1883. a. oktoobris toimus Provintsiaalmuuseumis maalikunstinäitus, peamiselt saksa kunstnike töödest. Seal Kanuti gildimaja saalides nägi ja koges noor Laikmaa esmakordselt elus, mida maalikunst kõike suudab. Näitus andis niipalju hoogu, et  ta oma senised katsetused kokku korjas ja nendega kubermangugümnaasiumi joonistusõpetaja, Düsseldorfist Tallinna tulnud Th. A. Sprengeli juurde nõu küsima läks. Sprengel leidis nendes katsetustes midagi olevat ja ei pidanud ülearuseks õhutada tundmatut algajat kunsti alal edasi õppima. See oli nagu esimene teednäitav valguskiir, sinnapoole polnud teda varem mitte keegi osanud suunata. Sprengel lubas Antsul isegi oma ateljees harjutamas käia ja oma värve kasutada.    Paraku pidi kunstnik ise mõneks  ajaks ära sõitma ja nii jäi asi peale paari nädalat soiku. Samal ajal oli ema jäänud haigeks ja muutus üha põduramaks. Et talusse oli nooremat perenaiseasemikku tarvis, oli Bernhard sunnitud isa käsul kaheksateistkümneaastasena abielluma. Lubadus venna eest väeteenistusse minna tegi Antsu tulevikuväljavaated omakorda selgusetuks: midagi kindlamat sai ette võtta alles siis, kui soldatipõlv seljataga.    Aga kas kunsti õppimine sel kombel liiga hiljaks ei jää? 1884. a. oktoobris suri ema. Nüüd jäi  Ants pikemalt koju pidama, kuigi suhted isa ja poegade vahel peale ema surma tihtipeale kiiva kiskusid minema. Kõige halvem oli noorele Antsule tema seisundi ebamäärasus: polnud ta enam õige talupoiss, polnud ka päris linnainimene. Ometi polnud tal enesel enam kahtlusi, mille poole püüelda. 1886. a. suvel õnnestus isalt veidi raha nõutada, et sõita Peterburi Kunstide Akadeemia vastuvõtutingimustega lähemalt tutvuma. Ühtlasi käis ta ka nõu küsimas J. Kölerilt, kuid paraku valmistas see käik pettumuse. Kuulus  kunstnik ja rahvasõber ei andnud noorele kunstihuvilisele õieti mingit nõu, vaid muudkui kordas, et kunstnikuks saamiseks pidavat palju, palju raha olema.    Tagantjärele võib seda seletada sellega, et Köler ise oli parajasti kogu oma vaevaga teenitud varanduse kaotanud ja võlgadesse sattunud.Üllatuslikult leidis talutarest tulnud kunstijünger hoopis rohkem heasoovlikku mõistmist ja vastutulekut baltisakslaselt J. Kleverilt, Peterburis tunnustatud maastikumaalijalt ja akadeemia professorilt.  Kunstnik tutvus tema katsetustega ja soovitas tingimata edasi õppida. Lisaks kutsus ta Antsu korduvalt oma ateljeesse - see oli tõeline pealinna maaliprofessori ateljee, mis sisaldas rohkesti kunstivara. Võimalus viibida nimeka kunstniku ateljees, teda töö juures jälgida, tema arvamusi ja mõtteavaldusi kuulda oli mitmeti rikastav ja edasipüüdmisele julgustav.     Taotleda otsekohe akadeemiasse vastuvõttu ei olnud ometi mõtet, sest sügisel seisis ees väeteenistusse minek. Äkitselt aga tuli selleski  asjas järsk arvamuste lahkuminek isaga. Peterburist tulijalt kuulnud, et tollel oleks võimalik kunstiakadeemiasse pääseda, ilmutas vana korraga valmisolekut õpinguid toetada ja laitis maha Antsu otsuse venda soldatipõlves asendada. Nii põrkasid kaks kanget jällegi päris tõsiselt kokku, ilma et kumbki omast oleks taganenud. Raksuv riid lõppes sellega, et noor Ants vastu ööd ja lumetuisku Haapsalu poole rühkima hakkas. Venna nime all ja tema sünniandmetega võeti ta seal komisjonis väeteenistusse vastu. Sirge  ja pikka kasvu, teistest rohkem kooliharidustki saanud nekrut määrati kohe kaardiväkke ja saadeti Peterburi, kus suurvürst Vladimiri enese valikul arvati reamehena "Tema Majesteedi keisrinna Kavalergardide polku". See oli eliitväeosa, mille ohvitserid pärinesid eelkõige kõrgaadli hulgast. Tekkis lootus mõne niisuguse ülemuse eestkostel leida võimalust väeteenistusest vabal ajal kunstiõpinguid jätkata - siinsamas oli ju akadeemia, olid rikkalikud kunstikogud.    