Kui näitleja astub lavale ja hakkab rääkima, võtab publik teda kui tõerääkijat. Sa ei kahtle selles, mida ta räägib. Olgugi see füüsikaseadustega vastuolus või ei saa olla kuidagi tõsi, aga publik ju tuligi väljamõeldist vaatama, reaalsest elust olevat väljas pool olevat kildu.  Nii siis esimene inimene räägib, inimesed usuvad teda, tunnevad kaasa ja loovad silme ette neid sündmusi. Ta lahkub.  Tuleb uus inimene, ta hakka rääkima samadest asjadest, aga hoopis teisiti.  Enam ei tea keda uskuda, aga kui teine inimene on selgeks teinud, et esimene on hull ja ta mõtlebki asju välja, siis sa lihtsalt usud teist inimest.  Vaheajal saab aru, et selle peale ongi asi üles ehitatud ning sa tead, et kolmas monoloog on samadest asjadest, aga teise nurga alt. Samuti sa tead, et nad kõik on surnud. Lihtsalt aimad, sa tegelt ei tea, sest keegi pole seda öelnud, näidanud jne.  Kolmas inimene tuleb ja räägib oma lugu. Ta ei tee eelnevaid kõnelejaid maha ja sa ei tea keda uskuda  enam, sest esimene võis ju ka ikkagi tõtt rääkida. Nii siis sa oled segaduses ja ahmid igat kildu ja sümbolit, et aru saada mis siis ikkagi on tõsi. Inimese igavene tõeotsing.