Mis siis veel juhtus. Ahjaa. Eelmine reede jäin Tallinnasse, et koos Aarnega tiir vanalinna meelelahutusasutustele peale teha. Täiesti uskumatu, kuidas tallinlased armastavad üksteisel seljas elada ja röökida. Kõik kõrtsid olid puupüsti täis. Rääkida sai ainult karjudes. Vähemalt raekojaplatsi vahetus läheduses. Lõpuks suundusime Hella Hunti, mis oli mulle, kui tartlasele sobiva müra ja tõuklemisteguriga. Laupäeval otsustasin bussiga Tartu sõita.  Tättel on üks laul, kus ta kahetseb rongisõidu viga. Tõesti sündind lugu. Vat. Selle bussisõiduga oli veel halvem. Astusin bussi ja olin rõõmus, et rahvast oli vähe, kuigi polnud koolivaheaega ega riigipühi. Ja buss lasi mõnusalt 85-90 km tunnis, niiet oleks jõudnud kahe tunni ja 20 minutiga kenasti Tartusse. Aga Põltsus jäi buss seisma ja bussijuht tegi tiiru ümber bussi. Ja edasi sõitis 60-ga ja jõnksutas. Mingid noored rekkamehed valgustasid reisijaid, et bussijuht ei saa järgmist käiku sisse. Ja nii me  kulgesimegi umbes Puurmanini. Ja tegime veel 10 minutit pausi. Ja siis jõnksutasimegi kuni Tartuni välja 60-ga. Buss läks järjest palavamaks ja umbsemaks ja mul oli eelmisest päevast pärit vingumürgituse tõttu suht sant olla. Helistasin Oskarile, et ta järgmiseks bussirestartimise pausiks mulle vastu tuleks. Aga Oskar, oma tuntud kiiruses, sai bussi kätte alles Ilmatsalu ringil. Aga ma olen talle sellegi poolest väga tänulik - sai akna lahti teha viimased viis minutit vähe meeldivamas keskkonnas veedetud.