Kummaline on avastada, et  olen ise enda kõige suurem blokeerija. Teoreetiliselt peaks olema enda kõige parem sõber, aga praktikas taon endale pidevalt ja pea märkamatult (harjumuslik käitumine kipub ju ikka märkamatuks jääma) hiiglasuure haamriga pähe (piltlikult, ikka piltlikult, palun!) ja siis imestan, et elu kuidagi lapikuna näib… endal mõtlemine ja vaatamine ammu maadligi murulikuks materdatud