Igaüks, kes puutub kokku mõne Eestis asuva suurema kõrgkooli tegemistega teab, et hariduse taseme auks sageli peetav statistiline kiidulaul ei ole tihti põhjendatud. Üha rohkem pääseb ülikoolidesse tudengeid, kellel puuduvad nii reaal- kui humanitaaraladel edasiõppimiseks igasugused eelteadmised või elementaarne ülevaade kultuuriloost. Näited lausabsurdsetest lõputöödest, mis möödaminnes lastakse nii kaitsmisele kui saavad vahel ka positiivse hinnangu, on õppejõudude seas sageli jututeemaks. See ei tähenda, nagu ei oleks ülikoolides andekaid või tõsise tööga väga häid tulemusi ja oskusi saavutavaid tudengeid. Neid on palju, kuid kogu nende töö ja vaev kaob ära suurde üleüldisesse oskamatuse massi. Lõputöö on enamikes erialades aga dokument, mis näitab ülikoolilõpetaja pädevust oma tegevusala mingit üksikküsimust loogiliselt ja arusaadavas keeles analüüsida või kirjeldada ning töö kaitsmisele järgneb alati ka premeeriv kõrgharidust tunnistav paber. Diplom on eelduseks väga mitmetes avalikes asutustes töötamiseks ja seega peaks ka meie ülikoolid andma nii kaitsejõududele, üldhariduskoolidele, riigiametitele kui ka eraettevõtjatele oma allkirjastatud ja tembeldatud paberiga garantii, et tegu on mõistuspäraselt mõtleva ja tegutseva inimesega. Võib ka arutleda, et bakalaureuse- ja magistritöö on kaasajal muutunud tarbetuks ja loevad hoopiski üksikainekursustel omandatud teadmised või praktika. Sellega ei saa aga nõustuda juba põhjusel, et uue informatsiooni pidev pealetulek ja ka praktiliste oskuste muutumine teevad üksikkursused oma olemuselt eelkõige ülevaateks ja sissejuhatuseks - mitte aga igavesi tõdesid andvateks koolitusmehhanismideks. Loogilise ja põhjendatud teksti või tõestuskäigu koostamine on aga läbi aegade olnud samade kriteeriumite ja tunnustega ning uued teadmised ei muuda kunagi tühiseks varasemalt omandatud analüüsivõimet, mis peakski olema ülikoolist saadav peamine oskus.