Niisugustes värssides tuleb ikka uuesti esile see allasurumatu tung kultuuri mitmekesisusest välja inimkonna ürginstinktidesse, mida Goethe noorus oli täis. Kõik see arutlemine, see vanameisterlik analüüsimine ja vaatlemine, mis tegi Goethe nii suure intellektuaalse ainestiku  valitsejaks, tundub selle kõrval liigsena, ainult aksessuaarina, mis oli tõkkeks tema põhimise mina esilekoorumisele. Pandora dekoratiivsus, Fausti teise osa allegooriad mõjuvad sellase saavutusega võrrelduina külmalt ja ametlikult. Harivalt väärtuselt on need dekoratsioonid ja targutlused küllaltki tähelepandavad - nad lõid uue stiili, mida sakslased on saand kasutada intellektuaalsete ainete käsitlemisel, kuid nad on ühtlasi sakslastes süvendand kalduvuse keerulisse erudiitsusse ilma vastava elamusliku põhjata. Näib, et Goethe igasuguseid kõrvalteid mööda otsis enda uuele, filosoofiliselt avardund, selgund olemusele väljendamisvõimalusi, ja et ta ainult mõnel üksikul puhul leidis fantaasiale päikselise valendiku, kus nägi ennast teravalt ja heledalt.