Milline võiks olla «La Gamba» omamüüt? Pimedus, mis on sügavam kui valgus. Pimedus, mis on valgust täis. Hämarus, millest varjud ja valgustasandid lõikavad välja juhuslikke pindu ja fragmente. Kirg, mis on suletud metsikute klavessiiniakordide varjudesse, kirg, mis ei ole suletud üldse mitte kuhugi, ja kirg, mis on usulise ekstaasi ja kehalise ekstaasi  samaaegsuse manifestatsioon. Ja milles seega puudub polariseeritus, iseenese lahknemine iseenesest. Kõlab, nagu oleks jumalariik maale tulnud. Aga ega ei ole. Need kolm kirge ja pimeduse valgusesarnane seisund on hispaania renessanssmuusika tuum, ja itaaliale ei ole seda kuigi raske külge mängida, kui see kord juba ära tuntud on. Kui see on käe sees. Sest seal ta ju on. The Piper at the Gates of Gloom, Vilepuhuja pimeduse väraval. Või õigemini, Vilepuhujad. See on nende pimedus ja nende värav. See pimedus on neil käe sees, koos temas oleva valgusega. Ja nemad on selle pimeduse käe sees. Nad ise ongi selle pimeduse käsi. Pimeduse pahem käsi. Sõrmlaual.