Alles enam-vähem ühisel omaduste ja liikumiste pinnal tõusevad ägeduseni minevad vastolud ja iseärasuste  toonitamine. Ja just need osutu­vadki siin tõelisteks elu edasiviijateks teguriteks (ja võib lisada, ainukesteks). Kui meie ei leia ega jaata oma rahvuslikke omapärasusi ja neid vaimseid ürgjõulisi põhivoolusid, mis meile omased seisukoha võtmises maailma vastu, siis ei ole me mitte küllalt väärilised inimkunna liikmed. Seepärast on õigustet hüüdsõna "rahvuslikule kultuuritööle". Kuid me peame siit veel edasi minema ja üht hädaohtu konstateerima, mis rahvuskultuuritöö vajaduse kasuks kõneleb. Kui nii tihti  on leitud, et läinud aastasajal liig palju on ajalugu selles üksikasjas uuritud ja selles nagu mingit kõrgemat sihti nähtud selle asemel, et ise "ajalugu teha", "sündmuste põhjuseks olla", - siis on siin muidugi tera tõtt. Aga samuti on siin häidki külgi, sest muidu on õhtu-eurooplase toimimine, mis sünnib nagu mõnes palavikulises kiiruses, juhitud alati enam tulevikku, kust siis ka kõiksuguseid lunastusi oodetakse, ja kus pesitsevat arvatakse kõik head-halvad saatused, ainuke, mis veel olevikus leitakse,  see on tuleviku saatuse mõista tahtmine, sellega ohverdetakse olevik tulevikule mingis heas lootuses parema pääle, nagu vanemad ei taha aru saada, et igal lapse elueal omaette väärtus on ja last ainult kui täisinimest väiksel kujul vaadelda tahavad. Olevikul on eneseette väärtus, eriti siis, kui see on kindlalt põhjendet ajalooliste väärtuste pidevuses, sest viimaseid ei puudu ju ühelgi rahval. Teisiti aga röövime endilt ise rahulikkuse ja kindluse, võtame pinna jalge alt ja ujume kui ääretus meres. Nii  siis: