Kui Klaoses oli küllalt sünnipärast valmisolekut Nietzsche võimutahte tunnustamiseks, siis üliinimese ideaal nõuab talt juba suurt enesesalgamist ja eneseohverdamist. Nietzsche üliinimene oma viimses tingimuses baseerub füüsilisele: kõrgemale tõule, õilsemale verele. Nietzsche väidab: keha on "suur mõistus", vaim - "väike mõistus". See ei ole kerge pähkel Klaose ideaalsele minale, kes harjunud vaimsust eelistama ja seda kõige algtegurina nägema. Mis puutub aga Klaose "loomusundide  minasse", siis üliinimese nimel see tuleb maatasa teha. See on Nietzsche jüngri kurbloolus, et Klaose "suur mõistus" on bioloogiliselt alaväärtuslik. Meister ütleb: "Werde der du bist!" Klaosele see tähendaks: saa orjaks! Nietzsche õpetuse järele meid juhib mitte teadvus, vaid instinkt. Selleks, mis oled, saadakse kõige kiuste ja ilma kalkulatsioonideta. Kuid Klaose instinktid on nii "demokraatlikud", et neid pilgukski ei tohi usaldada. Klaos kordab ka: tahan iseeneseks saada ja jääda. Kuid see on eksitus.  Tsiteerides Nietzschet: saa mis oled! - ta tegelikult on sunnitud otse vastupidiselt toimima: saa kelleks tahad! Kui Nietzsche eitab eneseeritlust ja usaldab loomusunde, on Klaos äärmiselt teadlik ja äärmiselt informeeritud oma siseilma suhtes. Klaose loomus on talle põhiolult kuri, nagu õpetab ka ristiusk, seepärast peab Klaos enese isiku õilistamiseks tegutsema mitte Nietzsche, vaid kirikuisade retsepti järele: voorused on harjutamise vili. Klaos teeb äärmiselt vähe oma idee levitamiseks. Kuid selle asemel  ta treneerib end kõrgema tõu suunas väsimatult. Ma usun, alles nüüd mõistame "Orjade" närvlikku heitlust, romaani suurt targutamise kirge, Klaose lõpmatuid vaielusi Lukretsiaga ilmsi ja unes: üks ebakohane organism teeb meeleheitlikke pingutusi seedida Nietzsche üliinimest. Metsanurk hindab oma tegelasi vaimsuse järele, tema lemmikud on vaimliste huvidega inimesed. Ta eitavad tüübid jätavad vaimliselt soovida ja vaimuvaesuse tagajärjel ka kõlbliselt. Ideelised püüded ei halva jämedat egoismi.