Käesoleva artikli põhiküsimuseks on, kas ja millises  aspektis saame me kõnelda pettusest mimikrinähtuste puhul. Laiema taustana tuleb esmalt mainida käitumisökoloogide, nt Richard Dawkinsi ja John Krebsi (1978) lähenemist, kes vaatlevad kogu biokommunikatsiooni, kaasa arvatud sugude ning vanemate ja järeltulijate vahelisi suhteid sama liigi piires, manipuleerivate või pettuslikena. Etoloog ja kommunikatsiooniteoreetik W. John Smith (1986) osutab sellise lähenemise kontseptuaalsetele probleemidele, mis tulenevad kommunikatsiooni deterministlikust käsitlemisest.  Lühidalt öeldes käsitleb käitumisökoloogia kommunikatsiooni saatja mõjuna vastuvõtjale, arvestamata seejuures kuigivõrd kommunikatsiooni tõenäosuslikku loomu, informatsiooni sõltuvust kommunikatsiooni kontekstist või vastuvõtja interpretatsioonivõimest. Lisaks sisulistele probleemidele kaasnevad säärase lähenemisega ka mõistelised küsitavused, kuna evolutsioonilistele protsessidele omistatakse selgelt intentsionaalseid omadusi nagu manipuleerimine või pettuslikus.