Kogu Puškini omapärast täiust ei asenda muidugi ükski valik, mingi tõlge. Kui sada aastat tagasi loonud luuletaja originaalid veel elavad loomulikult, lõbusalt, nukralt, ülevalt, vaimukalt liikuva riimi ja rütmi närbumatuse võlus, on ta vanemad tõlketeisendid eri keeltes enamasti kõik aegunud. Puškini lüürika ja poeemide tänapäevane tõlgendamine ei seisa mitte vähem nõudliku ülesande ees: teise aja tingimustes elavale ja hingavale originaalile teises keeles ja ajas  leida võimalikult võrduvat luulesõna. Segatakse nüüd Puškinile omast liiga neologistlikult, liiga sõnavabalt ta värsilaadile võõraste ebaomadustega, siis kutsub see õigustatud vaidlust välja - laitmatu omandamise ihumisprotsess. Puškini sekulaarne mälestusaasta on mit­mel maal päevakorrale kergitanud ta tõlgete uuendamise, täiendamise ja revideerimise küsimusi. Sel puhul on märgitud säärast suhet vene rahvusluuletaja geeniuse ja ta ümberkeelenduste vahel: Venemaal on ta armastatud enne kõike  värsiluuletajana, Lääne-Euroopas loetud päämiselt proosajutustajana.