Ka välisemat minevikuidüllilist detaili oskab Adson meisterlikult kasutada. Sama kogu kroonilises ja erandlikult hõredavõitu loos "Möldre õnnetus" rõõmustab tugevasti sõna "proderii'" varade loet­luses, mis maja põlemisel jäid tulle. Ent kõige rohkem kingitusi teeb Adson lugejaile ikkagi  võrdlustikus. Tooksime selt alalt veel näi­teid - seekord mitte enam mõttelist sisukust, vaid puht-esteetilist mõjuvust tunnusmärgiks pidades. "Õhet poiss kui loodangune kruut" - nii öeldakse Pärlijões poisikesest, kes loeb raamatust, kui magu­sasti "illus pruut" mängis kannelt. Selles võrreldes on rahvalik ent ei mõju mitte vähem järgmine huumor hällikodaniku kulul: "Nõsep hällü serva alt üts prohvessori pää: Hiuse' lindu minemän, kiusuvirril suu, Nõsep hällü serva alt kui tillukene kuu ..Siit satume  hoo­bilt rafineeritud õhustikku, kui vaid loeme "Siuru" kuluga kirjastet kogust Vana laterna võrdlust: "Üle oime ripup paar vahast salgukeist NigU kats kollast ahvikeist, Ke uudisnimon lasknu käe' valla Nink jalgu piten hennäst hõlloten vahiva alla." Ses pildis kohtuvad Lokirõövi autor Pope ja Homeros, ilma et nad varjutaksid Adsonit või tunneksid end halvasti võrukeelses salongis. Kuid Adsoni pintsliosavus ei piirdu ainult sääraste peenuste ega ka mitte idüllilise alaga. Ta võib vaimustuda ka jõulisist kujutelmadest, eriti kui nad välgatavad grotesksetena. Pärlijões puänteerub üks luuletus, mis kujutab tarmuka kündja ja ta samasuguse hobuse õhtust kojutulekut järgmiselt: "Püsüt hännaga nink kuvve jalaga Tulep müdistaden maad kui talaga Auraten üts kogu imelik." Samataoliselt adamsonilikuks ent mõtteliselt palju sisuraskemaks teritub eelnevas kogus võrdpilt argipäevast: "Kui moolok Egäpäiv tiip rasset sõitu Raud-ora iin raud takan trull?" Sääraste massiivsete kujutelmadega võr­reldes paistavad vähem silma ent ei rõõmusta oma delikaatsusega ning vahedusega mitte vähem võrdlused nagu sügise kohta "Päiv ärä illnu viimätse kui oda" ("Vana laterna") või "Mi päivä' pääsükeiste rida puhkaman All küünüharja õrre pääl külg kulle man"