Pisut alahoidlikuma inimesena liiklesin ma küll  marsruudil Budapest-Pariis-Guadeloupe ja tagasi ka. Juba ette hoiatasid mind ja minu ema ka võhivõõrad, et guadeloupelased on hirmus kurjad ja prantslasi silma otsaski ei salli, sest Guadeloupe'il kaotati vahepeal orjus ära, aga Napoleoni naine armastas orjapidamist ja Napoleon oma naist või midagi. Selles suhtes oli Kate Grenville'i   muidugi väga sobilik reisilugemine ja eks oli ka mõni põõsas, kus oleks võinud luurata mees must nagu öö, mürgioda valmis.  Kohale jõudnud, tuli sellistes rassistlik-romantilistest eelarvamustest muidugi kohe loobuda. Ja lennureisist ei räägi ma sõnagi, sest selle kavatsen unustada ära.  Ema oli meile otsinud hotelli Deshaies' lähedal ja Grand Anse'i ranna kohta väitis reisijuht, et see on saare kõige ilusam.    Ega ei valetanud ka. Teisi turiste liiga palju ei olnud. Nii sai jälgida erinevate rahvaste käitumist. Meie valisime endale ikka peesitamiseks paiga, kus ümberringi mitu meetrit tühja maad igas suunas, ent juba õige pea olime  ümbritsetud prantslastest, kes vist arvasid, et kui kedagi parasjagu ei ole, siis on jama koht.  Ei olnud aktiivne puhkus. Ei, sugugi mitte. Hoopis mõnus soe oli, sai palju supelda ja  e juua. Hoolimata kuivast aastaajast sadas peaaegu iga päev, mõnikord rohkem, teinekord ainult paar sahmakat. Ja kohe rannas oli koht nimega  , kus segati oivaliselt suuri ja mmm...häid  'e.    Muidu on  Guadeloupe'il palju eksootilisi loomi. Mul õnnestus näha kanu, kasse, lehmi, koeri ja sisalikke. Ja mõtiskleda väga pikalt selle üle, kuidas merevaade jääb merevaateks: teooria ühendatud praktikaga.  Vist on küll nii, et ma ütlesin selle nädala jooksul sõna "mõnus" vähemasti sama palju kui kogu oma senise elu jooksul kokku. Või mis sa ikka oskad öelda, kui laine laksub laisalt randa ja hirmus hea on olla.