Kolmas romaan, Inimolund (La Condition humaine, 1933), kinnitab juba erakordse tugevusega Malraux kujundusvõimete kasvamist, tehes ühtlasi veelgi ilmekamaks ta maailmatunde põhijoonise. See põnev teos on kunstiliselt küpsem eelmisist, ei lõtvu kirjeldustesse, venitustesse, vaid on tegevuselt tihe, detailides ettenägematu ja ka mõtteliselt ergutav. See näib mitmeti vastavat eeskujuliku jutustuse nõudeile, nagu neid on formuleerinud E. Jaloux: "Suur romaanikirjanik pole mitte see, kes suurema või vähema vilumusega korraldab tegelaste ja sündmuste kombinatsioone. Vaid see, kes oskab iga hetk reaalsusest avastada seda väikest ja ühtlasi suurt miskit, mis tuleb inimesest, on alati ettenägematu, lipsab ära loogika eest ja mis äkki mõne ootamatu detaili kaudu meile tunda annab meie eneste peagu alati aimamata tõtt."