Kui kodutee on eriti pikk, mõtlen ma endale välja ka  legendi, millega kohalikele kärbseid pähe ajada, sest ma ei saa ju neile öelda puhast tõde, et lugesin raamatut ja vupsti olin järsku siin või et ma leiutasin kogemata ajamasina. Selliste tõdedega saab välja tulla ainult eriti intelligentsete fiktiivtegelaste ees, kes mõistavad kõike ja teevad intuitiivselt tõel ja valel vahet - ja isegi neid peab sellisteks paljastusteks ette valmistama, mis tähendab veel sellise soojendusjutu väljamõtlemist ("Ma ei tea ise ka, kuidas sellesse suhtuda, kas mul oli  hallutsinatsioon, et ma elasin 21. sajandi Eestis, või nägin ma seda unes või andis keegi mulle vastu pead ja mul on mäluauk, mille ma täitsin 21. sajandi Eestiga - või, mis kõige imelikum - SEE ON TÕSI."). Õnneks on mul oma jutu tõendamiseks kaasas paar moodsat vidinat, näiteks mobiiltelefon ja/või läpakas. Klõpsutan telefoni menüüd ja selgitan hooletult, et see on tegelikult juba vana mudel, suurevõitu selline ja eriti midagi peale helistamise ja sõnumisaatmise ei tee. Kui ka läpakas on kaasas, saan mõnes fiktiivses  universumis veidi ka tõlketööd teha, mõnikord on mul imelisel kombel läbi aegruumiaugu endiselt internetiühendus veebiandmebaaside ja -sõnastikega - mis annab mulle vajaliku eelise pärismaalaste ees, kellel lõppeks on ju nagunii emakeele-eelis.