Asjad hakkasid soodsas suunas  arenema, kuid siis tõmbas õppustel juhtunud õnnetus kõigele kriipsu peale. Laikmaa jäi otse hobuse kapjade alla, nii et tema parem jalg liigese juurest tugevasti vigastada sai. Peale mitut kuud haiglas lamamist sai ta 1887. a. juunis aastaks tervisepuhkust ja sõitis koju. Kuna Paibal talutööd vihtuda haige jalg ei lubanud, siis võttis Laikmaa Haapsalu lähedal väikeses Vanamõisas enesele koolmeistri koha. Seal olles juhtus ta aeg-ajalt mõndagi ümberkaudsete mõisnike ja pastorite meelevaldsetest tegudest kuulma ja  kirjutas nendest ajalehtedele, ei pidanud paljuks oma nimetähtigi alla panna. Aasta pärast polnud mehe jalg veel täielikult paranenud. Peale mõnekuulist teenistust Moskvas lasti ta uuesti aastaks kodukohta puhkusele. Seekord leidus koduõpetajakoht Seljakülas, kihelkonnakohtu sekretäri juures.    1889. a. sügisel Haapsalus uuesti komisjonis olles sai Laikmaa lõpuks tegevteenistusest vabastuse ja määrati tagavaraväkke. Esialgu jäi mees edasi Seljakülasse, järgmise suve lõpul aga siirdus uuesti  Peterburi. Seekord juba kindla kavatsusega pühenduda kunstiõpingutele. Nüüd oli aega ja võimalust põhjalikumalt tutvuda Ermitaaži ja Kunstide Akadeemia muuseumi, nn. Kušeljovi galeriiga, saada süstemaatilisem ülevaade kunsti arengust läbi aegade. Ermitaaži rikkalikes Lääne-Euroopa maalikunsti kogudes avanes tema ees Leonardo da Vinci, Raffaeli, Tiziani, Velazquezi, Rubensi, Rembrandti ja arvukate tesite kunstigigantide looming. Kušeljovi galeriis leidus omakorda peale vanade meistrite tööde ka hulk  väljapaistvaid töid prantsuse barbisoonlastelt Troyonilt, Daubignylt, Corot`lt, Düsseldorfi kooli tuntumatelt maastikumaalijatelt vendadelt Achenbachidelt, belglaselt Rullofsilt ja teistelt karedat elutõde jälgiva suuna esindajatelt.    Kunstikogusid uurides, aga ka usinasti omapead töötades ja harjutades möödus see talv Peterburis. Mõnikord kutsus teda enda juurde ka sõbralik ja lahke professor Klever. Akadeemia galeriis käies ja Kleveriga suheldes oli küllalt võimalust pilku heita tolle õppeasutuse sisemisse  ellu - ja kadus tahtmine seal stuudiumi alustada. Valitsevaks suunaks oli elukauge akadeemiline klassitsism-romantism. Õppejõududeks olid enamasti kõige konservatiivsema vaimuga, ametlikele ringkondadele lähedalseisvad ja nende maitselaadile kohandunud kunstnikud. Paratamatult kandus mõte teise kanti, Saksamaa poole. Lääne-Euroopa kunstikeskustest teati tollal siinmail eelkõige Düsseldorfi, kus olid õppinud enamik baltisakslastest kunstnikke.    1891. a. kevadel saatiski Laikmaa oma viimase aja  katsetööd koos nõu küsiva kirjaga ühele Düsseldorfi baltisakslasest professorile Eduard v. Gebhartile, keda tollal peeti saksa kunstis üsna väljapaistvaks jõuks. Gebhart omakorda esitas tööd otse professorite kolleegiumile, kus jõuti soodsale otsusele. Nõnda tuligi Düsseldorfist telegramm: on tunnistatud akadeemiasse vastuvõetavaks.See oli üle ootuste soodne tulemus, millele võis juba mingeid reaalseid plaane ehitada. Isalt, kes oli hiljuti kolmandat korda abiellunud, rahalist abi ei õnnestunud saada. Tuli  ilma hakkama saada.