekorterid, paksud tolmused köited kogu maailma tarkusega ja õhkavad pilgud tähtede vahelt elu mõtet otsimas. Eks ma isegi mõtlesin siiralt lõpuks Tartusse miskit raamatuteadust tudeerima päädida ja saada Targemaks kui Keegi  Teine. Võib-olla mu vaim on mandunud, võib-olla olin toona oma maailma avastamisest pimestatud, praegu suudan ma selliste ideaalide peale ainult heldimusega õlgu kehitada ja ehk veidike irvitadagi. Õnneks on Kaplinski raamatutegelasel ka see maalähedasem pool, kes Võrumaa maanteid mööda jalgratast väntab ja puudelõhkumise kunsti üle rõõmu oskab tunda.    Pean kahjuks ka kurvameelselt lisama, et tõenäoliselt on härra Kaplinski piisavalt suur autoriteet, et tema teosed toimetamata jätta. Võiks ju  tagasihoidlikult kirjutada, et "Korrektuuri lugenud..." Ma endiselt ei mõista, kuidas on võimalik uskuda, et inimene omaenese teksti suudab nii tuimalt lugeda, et sealt trükivead üles leiab. Ja ma ei räägi nendest kaplinskismidest, mis murdekeelt ja muid keelelisi eripärasid jätkusuutlikult läbi raamatu kasutavad. Tuttavas tekstis loeb inimene ainult sisu, hüpates üle vormist, komadest ja kogemata kustutamata jäänud sõnadest.    Täna lugesin jõe kaldal päikese käes vana kapsast Goethet. Oh seda  hingestatust, oh seda teatraalsust. Aga seal trükivigu ei ole.