Kogu selle uurimuse eriliselt tähtsaks tule­muse ks on see, et  piir esteetilise ja mitteesteetilise otsustuse vahel algab seal, kus (lapsel ja võrdlemisi hari­mata täiskasvanul) tärkab mõte kunstnikust. Niipea kui algab niisugune otsustuse orientatsioon, kaob arvustuse puhtsisuline, mitteesteetiline laad, ja ka edaspidises esteeti­lise otsustuse tõusus täieneb see alaliselt selle tõttu, et estee­tiliselt maitsja ikka rohkem ja rohkem õpib jälgima kunst­niku kavatsusi. Seda. tähtsat protsessi ei tohi siiski mitte kujutleda sarnaselt, et sealjuures alati peab  valitsema kindel teadmine, et kunstnik kavatses just nimelt seda ja seda ja et sellepärast tuleb kunstteost käsitada nii ja nii, vaid võib kujuneda ka täiesti instinktiivne, tumedasti aimatav, vaatleja ja kunstniku vahel valitseva kooskõla peal põhjenev kon­gruents esteetiliselt otsustavas inimeses ja kunstniku kavat­sustes. Esteetilise otsustuse tasapind põhineb sealjuures aga alati sellel, et esteetiliselt maitsja sarnasel teadlikul ja analüütilisel või rohkem instinktiivsel, aimaval viisil täielikule kooskõlale  jõuab kunstniku ideedega, ta fantaasia - ja tundetööga ja sellega, mis ta teosesse pannud. Ainult sarnase vaatluse põhjal on võimalik esteetiliselt maitsva suhtumise iseloomulikku tunde­märki l e i d a. See seisab - üsna üleüldiselt öeldes - selles, et see on sisemine (kas instinktiivne või ettekavatsetud ja teadlik) kunstniku fantaasia ja tundetöö kordamine.