Paadunud käsitöölisena ei saanud minagi hansapäevadest kõrvale jääda. Istusin siis Jaani kiriku kõrval ja ootasin selliseid kel raha ülearu. Tundus, kõigil on seda parasjagu, üle pole midagi. Mõtlesin, kuis küll nii. Kõik ju räägivad et tööd on nii palju nii palju, aga raha kellelgi ei ole. Ma saan aru et tööpõlguritel on raha nappus, aga kui töösse uppujatel ka seda ei jätku, siis peab ikka kõrgemal tasemel midagi viltu olema.Aga, poliitikat kõrvale jättes, huvitav  oli. Kohtusin oma esimese klassi pinginaabriga. Äratundmist polekski toimunud kui minu nimi visiitkaardil poleks talle tuttav tundunud. Aastaid ikka omajagu möödas. Igasugu inimesi huvitavates riietes kõndis ringi. Mõtlesin, keskaja rõivastus oli küll eelkõige ilu, mitte asja pärast. Selline, ülikute oma vähemalt.  Minu vastas müüsid maale üks vanem, üks noorem naine. Vägevad maalid olid. Kui üldjuhul on ühe kunstniku maalid ikka mingi tunnuse läbi sarnased ja kirjanikud kirjutavad üha üht ja sama  juttu erinevate variatsioonidega, siis need maalid köitsid pilku just oma erinevuste pärast. Kui isegi tehnika ja detailidesse süüvimine olid enamvähem võrdsed, siis meeleolud... . Tundus, küsimus polnudki enam selles mis pildil kujutatud, vaid meeleolus kuhu see pilt sind viis. Üks pilt rahulikult uimane, teine jälle rabavalt kütkestav, kolmas viib sind üle väljade ja aegade unustuse poole. On pilt külmalt raputavates toonides ja veidi väljavenind värvidega nagu unenäopiiri uimasuses. Mõtlesin, see  mitmekesisus on ehk sellest et maalija ei püüa oma sõnumit edastada, vaid lihtsalt kujutab erinevaid fragmente mis tema ümber. Maalimüüjad ise olid ka kunstnikutähtsusest vabad. Mõtlesin, on inimesi, kes samastudes sellega mida nad teevad, saavad nagu osaks sellest oma "suurest üritusest". Teised jäävad ise asjast kõrvale. Kõrvalt jälle on asjale palju parem vaade.