Kas sul on diagnoositud meniere`i sündroom?    Ma olen elanud meniere`i sündroomiga praeguseks juba seitse aastat. Kõigepealt arvasin, et mu kõrva on kogunenud vaiku ja ummistanud kuulmekäigu. Kõrvaarst kinnitas peale läbivaatust, et vaiku ei ole. Esimesed sümptomid olid nii rasked, et ma pidin roomama neljakäpukil voodisse, sest püstiseismine oli täiesti võimatu. Veetsin voodis paar päeva, kuna minu pearinglus ei andnud ega andnud järele.    Hiljem hakkas seda juhtuma väga sageli ja olin sunnitud lõpetama töö. Kolm aastat ei olnud ma võimeline töötama. Oma päevaplaane sain teha selle järele, kuidas ma end hommikul tundsin. Mõnel päeval ei tulnud autojuhtimisest ega isegi püstiseismisest midagi välja ja kui hommikuti enesetunne oligi talutav, ei võinud ma kunagi ette teada, millal pearinglus võib tekkida. Vajusin sügavasse masendusse. Ka majanduslikud probleemid vaevasid. Tundsin ennast oma kodus, nagu vang, kes ei pääse välja.    Aegamööda hakkasin täielikult sõltuma teiste inimeste abist.    Sel ajal oli mul õmblustöökoda, kus valmistasin ja müüsin riideid. Ma ei suutnud enam suhelda klientidega, ma ei suutnud isegi orienteeruda minu omas kaupluses. Olukord muutus täiesti talumatuks. Kuna ma ei suutnud tegeleda inimestega ega hoolitseda töökoja eest, olin sunnitud selle sulgema. See juhtus detsembris 1997.    Selline olukord jätkus 2000. aasta talveni. Siis sagenesid minu haigushood ja muutusid lausa igapäevasteks. Kukkusin korduvalt, ilma et lähenev haigushoog oleks mind kuidagi hoiatanud. Suure ehmatuse osaliseks sain ühel päeval rooli taga, kui ma kaotasin täielikult kontrolli enda ja auto üle. Surusin pidurid põhja, enne kui midagi oleks juhtunud. Õnneks oli tegemist vaikse kõrvaltänavaga, kus ei olnud liiklust, muidu oleksin üsna kindlasti põhjustanud avarii.    Viimaseks piisaks minu kannatustekarikas oli juhtum 2000. aasta aprilli alguses, kui ma kukkusin köögis ja vigastasin üsna tõsiselt pead ja silma. Uskusin, et elu ei või muutuda enam hullemaks. Ma ei saanud enam üldse väljuda kodunt ilma, et mul ei oleks tekkinud pearinglus.    Kui ma olin üle elanud esimesed haigusnähtused, diagnoositi mul meniere`i sündroom. Minu perearst kirjutas välja mulle tavalised arstimid, mida sel puhul tarvitatakse. Tulemus oli nullilähedane. Kohtusin spetsialistidega, mulle tehti kuulmisuuringuid ja muid teste. Ka need jäid tulemusteta.    Alustasin isiklikke uuringuid internetis (nagu teiegi teete just praegu) ja leidsin kahe arsti kontaktandmed, kes mõlemad ravisid meniere`i sündroomi peaaegu sarnaste meetoditega. Nad mõlemad kasutasid selleks kõrge kontsentratsiooniga vitamiine ja erilisi toidulisandeid. Üks neist arstidest põdes ka ise meniere`i sündroomi. Kuna mõlemad arstid soovitasid raviks kombinatsiooni vitamiinidest ja toidulisanditest ja saadud tagasiside põhjal üsna edukalt, otsustasin proovida nende soovitatud meetodit.    Meniere`i sündroomi all kannatav arst oli kogenud minuga sarnast olukorda. Ka tema oli pidanud lõpetama oma töö, kuna ei suutnud enam tegeleda patsientidega. Ja nüüd oli ta jälle võimeline töötama!    Tegin oma otsuse. Kui see meetod sobis temale, siis võis see sobida ka minule. Mul ei olnud ju kaotada midagi peale mõne dollari soovitatud vitamiinide ja toidulisandite ostmiseks. See oli tunduvalt vähem, kui ma olin raisanud seniste tarbetute ravimite peale. Niisiis olin valmis eksperimendiks, millest sõltus minu tulevik.    Alustasin 2000. aasta mai keskpaigas ja sama aasta juuni alguseks oli mind vaevanud uimasus kadunud. Minu olukord paranes märgatavalt, kuni ma sattusin haiglasse sama aasta novembris oma pimesoole tõttu. Mind raviv arst rekvireeris minu vitamiinid ja toidulisandid, kui ebasoovitavad. Viie päeva pärast algasid mul taas tuttavad uimasusnähtused. Järgmisel päevad nõudsin oma abivahendid tagasi ja kahe päeva pärast olin elu parimas vormis.    Kui te tahaksite esitada mulle küsimusi või saada juhendeid, saatke mulle e-kiri ja ma vastan teile kindlasti. Meniere`i sündroom põhjustab suuri muutusi elustiilis. See ei muuda mitte ainult põdeja elu, vaid ka tema armastatud lähedaste oma.