Temas, "puhtas intelligentsis" on tõu, rahva ja sugupõlve jõuetus viidud oma tipule, arendet oma äärmiste järeldusteni nii heas kui halvas, vastuvõtuannis ja  teoandetuses. Ta pressib omalt töö all kokku­langevalt emalt (kas nii intelligents maaltki? muidugi ei alati) välja vii­mased pennid - ja ise ainult lameb, pea sasine, sängis ja filosofeerib, puurib iseendas, leiab oma rahuldamatu liigsuure elamusiha ersatsi enda ja teiste piinamises, kogu elu ja maailma ja kõige abigi mõnitami­ses, alatise surma ja valumõtetega end torkides nagu torgime valutavat hammast, et saada vähemalt vahelduselamustest teatavat troosti.