Meie peame seepärast hakkama palju kõrgemalt hindama oma lihtsa rahva loodud kultuuri kui seda oleme teinud seni, meie peame sellele andma palju tähtsama koha oma  uue aja kultuuri ehitamistöös: see ei ole enam ainult mõnele romantikule armas mälestusmärkide kogu eesti rahva tund­mata endisajast, see on meile meie iseseisva kultuurtöö nurgakiviks. Meie keele, rahvaluule, vanavara ja muu meie rahvakultuuri mälestusmärkide korjamistöö ei tohiks olla enam mõne koolipoisi "hale ja armas" harrastus, vaid põhjapaneva tähtsusega kultuuriline töö, mida peaks hindama ja toetama meil iga haritud inimene. Selleks ja ka muude meie rahvast ja kodumaad, selle loodust jne.  puudutavate teadete kogumisele tuleks palju suuremal määral koondada riigi ja ka seltskonna jõude kui seni. Meie rahva­luule kogud on juba nüüd esimesi, missuguseid üldse on ühelgi rahval, ja võib pidada kaunis kindlaks, et kui meil veel täie jõuga korjamistööd tehakse, meie kogud muiski asjus tõusevad tähelepandava suuruseni. Korra­tagu, et ses asjas meie ei taha endid petta üleliigsete lootustega, aga juba nüüd võime öelda, et meie rahvalik looming, mida meie uueaja kultuuritöö juba võib tarvitada ja mida veel võib  teha kättesaadavaks, päästa, on kaugelt suurem, kui seda harilikult hindab pealiskaudne vaatleja, et meie rahvakul­tuuri mälestused juba koguna, olgugi, et need on loonud ainult meie lihtsa, harimatu rahva, orjarahva vaim kõiges olude viletsuses ilma mingisuguste inimlike võimalusteta või väljavaadeteta - juba niisugustena on nii suured, et need võivad olla üheks parimaks tunnistuseks meie rahva loomisvõimest ja äratada meis seda, mida meile muidu nii vähe annab meie minevik: usku iseendisse, kohustust ja  vaimustust selle töö jätkamiseks.