1999. aastal tõid Andrzej Wajda Pan Tadeusz ja Jerzy Hoffmani Tule ja mõõgaga kinodesse 13 miljonit vaatajat, 18 Poola mängufilmi kogus enam vaatajaid kui üle saja välismaise linateose kokku. Aastal 2000 oli veidi üle  700 000 vaatajaga populaarseim kodumaine film Teresa Kotlarczyki Priimas. Kolm aastat tuhandest, mis kujutab Poola endise kirikupea kardinal Stefan Wyszynski kolme vangistusaastat stalinistliku võimu all. Priimasele poleks muidugi laita pool miljonitki vaatajat, sest tegemist pole ei meelelahutusliku ega  muidu kerge teosega. Tõsi, filmi levitajad ootasid hoopis suuremat menu  kinodesse paisati koguni 90 koopiat omaaegse rahvusliku autoriteedi katsumusi.  Muuseas, vaid üht filmi  Ridley Scotti Gladiaatorit  käis mullu kaemas üle miljoni vaataja. Teisi Hollywoodi suurprojekte tabas läbikukkumine  koguda pea 40 miljoni elanikuga Poolas mõnisada tuhat vaatajat pole ju mingi saavutus.  Mullust madalseisu iseloomustab näiteks seegi, et tunamullune Mickiewiczi eepose Pan Tadeusz ekraniseering võttis  nö. järelnoppimisena veel ligi 700 000 vaatajat ning oli möödunud aasta vaadatavuselt viies film.    Kobarkino pole päästerõngas  Miks nii palju juttu arvudest ja vaatajatest? Kas kultuurilehe veergudel ei peaks enam kõnelema filmide kunstilisest väärtusest? Ometigi, traditsioonidega filmimaal Poolas arvatakse, et rahvusliku filmikunsti püsimajäämise tagab teatud hulk aastas valmivaid mängufilme, anima- või dokumentaalfilmid  ükskõik kui huvitavad need ka poleks   jäävad ikkagi kõrvalproduktiks. Aga mängufilme saab ja on mõtet teha, kui neile leidub vaatajaid. Tänu kobarkinode kerkimisele on Poolas hakanud taas suurenema kinosaalide hulk, mis üheksakümnendatel aastatel oli pidevalt vähenenud. Kobarkinod võimaldavad kauem linal hoida ambitsioonikaid kodumaiseid katsetusi, mis suurtes saalides kiiresti kiduma kipuksid.  Siiski ei ole kobarkinod Poola filmikunsti päästerõngaks. Praegu on tehtud panus rahvuslikele suurfilmidele, mille algmaterjaliks enamasti poola  kirjandusklassika ning taustaks Poola dramaatiline ajalugu. Sellised filmid sikutavad keskealisegi poolaka teleri tagant välja ning on ahvatluseks pensionärile, kelle jaoks muidu 90-kroonise pileti ostmine liigne luksus.  Tänavu ongi oodata jälle mitut suurfilmi, mis tõotavad vaatajaarvud tunamullustesse kõrgustesse tõsta. Esimeseks kogu rahva oodatud esilinastuseks on Stefan Zeromski romaani järgi vändatud Eelkevad, mis kujutab vabaduse kättevõitmist ning sellega kaasnenud vastuolusid üle 80 aasta  tagasi. Film tuleb linale märtsis, nagu ka Henryk Sienkiewiczi seiklusjutu Kõrbes ja ürgmetsas (Eestis ilmunud pealkirja all Läbi Mustade Maa) noorele vaatajale mõeldud ekraniseering.  Tõeliseks kassamagnetiks tõotab aga kujuneda vanameister Jerzy Kawalerowiczi käe all sügiseks valmiv Quo vadis. Tegemist on Poola kalleima filmiga  eelarve 16 miljonit dollarit. Filmi aluseks on Henryk Sienkiewiczile Nobeli kirjandusauhinna toonud samanimeline romaan. Keiser Nero aegset Roomat kujutav Quo vadis?  on reisööre varemgi köitnud  1951 tegi selle järgi filmi ameeriklane Mervin LeRoy ja 1985 itaallane Franco Rossi.  79aastasele Jerzy Kawalerowiczile pole Quo vadis? esimene ajalooline suurfilm. 1965. aastal valmis tema käe all iidse Egiptuse võimuvõitlust käsitlev Vaarao. Boleslaw Prusi samanimelise romaani ekraniseering esitati tollal ka Oscari kandidaadiks. Nagu Vaarao, nii valmib ka Quo vadis? poolakeelsena. Muuseas, kui Vaaraod kunagi Buenos Aireses näidati, siis kiitsid argentiina  ajakirjanikud Kawalerowiczit julguse eest vändata film vanaegiptuse keeles. Ometigi, puhtpoolalik ei saa Kawalerowiczi film olema, osatäitjate valikul püüdis reissöör vältida liiga slaavilikke näitlejaid. Ent tüüpilisi roomalikke näolappe polevatki Kawalerowiczi kinnitusel Poolast võtta.