Loora oli väga jutukas kass, ta rääkis oma pojaga peaaegu inimkeeli, sellise õrna kudrutava-kuriseva häälega. See kass ei jäänud kadunuks. Mina olin mingi seitsmendat kuud lapseootel ja käisin öövarul telefoniputkast helistamas. Paldiski mnt oli tühi, autod ei sõitnud. Olin teisel pool teed ja Loora nägi mind, seisis maja ukse juures,  hakkas üle tee tulema. Kuskilt kihutas öine jõhker auto. Käis ainult üks käuks - ja kass oli sodi. Aga mitte surnud. Ta suutis ennast lohistada välisesikusse, see oli lahtisi pruune lehti täis tuisanud. Esik oli pime ja sealt ma teda siis käsikaudu otsisin ja tuppa kandsin. Tal oli vist selgroog puru, sest ta oli halvatud. Püüdsin valuvaigisteid keelele tilgutada, hommikul helistasin loomaarstile aga kass oli siis juba vanni alla roomanud ja üsna kõva ja külm. Mina teda sealt kätte ei saanud, pidin kutsuma oma  ema, tema kuidagimoodi sai selle kangeks jäänud kassi kätte. Viisime ta Meriväljale ja matsime Elleni aeda.