Selle pöördelise 2009. aasta alguses  otsustas Eesti Vabariigi kohus, et ilma tõenditeta ei saa kedagi süüdi mõista. Niisugune otsus osutus aga pettumuseks paljude poliitikas tegevate inimeste jaoks, isegi nii teravaks pettumuseks, et mõned parlamendiliikmed süüdistasid kohtuvõimu ebaprofessionaalsuses või kutsuti kohtuvõimu üles mõistma õigust leninlikul moel "südametunnistuse" alusel. Kui kohtuvõim endale kindlaks jäi, siis haarasid otsuse suurimad kriitikud härrad Ken-Marti Vaher ning Urmas Reinsalu kättemaksuihas seadusandliku võimu vahendi  järgi loomaks olukorda, kus õigusemõistja konkreetseid tõendeid enam küsima ei peaks. Situatsioon, mida härra Montesquieu juba sajandeid tagasi ohtlikuna tajus ning seetõttu oma kuulsa võimude lahususe printsiibi kirja pani; probleem, mida kinnitas Sir John Dalberg-Acton: "Võim kipub korrumpeerima, absoluutne võim absoluutselt." Nendest mõtetest lähtuvalt püsib ka meie ühiskond põhimõttel, et ükski võim, ei seadusandlik, täidesaatev ega kohtulik ei tohi üksteist üle kaaluda, tagamaks ühiskonna võimet jääda  demokraatlikuks. Karistusseadustiku muutmise protsess kinnitas selgelt presidendi kui institutsiooni vajalikkust, eksisteerib keegi, kes väljaspool päevapoliitilist võitlust omab aega ning selget meelt põhiseaduse lugemiseks.