Kesk- ja Ida-Euroopas, õieti kogu ilmas oma praegu kõige ak­tiivsemas jõus olevad kapitalismi vastased ja siis enamasti sotsialis­mis või isegi kommunismis pääsu nägevad ideejõud tõmbavad taht­mata enda poole idealistliku (s. o. üldse üldaatelise) mõtleja, kes ei taha minna nende  absoluutsesse vastaslaagrisse (fašismi), või ei põgene sotsiaalalalt üldse (ainult-usuline idealism, estetism jne.). Mida tugevam reaalelus kesktee, seda tugevam aatestikus on abso­luutsus, äärmuslus - ja Läänegi suuril tööstusmail, mille mõju all paratamatult seisame nii ihu kui hingega, on kodanlik-vabameelne liberalism eesrivi ideeliikumisis võrdlemisi madalas kursis, vähemalt ei näi tal olevat enam suuremat ja kunstisigitavat jõudu. Seks aitab kaasa kõigepealt kartus uute sõdade eest, milledele  kapitalist­likud riigid oma kestvate ja aina kasvavate relvastustega näivad uuesti liginevat paratamatult ja mille vastu ainus lootus, Rahvaste­liit, seni pole veel siiski suutnud teha midagi otsustavat. See ka­pitalistliku korra suurim pahe eriti on teinud sotsialismi laialt klassiideoloogiast üldrahvuslikuks, algupäralt teistessegi kihtidesse kuulu­vate kultuuritahteliste ideoloogiaks. Aga muidugi on ka võimsaks saanud suurkapitalismiga kaasaskäiv puht seesminegi sotsiaalne üle­kohus ja pahelikkus tema vastaseks teinud  mitte üksi nii arvurikka tööstusproletariaadi, vaid ka idealistlikuma intelligentsi, eesotsas hulga suurkirjanikega (Shaw, Wells, Rolland, ekspressionistid jne.). Kultuuritahteline sotsiaalideoloogia nagu õieti ei saaks enam ollagi praegust kapitalismi pooldav, kuigi positiivselt vaadete erinevused on suured. Uuest sotsiaalsusest ja kollektiivtundest olid läbi tungi­tud eriti pealesõjased uued kirjandus- ja kunstivoolud, kus protesteerimis- ja otsimisiha ühine antikapitalistlikkude laiade rahvahulka­dega.  (Praegu näib see hoog küll juba jälle võrdlemisi taltund.)