Vaidlesime eksabikaasaga natuke põhimõttelistes ja natuke rohkem muudes küsimustes.  Mõni aeg hiljem avastasin, et ta on Facebookis mind enda sõprade listist maha kustutanud.  Mis sest, et meil on selja taga ühised kolm poega ja pea viisteist koosoldud aastat.    ---    Vaidlesime praeguse elukaaslasega mis iganes teemadel. Mõni päev hiljem, taas kord Facebookis, avastasin, et ma polegi temaga enam  suhtes. Isegi sõbrad teps mitte.  Olin ühe pelga näpuvajutusega jäänud üksi ja hõivatuks koos ühe lapse ja möödunud viie aastaga.    -- -    Mis jama on, küsin seepeale mina, et koht näidatakse kätte Facebookis veel enne kui otsad silmast silma lõplikult kokku sõlmimata? Mis sunnib kogu maailmale kuulutama, mis toimub kõige lähemal, sügavamal hingesoppides?    See tundub mulle reetmisest reetmisem. Tühjemat tühjem.  Visata kont kontvõõraste hambusse.  Las närivad. Ja  kosuvad teiste pettumusest ja kurbusest.    Just täpselt nii juhtus ka mu õega, kes peale aastaid kestnud kooselu otsustasid oma elukaaslasega lahku kolida. "Süüdi" polnud ses lahkuminekus otseselt kumbki, aga väga õnnetud olid nad mõlemad. Siis ja ilmsete märkide põhjal kohe kindlasti veel praegugi.  7 kuud peale lõplikku uksepaugatust tegi teine pool otsustava sammu ja vahetas Facebookis oma hõivatud staatuse vallalise vastu.  Ainuüksi viis minutit hiljem oli üks naisterahvas, et siis  töökaaslane, selle rõõmusõnumi peale vajutanud nuppu -I like.  Kle - kellele ei meeldiks?  Olin seda mõelnud ennegi, aga tõsi, viimase piisa ja tõuke andis ikkagi elukaaslase liigutus.  Seda ma tean, et nii kalki ja ussitavat maailma mina enda naha ja silma alla ei taha.    Tegin virtuaalse enesetapu.  I don`t like.    Vähemalt siiani pole ma seda veel kordagi kahetsenud.    Elukaaslasega oleme päris elus peale mõnda päeva lahusoleku  jälle koos.  Mina ei taha, et ta ära läheks ja mulle tundub, et õnneks ei taha ta vist väga minna ka.  I like. Very much.