Seaga on kahjuks nii, et 13.11, ühel vihmasel pühapäeva hommikul, ootas ta meie ärkamise ära, et me saaks veel hüvasti jätta ja läkski Sigade Maale. Mina siis nutsin silmad peast ja matsime ta lumemarjade põõsa alla maha. Punased liiliad panime iluks peale ja mul pidi siis elu edasi minema hakkama. Ema nuttis mul ka,  aga vist rohkem selle pärast, mis seisus tütreke oli.  Ei ole lihtne olla. Siiani on lootusetult nutune.    Ilma elukata ei oska ka olla. Mul on nüüd armastust üle. Ei oska seda kuhugi panna.