Detsembri lõpp oli äärmiselt külm ning tuisune jaanuar oli alles tulekul. Kloostri kellatornis ulgus jäine tuul, millest ei hoolinud eriti keegi. Mustavas taevas sirasid erkvalged tähed ning Linnutee tähine vöö sirutus kalges kaares üle lõpmatuse.    Kiry Cortes tõmbas villase mantli hõlmad koomamale ning vaatas pingsalt  tähti edasi. Talle tegi taevalaotuses silma Lohe ning Linnutee paistel naeratas talle säravalt Kepheus. Külmus oli ta sõrmed tuimaks muutnud ning niisamuti ka ta varbad, kuid Kiry ei pannud seda tähele. Ta oli veetnud neli aastat kellatornis redutades ning peitnud end seal paranoilise abtissi eest. Püha ema oli pähe võtnud, et tüdruk oli saatanast, kuna tema juuresolekul kippus pidevalt veidraid asju juhtuma.    ***    Südatalveti oli Kiry üheks tööks kaminate ja ahjude kütmine, milleks  pidi ta varahommikust saati söeämbritega ringi kolistama. Abtiss oli kui verekoer tal kannul käinud ning üritanud teda tabada milleltki ebatavaliselt. Kuna abtissi kabineti kamin jäi samuti Kiry töödenimekirja, siis sai püha ema varjamatu huviga tal silma peal hoida ning palvehelmeid mudides palvetada oma tuleaseme eest.    Kiry oli kamina lõõmama saanud ning hakkas juba lahkuma, kui märkas, et abtiss oli igavusest sirvima hakanud üht kausta, mille servale oli juhtumisi kirjutatud ta enda nimi.    Altheia Kiry Lucianea Cortes? imestas Kiry endamisi ning ronis tühjade söeämbrite, ahjuroopide ning kühvliga kabinetist välja. Püha ema kullipilk saatis teda kuni ukse kinni langemiseni ning siis võis Kiry rahulikumalt hingata. Tal polnud vaja, et abtissi nina all võiks äkki mõni ese õhku tõusta ning siis aknaklaaside klirinal lumehange lennata.    ***    Põhjanael helkles Suure Karu kohal ning tõi tahes tahtmata meelde, kui külm Põhja-Inglismaa talv ikka olla võis. Kiry ajas  end kangetele jalgadele püsti ning sirutas end vaevaliselt. Tema kõrval oli kustunud õlilamp, millele ta puhus uuesti elu sisse.    Terve õhtu oli Kiryt närinud teadmine, et kõigile ta küsimustele võis vastus peituda abtissi kabinetis olevas kartoteegikapis. Pika täisnime teada saamine oli Kirys üles keerutanud segaseid mälukilde, mis nende meenutamisel tagasi hägusteks muutusid ning üldisse mõttesohu vajusid.    Õlilampiga teed valgustades, ronis Kiry keerdtrepist alla ning hiilis  kloostri kajavatesse koridoridesse. Magalate kontrollreid polnud veel alanud, kuid Kiry ei tahtnud ühelegi nunnale vahele jääda, sest ta poleks välja kannatanud abtissi poolt nuhtlemist feerulaga. Tema käed ning selg oli eelmisest karistusest ikka veel vorbilised.    Kiry möödus abtissi kabinetiuksest ning jäi siis seisma. Ta pidi olema hoopiski magalas, mitte aga seal ja luurama vanamuti järele. Nõrga valguse käes nägi ta, et uks polnud lukus, kuid sellest hoomav pimedus märkis, et ka püha ema polnud  hetkel seal. Kiusatus oli liiga suur ning nii ta lipsaski täiesti vabatahtlikult abtissi tööruumi.    Kartoteek asus otse üle hämara ruumi akna kõrval. Kiry silkas kapi juurde ning ajas näpuga sahtlitel olevaid tähti taga. Ta polnud kindel, millist süsteemi abtiss kaustade paigutamisel kasutas ja kas üldse. Kiry kahtles, kas ta leiaks oma faili Altheia alt ning seega tõmbas ta lahti järgmise sahtli, kuhu pidi C-täht sisse mahtuma.    Cortes Cortes pomises Kiry ning sirvis tohutu  suurt hulka kaustu, mille seast ta enda oma välja tõmbas ja kapi peale lahti viskas.    Tõesti, ta oli lootnud teada saada, kes ta oli ning kust oli kloostrisse sattunud. Kaante vahel oli vaid paarsada lehekülge abtissi tähelepanekutega Kiry veidra käitumise kohta ning kaks dokumenti, mis olid tekkinud ta üleandmisel kloostrisse.    Kiry laskis silmadel üle sõnade libiseda, lugedes ridade vahelt välja, et ta oli orb, kes oli sündinud 22ndal detsembril 1703. Kahjuks ei olnud sinna lisatud  sünnikohta, kuid see-eest oli seal üleandja allkiri.    Mona    ***  Kiry kiirustas kikivarvul magalasse ning liikus läbi vooditeridade oma aseme poole. Kontroll oli iga hetk sisse sadamas ning lootuses, et keegi plikadest üles ei ärkaks ja teda välja ei annaks, tõmbas Kiry seljast mantli ning surus selle oma voodijalutsis olevasse riidekirstu.    Vaevalt oli kustunud õlilamp oma kohale kolksatanud, kui magala kriuksuvast uksest liugles sisse neli tumedas nunnarüüs  kloostriõde. Nad patseerisid voodite vahel ringi ning valgustasid küünlaleegiga kahtlaste magajate nägusid. Kiry surus oma silmad kinni ning püüdis vabaneda värinaist, mida põhjustasid külmad voodilinad ning tema kõrvalt akna vahelt sisse puhuv jäine tuul.    