Õpetaja, kellest ma rääkisin, oli kindlasti huumorimeelega, näitlejaande kohta ei oska öelda. Jutustamise kohta… ei mäletagi, et ta nii hirmsasti jutustanud oleks, rohkem on meeles see, mis meil endal tunnis ja kodus teha tuli. Me lugesime temaga palju põnevat kirjandust (sageli tunnis, aruka inimesena ei jätnud ta kogu lektüüri koduseks), arvatavasti rohkem ja muud kui ette nähtud. Elulugudest suuremat ei mäleta, kahtlustan, et keskendusimegi rohkem kirjandusele endale, sest analüüse ja esseid lasi ta meil  tublisti teha. Tema eesti keele tundides jõudsime otsaga foneetilise transkriptsioonini, mis aitas mõnestki vältevahelduseprobleemist paremini aru saada - paljud asjad lähevad sügavamalt lähenedes lihtsamaks, mitte keerulisemaks, ja hoopis pealiskaudselt õpetades on raske. Mulle istus see, et ta hindas mõtlemist ega pidanud inimesi ette lollideks. Tõtt-öelda ta lausa EELDAS mõtlemist, mis osale rahvale küll peale ei läinud - ei saanud niisama lihtsalt hindeid kätte - aga eks nad suure surmaga natuke mõtlesid ka.