Enamik kängitsetud jalgadega jooksjaid, välja arvatud sprinterid, puudutab maad esmalt kannaga. Kuid paljasjalgsed eelistavad maanduda päkal või jalalaba keskosal, et mitte kanda põrutada. Nad võtavad lühemaid samme ja hoiavad jalad püstisemas asendis. See  teeb jooksu sujuvamaks. Teadlased mudeldasid jala kui L-kujulise topeltpendli. Siis arvutasid energia, mida selline jalg maapinnaga vahetab. Selgus, et päkaljooks vähendab jala efektiivset massi ja muudab osa translatoorsest energiast pöörlemisenergiaks. Paljasjalgse jooksja jalg peab olema tugevam, ent isegi kõval pinnal ei teki nii palju traumasid kui disainitud jooksukingas jooksjal. Teadlased spekuleerivad, et inimese eellased arendasid evolutsioonis australopiteekidest lühemate varvastega pikemad  tagajalad just nimelt tänu jooksule paljaste jalgadega, ajades taga saakloomi. Australopiteegid olid sprinterid, meia eellased aga maratonijooksjad.