Elu ei ole kunagi tervenisti  ennustatav või kontrollitav. Et jaksaks elada, on vaja säilitada lootus: lootus muutusele, paranemisele ja usk, et koos haigusega on võimalik edasi elada - lootus elu jätkumisele. Lootus on väga tugevas seoses ajaga. Samal ajal, kui lootus on suunatud tulevikku, on inimesel selle tekkimiseks ja alalhoidmiseks vaja minevikku. Minevikust leiame oma varasematel aegadel kogetud, läbikäidud ja võidetud rasked eluperioodid. Tegelikult on meie toonased kogemused muutunud jõuvaruks, positiivseks, lootustsisendavaks  ressurssiks käesoleva hetkega toimetulekul ning lootuseks tulevikule.