Mis puutub aga õppimispedagoogikasse üldse, siis on uuenduspedagoogikal siin suur hulk kogemusi ja need on kõigiti  koos­kõlas ka uuema õppimispsühholoogia tulemustega. Õppimispedagoogiliste tulemuste põhjal võib öelda, et nende lapseliste tegutse­miste arenguväärtus, mis tulevad kogu isiksuse sisemusest ja mida sooritatakse sisemise jaatuse ja kalduvusega, on hoopis suurem kui nende tegutsemiste oma, mis väljastpoolt peale sunnitud ja mil­lede sisu ja mõte on lapsele ebatähtsad. Seepärast ongi pedagoo­gika sihitud selliste tegutsemiste väljakutsumisele, milledes lapsed võivad teha avastusi ning koguda püsiva väärtusega kogemusi  ja õppida õppe- ja, harjutustehnikat. Õppimine selliste tegutsemiste kaudu ongi õige õppimine, kuna passiivne vastuvõtmine on ainult näiline õppimine - pseudoõppimine. Õpilaste tegutsemine õppe­töös on tõeliselt aktiivne alles siis, kui see tegutsemine põhineb huvidel, mis tõusevad sisemusest, aga mitte välisel sunnil. Dewey arvates on sisemusest tõusvad huvid sellised, mis on ühenduses kogu isiksusega. Õppimise tulemuste kestvus on tagatud alles siis, kui kogu isiksus kuidagi õppesisust puudutatud on. Ei  saa me seda eeldada, siis muutub ka õppimine välispidiseks. Kõik õpilased võivad end enamvähem osavalt sundida oma tahtelise tähelepanu kaudu koonduma õppesunnile, nad võivad memoreerida ja harju­tada. Kuid nii omandatud tulemused ja oskused jäävad ikkagi ainult pealiskaudseks omanduseks.