Tõelisele kasvatuskunstile ei saa olla aluseks üldised käibeväljendid, nagu "kõigi jõudude ja annete  harmooniline väljaarendamine" ja sellesarnased, vaid see peab rajanema üksnes inimolemuse tegelikul tundmisel. Sellega ei taheta muidugi öelda, et mainitud väljendid on väärad, vaid et nendega saab niisama vähe peale hakata, nagu mingi masina kohta öelduga, et kõik selle osad tuleb panna harmooniliselt tööle. Masinat saab oskuslikult käsitseda mitte üldiste käibeväljenditega, vaid selle üksikasjaliku tegeliku tundmisega. Nii peab ka kasvatuskunst tundma inimolemuse liikmeid ja nende arengut. Tuleb teada,  millisele inimolemuse osale teatud vanuses mõju avaldada ja kuidas see mõjutamine asjakohaselt toimub. Pole kahtlust, et tõeliselt realistlik kasvatuskunst, nagu siinesitatu, saab vaid pikkamööda endale teed rajada. Meie aja vaadetele on omane pidada vaimumaailma tõsiasju pööraseks fantaasiaks, sel ajal kui ebatõelised käibeväljendid näivad neile täiesti realistliku mõtlemisviisi tulemustena. Siiski tuleb siin otsekoheselt kujutada seda, mida tänapäeval paljud fantaasiapiltideks peavad, mille kehtivus on aga  tulevikus enesestmõistav.