Tänane päev algas taas ühe askeldusterohke laupäevase turuhommikuga (kuigi see postitus jõuab teieni juba pühepäeva esimeses tunnis). Mõni arvab, et turul käivad ainult vanad inimesed (eriti väga varajastel kellaaegadel) või lapsed koos oma vanematega, kes neile kodumaisest kraamist head ja paremat valmistada tahavad.  Mina olen 21aastane ja armastan turul käimist, eriti nendel kõige  magusamatel unetundidel, sest minu meelest kujutab turuhommik endast ühte väga lahedat fenomeni (lõuna ajal minnes pole asi enam justkui päris). Turul käivad - nagu mu ema armastab öelda - lihtsad inimesed. Jah, nii ongi, kuigi ehk lihtsate inimeste asemel oleks veel parem ja õigem öelda, et inimesed on (sest neil lastakse olla) turul lihtsad. Sest lihtne-olemisest on tänapäeval omaette väärtus kujunenud, mida trendide ja glamuuri tagaajajad näha ei oska või ei tahagi. Minule meeldib lihtne olla, eriti sellises keskkonnas, kus keegi midagi muud ei eeldagi. Kõige tavalisem mina ühel täiesti tavalisel laupäeval. Mis võiks olla mõnusam?  Ja turul on kõik asjad nii värsked, see värskus mõjub mulle nagu magnet, mis mind alatasa sinna kisub. Tänagi hankisin lauale ühe värske kimbu rukkililli, külmkappi värsket tilli ning riiulile mett. Ainult kalast jäin ilma, sest forellid olid kuidagi nurkanäolised.  Aga tänases päevas oli palju muudki head. Tundsin ennast üle pika aja väga õnnelikuna. Tuleb välja, et ehk  ei olegi asi paigas, vaid inimestes. On vaja neid õigeid inimesi, kellega koos võiks kas või maailma lõppu põrutada. Ja muud polekski vaja.