Kõikidel aegadel ja ajastutel ilukirjandus oli kunst, mis kõige täielikumalt ning täpsemalt peegeldas tegelikkust. Maal, skulptuur, muusika ning teised kunstiliigid enamikel juhtudel edastavad vaid elu või inimeste meeleolude lühiaegseid hetki. Iluproosas või luules on rohkem võimalusi edastada mitte ainult  meeleolu või käitumise dünaamikat, vaid ka inimese maailmavaadet, tema vaimsust ning iseloomu. Kirjanike või luuletajate talent andis neile seda läbinägemisvõimet ning inimese loomuse mõistmist, mis võimaldas piisavalt täpselt kirjeldada inimeste käitumist, kelle prototüübid eksisteerisid elus või olid loodud autori loomingulises kujutluses. Seepärast nii realistlikena tunduvad meile väljamõeldud kangelased, kes toimivad aegajalt ettearvamatult, kuid piisavalt loomulikult, et kutsuda meis esile teatud  emotsionaalse reaktsiooni. See on seletatav asjaoluga, et kirjanik tahtmatult kirjeldab konkreetseid isiksusetüüpe, mille sarnaseid on ta varem kohanud. Järgides oma kangelase iseloomu, kirjanik ise ei tea aegajalt ette, kuidas ta end ülal peab. Kui üritada talle peale suruda mingi muu käitumisstsenaariumi, siis tunnetab, et tulemus saab olema valelik ning ebatõepärane.