Piiril olime umbes 8 paiku. Kuna Iraani pool pidi avatama natuke hiljem, otsustasime teha kiire kebabi enne, kui siit riigist lahkume. Rahvamass kogunes jälle silmapilguga ja pressis end igast küljest peale. Eilne kogemus veel värskelt meeles, võeti spidokad maha ja rattad lükati tihemini kokku. Tellisime, nagu ikka, 48 varrast šašlõkki ja ostsime kõrvale krõmpsutamiseks  purgi Vietnami hapukurke. Olime just mõnusalt sööma asunud, kui meid tihedalt piiravast rahvamassist käis nagu välk läbi ja inimesed jooksid laiali. Olukord meenutas sebrakarja, kes lõvi haistes minema põgenevad. Meie esimene mõte oli, et nüüd on põuepommar kohal ja kohe käib kõva pauk. Õnneks oli tegemist aga vapra politseinikuga, kes meile appi tuli ja rahvamassi kumminuiaga laiali peksis. Hirm ja aukartus korravalvuri ees oli sedavõrd suur, et hetkega oli plats puhas ja me nägime jälle päikest. Politseiniku  käitumisviis viiks ta Euroopas koheselt kohtu alla, kuid siin olime me talle isegi tänulikud, kuna see inimmüür ahistas parasjagu. Aga nagu ikka, uudishimu on suurem, kui hirm klohmida saada ja eks tasahilju hakkasid julgemad tagasi nihkuma. Pollar pidi uue meeldetuletusringi tegema ja nii see jäigi kestma, kuni otsustasime, et targem on lihtsalt kahe piiri vahelisse tsooni liikuda, kuhu niisama vahtijaid ei lastud. Kell hakkas juba sinnamaale saama, et peatselt võisime piiriületusprotseduuridega pihta  hakata. Seni on olnud need suhteliselt mitmekesised ja jäi oodata, mis siis siin juhtub. Kõik läks aga väga ladusalt ja üks piirivalvuritest saatis meid Afganistani poolelt Iraani piirini, sooviga olla veendunud, et me ilma probleemideta sinna sisse saame. Sealt võttis meid üle tema kolleeg, kes meid omakorda õigesse auku juhatas, kus passikontroll oli. Ainukeseks tõrvatilgaks jäi paar kilomeetrit peale piiri asunud tollipunkt, kus me oma kotid pidime lahti pakkima ja asjad asfaldile laotama. Wenna püstol oli  muidugi jälle suur huviobjekt, kuid olles veendunud, et sellest luuavarrest küll pauku ei tule, lasid nad meid minema.