Rootsi ajal kadusid peaaegu täiesti vabatalupojad, v. a. rannarootslaste asualadel, kuid ka nemad pidasid rasket võitlust ja kohtuprotsesse oma vabaduse eest. Talupojad pidid lisaks kurnavale teotööle suutma maksta andameid riigile, mõisale ja kirikule. Arvatud on, et rootsi aja lõpul pidi talu loovutama andamite ja teo näol 50-80 %  sissetulekutest. Endisest karmimaks muutus talupoegade sünnikohast lahkumise keeld, lubamatu oli igasuguste relvade kandmine. Leevendust tõi Karl XI talurahvasõbralik seadusandlus. Seati sisse vakuraamatud ja keelati talupojalt rohkem nõuda, kui vakuraamatusse märgitud. Tundes, et riigivõim asub tema kaitseks välja, muutus talumees julgemaks oma õigusi kaitstes. On teateid talupoegade rahutustest suurel näljaajal (1695-97) Nigulas, Kullamaal, Parilas, lihulas jm. Lihulas tülitseti mõisarentnik Derfeldeniga, kes müünud  12 talumeest Hollandisse sõdureiks.