Renessansi aja klassika ja n. n. prantsuse kui ka (umb. 1800-da a. ümber mõjunud) uusklassika vahe õieti seisabki kõigepealt selles, et esi­mene taotles harmooniat elu keste- ja inteniivsustahte vahel, tulles kest­vustahte  ainuvalitsusest, teine aga (1600-date lõpul Prantsuses ja 1700-dail Saksas j. m.) just tulles vahepealse baroki (või resp. eelromantika) liigvabadusest. Seepärast esimene toonitabki eriti vabanemistendentsi, teine aga köitmistendentsi, põhitungide uue tasakaalu ja "looduslikkude" autoriteetseaduste vajadust, mida eeskujulikult leidnud juba antiikaeg.