Erinevus on igatahes suur. Vana generatsioon ei jätnud täiesti ar­vestamata õnnelikkust ühelt poolt sel  põhjusel, et oli kasvanud maailmas, kus ta võis olla mõnel määral õnnelik. Ta oli kasvanud mittetraagilise elukäsitusega, nagu ma seda nimetasin, oma raamatus Jeunesse d'un clerc. Teda ei šokeerinud Renani Souvenirs d'enfance et de jeunesse, kus oma elu lõpule lähenev meister kuulutas, et ta rõõmsalt algaks jälle uuesti "seda võluvat teekonda realiteedi poole." Tänapäeva noored põlgavad "nõrkust", nagu nad ütleksid antud juhul. Kõik nad kirjutaksid alla järgmisele mani­festile "Ebajumalate hämarusest" (muide,  pea kõik nad on nietzscheaanlased, nii parem- kui ka pahempoolsed): "Häbi labasele õnnele, millest unistavad poesellid, kristlased, lehmad, naised, inglased ning kõik demokraadid." Jälle kord pean ma katkestama ja rõhutama, et need, kes usuvad end kutsutud looma, ei saa peatuda õnne hindamiseks; nad on kohustatud ülistama patee­tilist elukäsitust.