Päevaleht, 1930    Kui rääkida mudavannest, siis ei saa jätta mainimata ka söehappe-vanne. Neid kirjutab arst eriti meile, s. o. lehemeestele, sest oleme närvilised. Ravi ja suvitus Haapsalu linna supelasutuses algas nii söehappe-vannidega. Annad arstitähe kontoris hallipäisele daamile ja ootad siis õe ning vanninaiste korraldusi. Ootetuba on ilus ja avar. Ajalehti seinal ja laual. Valgega kaetud  kuschetel lebab vannist väljunud inimesi, punased ja prisked kui porgandid. Vannitube on paarkümmend. Oled siin eraldatud kabinetis üksi oma haigusega ja alastusega. Kui olin juba vees, siis ilmus vanninaine ja suskas vanni põhja kuus kausikest mingi elemendiga, mis pani vee vannis mühisema ja kohisema. Pärast pistis vesi meeletumalt keema. Aiva visin ja vulin. Mind virutati ühest vanni servast teise. Sõnaga, olin kui kuivanud pintsel, mida maaler kupatab kuumas vees. Rebisin hirmunult kellapidet. Las' ilmub keegi  asutuse personaalist, siin pole asjad korras. Ilmus õde ja küsis, mis viga. ''Ah, mis viga… Kas teie ei näe, kuis kõik mu ümber kohiseb ja keeb. Arst kirjutas vanni närvide rahustuseks, siin kupatab aga inimese lausa tobedaks?'' ''Keemises just seisabki söehappe vanni tervendav mõju,'' seletab õde. ''Kas teie ei tunne kibelemist nahapinnal? Kas teie ei tunne, kuis mõnus soojustunne levib kehas?'' ''Tunnen ikka küll, aga see keemine ajas hirmu peale,'' ütlen ja õe nõuandel tõmban keha pärast vanni niiöelda  lõõgele. Magan paar prisket söömavahet ja ärkan siis värskes meeleolus. /…/