Tühine on küsida, kas Koort oli rahvuslikult meelestatud luues omi teoseid. Nad lähevad eesti kunsti põliste väärtuste varaaita, kuigi me ei tea ütelda, mis neis on rahvuslikult omapärane. Võib-olla leitakse seda raskepärasuses ja kohmakuses, mis neile omane, imetao­liselt paaris helluse ja õrnusega, mida  ikka tuli imetleda selles muidu nii tahumata mehes. Seda aga võime üteda juba nüüd, mida uut pä­rast Weizenbergi ja Adamsoni tõi Koort meie skulptuuri: vaimsustatud vormi edevuseta ilu.