Ma olen harjunud, et vaiksetel hommikutel ja õhtutel kostub minu koduni lipuheiskamistseremooniat saatev muusika. Igal koolipäeval näen selge ilmaga ka lippu Pika Hermanni tornis lehvimas. Lehviva lipu eriomadus,  võrreldes teiste sümbolite ja tähistega, on tema võime köita vaatajate tähelepanu. Seetõttu tulebki lippu pidada üheks kõige tähtsamaks sümboliks. Sümboleid tuleb aga õppida mõistma ja hindama, sest ilu on vaataja silmis. Võib-olla on meie õpetamisega üle pingutatud, taheti meist nii teha uue riigi väärilisi tulevasi kodanikke, et ei tunnetatud piiri? Võib-olla seepärast me haigutame seal, kus peaks tundma uhkust, ja ajame selja sirgu ainult siis, kui me lipp heisatakse mõnel rahvusvahelisel  spordivõistlusel.