19. sajandi teise poole ja 20. sajandi alguse ühiskondlik-poliitilised muutused Vene impeeriumis tervikuna ja konkreetselt Balti kubermangudes olid oluliseks rajajooneks ka baltisakslaste jaoks: sakslaskonna senine privilegeeritud seisund hakkas kiiresti murenema ja nad pidid tasapisi harjuma rahvusvähemuse staatusega ning kohanduma muutunud majanduslike ja poliitiliste raamtingimustega. Omamoodi tõehetkeks sakslaste jaoks oli kindlasti 1905.  aasta revolutsioon Venemaal, mis nõudis neilt seniste käitumismallide ja suhtumiste muutmist ning ka vastust küsimusele, kuidas jääda sakslaseks. Jörg Hackmanni käsitlus «Rahvus(lus)tamine kui ühiskonna ülemkihti püsima jäämise strateegia? Saksa seltsid (Deutsche Vereine) Venemaa Läänemere-provintsides» ongi suuresti sellele teemale pühendatud. Artikli huviorbiidis on põhiliselt haridus- ja abiseltside nime all revolutsioonilisel 1905. aastal tekkinud saksa seltsid, mille eesmärk oli ühiskondliku iseorganiseerumise teel reageerida kogu Baltikumi haaranud ühiskondlikele muutustele. Lisaks on autor seadnud endale ülesandeks senisest täpsemalt määratleda nende seltside koht Vene impeeriumi Läänemere-provintside vabatahtlike ühenduste seas ning tuua välja mõju, mida seltsid avaldasid rahvuslike kogukondade kujunemisele Kirde-Euroopas. Hackmann näitab, et seltside loomise eesmärk oli seni nii poliitiliselt, sotsiaalselt kui ka kultuuriliselt vähe integreerunud saksa elanikkonda rahvuslikult konsolideerida, kasutades ära 1905. aasta revolutsiooniga avanenud võimalusi omaalgatuslikult organiseeruda. Saksa seltsid edendasid haridust, propageerisid moodsat avalikkust, turgutasid oma ideedega teiste rahvuste omaalgatuslikke ühendusi Baltikumis, suhtlesid sarnaste seltsidega eelkõige saksakeelses ruumis (Saksamaa, Austria) ja jätsid oma jälje poliitikasse Vene parlamentarismi ajajärgul. Tervikuna oli aga saksa seltside tegevus autori sõnul siiski küllalt eripalgeline, tegemist ei olnud üksnes sakslaskonna rahustamise tööriistadega ja nende loomist ei saa pidada ei ülemkihina püsimajäämise ega rahvusvähemuseks muutumise üldiselt aktsepteeritud strateegiaks.