Elu läheb rööbastesse  Signe ja Ivar on lahtise jutu ja mõnusa naeruga. Signe  räägib rohkem, aga tema juttu saadavad Ivari kinnitavad laused. Ma ei tea, kumb neist on esimene ja kumb teine viiul, aga igatahes mängivad nad korraga ühte ja sedasama lugu.  Selles loos ei kõla ainult mahedad noodid. Vahel läheb ka käredaks kätte. Uus elukorraldus pööras ju elu pea peale ja see tekitas uusi pingeid.  "Ivar tundis, et mina hoian rohkem Andrease poole," ütleb Signe. "Minu arvates oli tema jälle Siimu poolt. Ja kõige hullem oli veel siis, kui Kaarel tuli. Siis ütles Ivar, et sina  neid suuri üldse enam ei näe."  "Eks ema vaatas neid asju jälle teise nurga alt," mahendab Ivar.  "No väike vajabki ju rohkem hoolt."  Ent nägelused lähevad mööda. Üleüldse kõik halvad asjad lähevad mööda, või peaaegu kõik. Ivari ja Signe poja solvumine nende uue ameti peale haihtus näiteks täielikult. "Tegelikult vajas ta lihtsalt harjumisaega," usub Signe. "Nüüd ta tuleb, toob poistele kingitusi, kõhutab nendega põrandal ja paneb mudeleid kokku."  Isegi üle tee asuvate aiamaalapikeste  omanike umbusk on räbaldunud nagu pilvevaip pärast vihmasadu, kui päikesekiired löövad maapinna pärlendama.  Elu normaliseerub. Ei, see pole normaalne, et need lapsed kasvavad SOS-majas SOS-vanematega, mitte päris kodus. Aga see on kõige lähemal normaalsusele, mida me suudame neile pakkuda. Kõige lähemal kodule, emale, isale.  "Kui pikaks ajaks te olete SOS-külale oma käe andnud?" küsin ma.  "No me oleme pensionini mõelnud," arvab Signe.  "Tahaks ikka mitu pesakonda üles kasvatada," ütleb  Ivar.  Kuueaastane Steven tuleb jooksuga Ivari juurde. "Isa, tule aita meil autoteed ehitada," nurub ta. Ivar tõuseb. "Kuidas see autotee teil käibki?" küsib ta ja läheb poisi sabas teise toa poole.