Maailmas on tohutult palju muusikat, mis mind õnnelikuks teeb. Aga kui ma peaksin kõikide bändide hulgast nimetama ainult ü h e, siis oleks see - raske südamega nende lemmikute pärast, kes mainimata jäävad - Metallica. Ei saa öelda, et olen Metallica saatel üles  kasvanud, ma jõudsin nende muusika juurde umbes 15 aastat tagasi, aga saatma jäänud on nad mind sellest ajast peale. Pärast pühapäevast kontserti esinesin (tõsi - vanema põlvkonna ees) väitega, et Metallica on praktiliselt klassikaline muusika, mispeale mind vaadati nagu üsnagi hullumeelset. Aga minu jaoks see nii ongi - nende muusika on sümfooniline (kui "Master of Puppets", "Enter Sandman", "Fade To Black", "Harvester of Sorrow", "Sad But True", "The Unforgiven I", "One", "Seek and Destroy" ja üks minu  erilisi lemmmikuid "My Friend of Misery" etc ei ole sümfoonilised teosed, siis mis seda üldse on? No kui Mahleri 9. sümfoonia välja arvata.). Mina kuulan neid eduliselt klassikalise muusikaga vaheldumisi ja nad ei sega üksteist ülepea mitte. Mõlemad on võrdsel määral (ehkki erineval moel) võimsad, eepilised ja (üllatus?) intellektuaalsed. Üks õ i g e fänn väidaks muidugi, et Metallica allakäik sai alguse mustast albumist ja pärast seda on vaid sulaselge soft ja kommerts, mina nii ei arva - varasemad plaadid on muidugi puhas kuld, aga ka must album on ikkagi täiesti geniaalne. Kui nad ka üleüldse ühtegi uut lugu enam ei teeks ja vaid vanu esitaks, siis mina oleksin kontserdil ikkagi kohal   niivõrd võimsa ja kestva potentsiaaliga on see muusika minu jaoks. (Kontsert oli niisiis ka väga hea - tahtsin ma selle kõigega öelda   .)