See ürgne instinktiivne käitumine - reageerida ohusignaalile tegevuse lõpetamisega ja peituda - on omane ka inimesele. Olen tomograafi abil inimese ajju vaadanud ja seal seda näinud. Kui 6-7-kuusele roomavale lapsele ütles ema kategoorilises toonis "ei", laps hetkeks peatus. Ajus oli sel hetkel märgata aktiivsuse kadumist. Täpselt sama juhtub pärast nõelatorget. Tähendab - ka inimloomusele on keeld signaaliks ähvardavast ohust, aju tunneb seda valuaistinguna ning sunnib organismi pidurduma. Laps on aga armas, me kardame teda kategooriliselt keelata ning pigem nunnutame: "Ära tee, kallis lapsukene." Ning ürgne valuaistinguline pidurdumisreaktsioon kaob.  Last ei keela me ju pahatahtlikkusest ega õelusest, vaid ikka soovist, et ta ei teeks halba endale ega teistele. Kasvatuspsühholoogia teeb üldistuse: kui lapses pole 4-5-aastaseks saades (teadvuse tekkeni) keelule kuuletumine taaselustunud, on ta juba potentsiaalne "raske".