Kiry oli teki üle pea tõmmanud ning hoidis hinge kinni, kui sammud koos küünlakumaga lähemale tulid. Läbi õhukese teki paistev valgus jäi otse tema ees seisma ning Kiry teadis, mis oli tulekul. Käsi sirutus tema tekiserva poole ning valmistus  seda järsu ropsuga pealt tõmbama, kui väljas möllama hakanud tuul ühe oksa vastu akent virutas.    Nunn eemaldus ning magalas jäi kõik vaikseks. Oodanud veel jupikese, puges Kiry teki alt välja ning vaatas hämarusse mattunud ruumis ringi. Nunnakari oli lahkunud ning jätnud umbes 50 tütarlast omapäi põõnama. Kiry pööras end seliti ning vahtis mustavasse lakke. Miski hoidis teda ärkvel. Ehk oli põhjuseks maha jahtunud ahjud või akna taga marutsev lumetorm.    Kiry lamas oma kitsas koikus ning  kuulas teiste tüdrukute hingamist. See oli rahulik ning sügav. Nemad suutsid magada ilma, et miski näriks neid tundmusega, et peagi juhtub midagi.    Keegi tuleb sosistas plika kõrvalvoodist. Kiry pööras pimeduses mittenägeva pilgu tema poole ning arvas, et plika oli lihtsalt unes soninud.    Keegi tuleb kähistati seejärel magala teisest otsast ning Kiry kargas voodis istukile.    Keegi tuleb! Keegi tuleb! Keegi tuleb! korrutasid lunaatikud peagi igast suunast, ajades  Kiry veelgi enam segadusse, sest ta ei saanud aru, kas tegu oli tobeda naljaga või oli äkki ta ise selle põhjustanud.    ***    Kiry ei kuulnud üle kooris leelotamise, kui umbes kell kaks öösel kostusid kloostri välisuste tagant koputused. Valves olev nunn ärkas norsatades üles ja vahtis uniselt ringi. Kui ta uuesti koputamist kuulis, läks ta tusaselt ukse juurde ning küsis, et kes koputas.    Väljast ei tulnud nunna küsimusele vastust ning jumalateener läitis oma õlilambi ja  läks asja uurima. Ust paotades ei näinud ta midagi, ainult lund tuiskas sisse. Nunn nügis raske ukse pahuralt kinni ning lükkas piraka riivi ette. Kui ta ümber keeras, pidi ta end peaaegu surnuks ehmatama, sest tema õlilambi valguses seisis tumedates riietes pikk meesterahvas, kes teda ainiti vahtis. Nunn oli okis, sest mitte ühtegi meest ei lubatud kloostrihoonesse sisse, aga seal see seisis.    Nunn lõi endale risti ette ja haaras palvehelmed pihku, et jumalalt oma pattude eest andestust  paluda.    Ma tulin preili Cortesile järele, ütles võõras mees madalal kähiseval häälel, mille peale nunn kiljatas ja kibekähku abtissi juurde kihutas, ise samal ajal issameiet lugedes. Peagi oli abtiss kohal, maruvihane ning nõudis mehelt seletust. Püha ema ei tahtnud sellest midagi kuulda, et too oli tema suurimale nuhtlusele järele tulnud ning püüdis meest hoopis kloostrist välja ajada. Võõrale ei meeldinud abtissi käitumine ning ta ütles paar võõrkeelset sõna, tegi käega kerge liigutuse kiitsaka  abtissi poole ning püha ema tardus paigale. Temaga kaasas olnud nunn hakkas taas oma jumalat appi kutsuma, kuid temagi vaigistati.    Võõras uuris veidi oma ümbrust ning hakkas siis väga sihikindlalt liikuma kuni jõudis magalasse. Kiry istus oma voodi serval ning hoidis kahe käega kõrvu kinni.    Ta on siin! Ta on siin! kriiskas viiskümmend kiledat häält.    Kes?! hüüdis Kiry, kes oli hakanud juba kartma, et abtiss peksab ta oimetuks, kui sellest teada saab. Korraga lärm  lakkas, sest magala uksel seisis tume kuju, mis näis hetke vaid tihkest varjude kogumikust koosnevat.    Mida te tahate? nõudis Kiry, kes tõmbas endale teki ümber ja vahtis hetke taas sügavas unes magavaid tüdrukuid. Ta silmad olid pimedusega harjunud ning ta nägi voodiridade vahelt lähemale sammuvat meest, kelle pikad mantlihõlmad hääletult lehvisid. Kiry pilk langes millelegi kumavale võõra käes. See oli hõbedane kera, mis pikkade kondiste sõrmede vahel helendus ning valgustas möödaminnes  magavate tüdrukute nägusid.    Teid, lausus tundmatu ning tõstis hõõguva klaaskuulikese paigale tardunud Kiry palge ette ning muigas selle valguses, kui kera punaseks värvus. Kiry vahtis punakat helki, mis tema poole sirutatud sõrmede vahelt läbi tungis ja talle meenus miski  Varjuskõndijad.    Miks? küsis Kiry ega pööranud pilku hõbekuult, mis oma endise värvi oli omandanud.    Mind saadeti teile järele, preili Cortes. Palun, pange end soojalt riidesse ning tulge minuga,  vastati jahedal toonil.    Kes teid saatis? küsis Kiry trotslikult, kuid vastas siis ise omaenda vastusele. Mona