See just ongi põhjus, miks meie maal ei ole vaimuvabadust - seda kammitsevad arusaamad ja tundmused, mida inimesed südames kannavad ligimeste suhtes, kes ei jaga nende meelest tähtsaid veendumusi. Juba kaua aega on seaduses  ette nähtud karistuste põhiliseks paheks olnud see, et nad võimendavad ühiskondlikku häbimärgistamist. Just see häbimärk on tõeliselt mõjus, nii mõjus, et Inglismaal kuulutatakse ühiskondlikult keelustatud arvamusi palju harvemini, kui paljudes teistes maades tunnistatakse midagi, millega võib endale kaela tõmmata kohtuliku karistuse. Kui just aineline olukord ei muuda inimest teiste heast tahtest sõltumatuks, siis on avalik arvamus selles küsimuses sama tõhus kui seadus; pole olulist vahet, kas inimene  pannakse vangi või võetakse talt võimalus igapäevast leiba teenida. Neil, kelle igapäevane leib on kindlalt käes ja kes ei vaja mingeid teeneid ei võimumeestelt, ühingutelt ega avalikkuselt, pole mistahes seisukoha avaliku omaksvõtmise puhul muud karta kui halba kuulsust ja tagarääkimist, ning selle talumine ei tohiks nõuda erilist kangelaslikkust. Niisuguste inimeste puhul ei ole kohta apellatsioonile ad misericordiam. Kuid ehkki me tänapäeval ei tee enam teisitimõtlejatele nii palju kurja, nagu see meil vanasti tavaks oli, siis iseenesele tekitame nende kohtlemisega arvatavasti sama palju kurja nagu ennegi. Sokrates hukati, aga tema vaimust kantud filosoofia laotas oma valguse üle kogu maailma nagu jumalik päikesetõus. Kristlasi heideti lõvide ette, kuid kristlik kirik kasvas võimsaks ja laiuvaks puuks, mis varjutas vanema ja vähem elujõulise taimestiku ning lämmatas selle oma varjus. Meie sotsiaalne sallimatus üksi ei tapa kedagi, ei juuri välja ühtegi arusaama, kuid ta tõukab inimesi neid peitma või hoiduma aktiivsest tegevusest nende levitamisel. Meie ajal ei kindlusta ketserlikud vaated kümnendi või põlvkonna vältel märgatavalt oma jalgealust ega ka kaota seda; nad ei löö kunagi kõrgele ja kaugele leegitsema, kuid hõõguvad jätkuvalt mõtlevate ja edasipüüdlike inimeste kitsas ringis, kust nad pärit on, valgustamata kas siis õige või petliku tulukesega inimkonna avalikke asju. Ja nii säilitatakse asjade seis, mis nii mõnelegi väga meeldib, sest ilma ebameeldiva kohustuseta kedagi trahvida või vangistada jäävad kõik valitsevad arusaamad väliselt puutumata, kuid samal ajal pole mõtlemise tõvest tabatud dissidentidel ka sootuks keelatud oma mõistust kasutada. Mugav plaan säilitamaks vaimumaailmas rahu ning hoidmaks seal toimuvat vägagi püsivates raamides. Aga sellise intellektuaalse rahustamise hinnaks on inimmõistuse kogu kõlbelise julguse ohverdamine. Olukorras, kus suur osa kõige elavamaid ja teadmisjanusemaid päid peavad soovitavaks hoida oma veendumuste üldised põhimõtted ja alused iseenesele ning püüavad oma avalikes esinemistes kõigest jõust sobitada oma järeldusi nendesse raamidesse, millest nad sisimas on juba lahti ütelnud, ei saa sündida sellist avatud, kartmatut_loomust ning loogilist, järjekindlat mõistust, mis kunagi ehtis mõtlevat maailma. Niisugustes tingimustes võib leida ainult kas lihtsalt aabitsatõdede tagantkiitjaid või tõe tuulelippe, kelle argumendid kõikides suurtes küsimustes on mõeldud kuulajate jaoks, kuid ei veena neid endid. Kes sellisest alternatiivist hoiduda tahavad, need piiravad end oma mõtetes ja huvides asjadega, millest võib rääkida ilma alustõdedeni tungimata, väikeste praktiliste küsimustega, mis laheneksid iseenesest, kui inimeste mõistus koguks jõudu ja avarduks, kuid mida kunagi lõplikult ei lahendata, kuni aetakse läbi ilma selleta, mis inimmõistust tugevdada ja avardada suudaks - vabast ja julgest mõttevahetusest kõige kõrgemates küsimustes.