See näitus on lihtsalt samasugune must-asi nagu 90ndate kunstki. Et meil oleks oma  feministlik kunstnik (võib ristikese panna), et meil oleks oma vähemuskunstnik (võib ristikese panna), et meil oleks oma hulluksläinud kunstnik (võib ristikese panna) jne. Ja nüüd, lõpuks, et meil oleks sellest ka olnud korralik väljapanek. Mis tähendab, et minu kui alles 00ndatel liitunu jaoks on see näitus eelkõige võimalus lõpuks panna ära ristike kõigi tööde taha, millele pidevalt viidatakse, aga mida polnud varem lives näinud. Nüüd on nad siin kõik koos ja alates mingist aastakäigust on see kohustuslik  kooliprogrammi osa.  Ja peaks ju olema nii, et kui augud täidetud, kõik kaasaegsed suunad ära esindatud, siis peakski kunstielu just huvitavaks muutuma? Aga ei, mul on sama tunne nagu Kiisil, et nüüd on eriti rahulik aeg ja igat "tüüpi" kunsti ongi jäänud esindama see 1 kunstnik, kes 90ndatel selle kaubamärgistas...Nüüd peaks loogiliselt olema see hetk, kui seda pärandit hakatakse kriitiliselt revideerima, aga mida sa revideerid, sest pioneere ei ole kombeks kritiseerida ja nagu öeldud, mingites valdkonnas ei  ole ka kedagi lisandunud.  Aga näitus ise on keskkonnana hea, kuigi ei ole ilmselt eriti raske puhast kohaliku krestomaatia-paraadi kokku panna.