Algus oli vast kõige huvitavam, ja seda seetõttu, et filmis näidatava balleti koreograafia põhineb 1913. aasta originaalkoreograafial, nii nagu see kirjeldustes säilinud on. Edasi läheb asi rappa. Kahe peategelase vahel tekib meeletu kirg, kuigi nende omavaheline dialoog peaaegu et puudub. Muide, Coco on kirjutatud selliseks, et ta ei taha üldse eriti kellegagi rääkida. Või kui räägibki, siis selleks, et teha ettepanekuid või jagada käsklusi, kommentaare vms. Anna  Mouglalis pingutas aga selle intensiivsuse ja napisõnalise nähvamisega natuke üle ja muutus pikapeale häirivaks.