Laulupidu on nüüd seks korraks läbi ja  algas tüüpiline Eestimaa suvi. Päike ei paista, kohe hakkab sadama. Tuleb otsida tubaseid toimetusi. See tähendab muidugi passiivset eluviisi - raamatut lugeda, arvutis kolada, telekat vaadata. Ja süüa...ilmselt liiga palju, sest kaloreid kulub ju vähe(m).    Lugesin eile blogidest ja delfist vastukajasid laulupeole. Oli nii- ja naasuguseid. Ikka ja jälle mõtlen: kes on need inimesed(eestlased), kes pole kunagi millegagi rahul ja oskavad/tahavad/ ka teiste meeleolu rikkuda. Võib-olla on need  vähemuses, aga nad on kindlapeale väga pealetükkivad ja agressiivsed. Nad teavad täpselt, kuidas asjad käivad või käima peavad.  Ühest blogist lugesin, et laululaval oli nii!!! kitsas ja et keegi "tädi" istus trepimademel ja võttis seega ära 1,5 inimese ruumi. Tüüp sihuke!!    On küll masu ja väsu, aga natuke elurõõmu võiks ikka endale lubada...vahel. Isegi v e e l raskematel aegadel on laul aidanud ellu jääda.("Meil laulud aitavad eee-lada, võii-ta" - mäletate?)  Võib-olla ei tohiks mina  üldse oma nokka lahti teha, sest ei kuulu otseselt kriisirühma (ei ole noor, ei ole võlgu, ei ole töötu). Õnneks on ka mul muresid, et keegi ei arvaks, nagu oleks ma lihtsameelne tobu!!!    Vaatasin eile hilisõhtul Pärnu filmifestivali dokki "Neitsilikkus"(Vene 2008) ja takkapihta veel Soome "Suitsetamisruumi"(2006). Mõlemad rasked filmid.  Oehhh! Pole kerge kusagil!!!     :  .