Õed kostsid Demeterile, et iga maja nende linnas vőtaks teda kahel käel vastu, kuid neile meeldiks kőige rohkem, kui vőőras tuleks nende koju, ja palusid, et ta ootaks, kuni nad käivad emalt luba küsimas. Jumalanna noogutas alandlikult ja őed, täitnud oma sädelevad kannud veega, tőttasid koju. Nende ema, Metaneira, käskis tütardel kohe tagasi minna ja  paluda vőőras kaasa; őed leidsid kaevule jőudes auväärse jumalanna ikka veel istumas, nägu looritatud ja kaunid jalad tumeda rüü varjus. Demeter järgnes ődedele, ja kui ta astus üle läve ruumi, kus ema hoidis oma noorimat poega, täitis taevalik sära ukseava ning Metaneira tundis suurt aukartust.    Ta palus Demeteril istuda ja pakkus külalisele oma mesimagusat veini, kuid jumalanna ei puudutanud seda. Selle asemel soovis Demeter piparmündiga maitsestatud odravett, jahutavat jooki, mida kasutavad  viljakoristajad kibeda töö ajal ja mida pakutakse pühas karikas Eleusise linnas Demeteri auks. Janu kustutanud, vőttis ta lapse, hoidis seda oma lopsakal rinnal ja ema süda rőőmustas. Nii imetas Demeter Demophoonit, Metaneira ja targa Keleose poega. Ja laps kasvas nagu noor jumal, sest iga päev vőidis Demeter teda ambroosiaga ja asetas öösiti punasesse tuleasemesse. Demeter otsustas anda lapsele surematu nooruse.    Millegipärast aga hakkas ema muretsema, nii et ta jäi ühel ööl valvama ja nägi  ehmudes, kuidas laps tulle pandi. Jumalanna sai pahaseks, vőttis poisi koldest ja asetas maha. Tahtis ta ju vabastada last vananemisest ja surmast, kuid nii ei pidanud sündima. Ometi oli poiss puhanud Demeteri pőlvedel, maganud tema kätel, ja seepärast jäi ta auväärseks kogu eluks.  Nüüs ilmutas Demeter ennast täies jumalikus hiilguses. Temast hoovas ilu ja veetlevust; temast kiirgas valgus, nii et kogu suur maja oli tulvil sära. Jahmunud naised kuulsid, et nende ees seisis Demeter. Jumalanna käskis neil  ehitada talle suure templi linna lähedale, et vőita tagasi tema südame soosingut.    Seda öelnud, Demeter lahkus ja Metaneira langes kőnevőimetult pőrandale ning teised värisesid hirmust. Hommikul rääkisid nad kogu loo Keleosele; too kutsus inimesed kokku ning andis neile edasi jumalanna käsu. Kőik töötasid innukalt templi ehitamisel, ja kui see valmis sai, tuli Demeter ja istus sinna - eemal Olümpose jumalaist, üksinda, igatsedes tütre järele.    See aasta oli inimestele kőige kohutavam  ja julmem üle maa. Midagi ei kasvanud; ükski seeme ei tärganud; asjatult vedasid härjad sahka pőldudel. Näis, et kogu inimsugu on määratud näljasurma. Viimaks nägi Zeus, et peab ise asja käsile vőtma. Ta saatis üksteise järel jumalaid Demeteri juurde, et viimase pahameelt hajutada, kuid ta ei vőtnud kedagi kuulda. Demeter kuulutas, et ei lase maad vilja kanda, kuni pole näinud oma tütart. Nüüd otsustas Zeus, et ta vend pidi järele andma. Zeus käskis Hermesel laskuda allilma ja anda sealsele valitsejale  käsk, et too laseks oma mőrsja tagasi Demeteri juurde.    Hermes leidis mőlemad kőrvuti istumas, kusjuures Persephone nukrutses, sest ta igatses ema järele. Hermese sőnade peale hüppea ta rőőmsalt üles ja oli kohe valmis teele asuma. Hades teadis, et peab kuulama Zeusi sőna ja laskma Persephone maa peale, kuid ta palus teda, et too temast halvasti ei mőtleks ega kurvastaks, kuna Pesephone on ikkagi ühe suurima surematu abikaasa. Hades laskis Persephonel süüa granaatőuna seemet, teades, et seda tehes  peab ta tema juurde tagasi pöörduma.    Hades pani oma kuldse kaariku valmis, Hermes haaras ohjad ja juhtis mustad hobused otseteed templi ette Demeteri juurde. Demeter jooksis tütrele vastu nii kiiresti nagu menaad mäenőlval. Persephone hőppas ema käte vahele tugevasse embusesse. Päev läbi räägiti sellest, mis mőlemaga oli juhtunud, ja Demeter kurvastas, kui kuulis, et tütar oli söönud granaatőuna seemet; ema kartis et ei suuda tütart enda juures hoida.    Nüüs läkitas Zeus teise  saadiku Demeteri juurde, kőrge isiku, ei kellegi muu, kui oma ema Rhea Olümpose kőrgustest alla tühja ja palja maa peale ning ütles templi uksel Demeterile:  "Tule, mu tütar, sest Zeus, kaugelenägija, kőuekőmistaja, käsib sind. Tule jälle jumalate kodadesse, kus sulle osaks saab au, kus sul saab olema sinu igatsetud tütar sinu muret lohutamas, siis kui igal aastal saab ring täis ja karm talv on lőppenud. Ainult kolmandiku osa saab pimedusriik su tütart hoidma. Ülejäänud aja on ta sinu ja teiste taevaliste  rőőmuks. Olgu rahu nüüd. Anna inimestele sa kätte oma hüvad annid."    Demeter ei hakanud vastu, kuigi talle ei meeldinud igal aastal jääda Persephonest ilma neljaks kuuks ja näha oma armastatud last laskumas alla surnute riiki. Kuid ta ilmutas oma lahkust; inimesed kutsusid teda alati "heaks jumalannaks". Ta kahetses, et oli lasknud maad tugevasti laastada. Ta muutis taas väljad rikkaks, pőllud viljakaks, ja kogu maa kattus kirevate lillede ja haljendava leherüüga. Ta läks Eleusise valitsejate  juurde, kes olid talle templi ehitanud, ja valis ühe neist, Triptolemose, oma saadikuks inimeste juures ning őpetas teda őigesti vilja külvama. Ta őpetas Triptolemosele ja Keleosele ka teisi omi pühi riitusi, "müsteeriume, millest ükski hing ei tohi rääkida, sest suur aukartus aheldab keele. Őnnis on see, kes on neid näinud; tema saatus saab olema ilus tulevases maailmas."