Käesolev lehekülg on nende eesti meeste mälestuseks, kes läbi aegade on pidanud oma riigi ja rahva käekäiku tähtsamaks, kui oma isiklikku heaolu ja elu. Just sellised mehed olid ka Eesti Vabadussõja veteranid, kes verd valades võitlesid ennastsalgavalt Eestile kätte vabaduse, sellesama vabaduse, mille nende esiisad olid 700 aastat tagasi võideldes kaotanud. Võideldes põlisvaenlaste - saksa parunite ja vene enamlaste vastu - võitsid eesti mehed ja naised taas kätte oma õiguse olla peremehed omal maal. See oli ja on suurim saavutus ühele väikerahvale, eriti veel siis, kui naabriteks on vaenulikud maailma suurriigid.    Olles savutanud selle, mida paljud pidasid teostamatuks, lahkusid Vabadussõjas võidelnud mehed pärast sõja lõppu tagasi igapäevase elu juurde. Kes jätkama õpinguid, kes saadud maad üles harima, kes raskeis võitlustes saadud haavu parandama või jäädavalt vigasena oma allesjäänud jõu- ja seda enam nõuga Vabariigi ülesehitamisel kaasa lööma. Kõigil oli usk, et ka rahu ajal säilib sarnane entusiasm oma maa parema käekäigu eest seista, nagu oli olnud Vabadussõjas. Kuid kahjuks kõik ei olnud nii ilus, kui ehk veidi lihtsameelselt eeldasid endised rindevõitlejad. Peale sõda hakkas tasapisi selguma, et mõned riigi juhtivatel kohtadel olevad poliitikud (mõned neist olid isegi juba Vabadussõjast saadik riigi juhtkonnas) olid hakanud võimu armastama rohkem kui neid, kelle käest ja kelle heaks nad selle võimu said. Järjest enam jätsid poliitikud ideaalid kõrvale ja keskendusid oma isiklikele või parteide huvidele. Peagi järgnes üks skandaal teisele. Oma järjest kaduvat populaarsust üritasid poliitikud parandada tühise populismiga.Seal, kus riigi ja rahva huvides oleks olnud vaja teha mõni ebapopulaarne otsus, seal ei julenud ükski erakond vastutust võtta. Seal, kus hea nõu oleks riigile ja rahvale kasuks tulnud, hoiti hea nõu enda teada, sest võimul oli vastaspartei. Parteid ei esindanud rahvast, vaid väikest osa rahvast. Nii muretses võimulolija ennekõike enda valijate heakäigu eest. Erakondadel puudus nägemus rahvast kui rahvustervikust. Just eestlaste rahvusterviku loomine oli vabadussõjalaste põhiliseks eesmärgiks. Rahvas oli mõistnud, et säärase valimissüsteemiga, kus konkreetseid isikuid valida ei saa, sest saab valida vaid nimekirjade alusel, tekib elukutseliste politikaanide klass. Vabadussõjalased pooldasid otsevalimisi, nii parlamendi, kui ka riigivanema valimistel.  Eestit valitses alates 1920 aasta Põhiseadusest "erakondlik diktatuur". Iga erakond kiskus piltlikult tekki oma peale. Mingist Eesti asja ajamisest läks asi järjest kaugemale.  Vabadussõjalased  nõudsid ka Riigikogu liikmete arvu vähendamist 50-le.  Erakonnad tegid kõik mis nende võimuses, et vaid saaks jätkuvalt valitseva korra tingimustes mugavalt edasi valitseda. Siis on ka arusaadav, miks vabadussõjalasi püüti igal viisil - valede ja ka lausa otsese vägivalla abil - maha suruda.     Kuid rahvas ei olnud rumal ega pime. Seda enam koos rahvaga ja rahva nimel rahva eest verd valanud ja sõdinud mehed. Need mehed  olid vabadussõjalased. Nad olid kohe peale Vabadussõda moodustanud Eestis Demobiliseeritud Sõdurite Liidu, mis pidi kaitsma sõdurite huve eeskätt maaküsimuse lahendamisel. 1926 reorganiseeriti organisatsioon Tallinnas Eesti Vabadussõjalaste Liiduks; niisugused liidud moodustusid ka teistes linnades.