EKA magistrantide grupitöö "Depressioon"  omas kindlat ja ühest sõnumit, ühe teatud värvi partei  valimisloosungitega sünkroonis olevalt: "Põlevkivikaevandamine on PAHA". Peab tunnustama, et üldmulje näitusest oli väga tugev, kõik oli kooskõlas - Rael Arteli Tartu galerii pimedad-madalad keldriruumid, eiteakust kostuv kolin, ägin, mürin  ja jauramine, kirbe aherainehais, videode hämar vilkumine, räbaldunud plakatid paistmine pimedas ruumis. Meeleolu on suurepäraselt edasi antud. Samas erinevate autorite töid üksiti ette võttes võib see hea mulje laguneda. Risto Tali "Idiotismus" näitab üliähmaselt mingit seltskonda kaevandusdresiini lükkamas ja kähinal "see on täielik idiotismus" korrutamas - meeleolult üldkontekstis mõjuv, sisult siiski sogane. Siiri Taimla "Igapäevane plahvatus" algab visuaalselt efektse (kuigi helitu) kärgatusega aga  järgnev kirjalik statistika mõjub siiski banaalse propagandana.  Siiri Taimla ja Laura Pählapuu "Depresiooniala Olev Elm"  , kus kaevanduses silma kaotanud mees seletab pikalt laialt-laialt, omab juba teatud odavat sotsiaalporno maiku. Samad hädad kipuvad vaevama ka mittevideo-teoseid. Tõnu Narro nõukaplakatite paroodiad mõjuvad oma kohmakuses veidi tobedalt. Mikk Freibergi kaevandamise jääkaine ja petroliseguse solgivee panemine lauale söögiks-joogiks  ("Energia jäävuse seadus") on ka habemega propavõte. Näituse kunstiliselt kõige mõjuvam on siiski  Laura Pählapuu "Hukkunud kaevurite memoriaal", hämaras ruumis kumavad kiivris tööliste portreed (kuigi valgustina kasutatud jõulutuled on veidi odav lahendus).