Ent Morand on kaugel menetekeldamisest. Selle vastu, ta imetleb elu kirjavust ja tunneb lõbu patutsemisest. Lugeja tehku ise oma maitse järgi järeldused, autori ülesanne on näha elu kõigi ta plekkidega, näha tihti enam kui kõlbulik. Ta kirjutab oma reisikohvrist: "selle siledad küljed on kui põsed, mida kõik tuuled puhunud, kõik sõrmed katsunud; hotellide ja vaksalite etiketid; tollimajade mitmevärvilised kriidid; ta kulunud põhi on sinkjas  higist, mereveest, oksendustest ning punane sealt kohalt, kus kölnivee pudelid sees katki läinud." Laigud kõnelevad vahel enam kui kohver. Mis sellest, kui nõnda künismi jõutakse! Elame ju aastasajal teaduhimulisel. Kooruke ei avatle kedagi, see petab. Ka pealeheidet loorid ei vaimusta: romantika on surnud. Kiht kihilt paljas­tatakse maapõue, käristatakse sinine taevasiid teleskoopidega ja külitakse uuestileitud kuristikku müriaadid tähti ja udukogusid. Kaaned võetakse pealt ka hingel, otsitakse juuri altmaa.  Näivus on ahtake riba ainult võimalikust ja olevast ilmast. Meie silm tajub ainult 390-760 μμ pikku­seid valguslaineid, kuid alles neist piiridest üle algavad jõud, salapärased ja imelised: ultraviolett, Röntgeni γ-kiired. Ja paljuks meie kõrv õhulaineid kinni püüab? Ning hing ise: paljuks mahub teadvusesse? Aja tung on teada saada seda, mis teispool piiri asub. Elame raadio, psühhanalüüsi, autosuggestiooni järgus. Rebime hilpusid siit ja sealt, tahame teada saada, mis kõige all on. Alastikultuurijärk kõiges  suhtes.