Kehal vaadatud arme saadab alati mingi kindel tegu. Südamearmide lugusid ei oskagi ma kokku panna. Olen oma loomuselt liiga usaldav ja omaksvõtja olnud liiga kaua. Täna olen targem. Aga olen märganud, et on arme, mida paljud justkui ise ei lasegi kinni kasvada. Ikka ning jälle tõmbavad kooriku maha ja naudivad selle veritsemist. Äkki on see võimalus nautida masohhistlikku ohvri rolli, ilma julguseta elus ise vastutust võtta?