Lugesin Tõnu Õnnepalu "Flandria päevikut". Mulle väga meeldis see dialoog. Jah, see raamat oli minu jaoks dialoogivormis. Üks pool sellest oli paberil ja teine pool minu peas. Võin lausa öelda, et nautisin seda kui vestlust. Ma mõtlen palju samadest asjadest kui Õnnepalu. Tihtipeale ka sarnaseid mõtteid. Võib-olla mul oleks päriselus sama huvitav temaga vestelda olnud. Tõenäoliselt aga oleksime  mingi ebaolulise asja üle vaidlustesse laskunud. Sellepärast on raamatuga hea dialoogida - kirjutatud tekst on paigas ning sul ei ole võimalik oma vestluskaaslast mingil viisil eksiteele ajada, kui ta sinna ise minna ei kavatsenud.    Lisaks sellele avastasin, et ka minu enda mõtted on mulle huvitavad tunduma hakanud. Kas see on vanadus või nartsissism, ma ei tea. Tõenäoliselt lihtsalt kogunenud harjumus ja kogemus mõtteveeretamisel. Arvatavasti ka see aeg ja võimalus üldse oma mõtteid kuulata.  "Flandria päevik" räägib ka sellest. Mõtlemisest ja selle tähtsusest. Vaatad päikest, kuud ja tähti ja mõtled. Kuulad lindude laulmist ja tegelikult ei muretse. Tegelikult ka. Mul on selle koha pealt palju õppida ja areneda.    Ma ei tea, kas ma soovitaksin "Flandria päevikut" teistele lugeda. Võib-olla peab selle nautimiseks sarnaselt eksiilis või muidu mõtlikul lainel viibima. Minu jaoks oli see väga isiklik kogemus. Kui juuni algul Eestisse sõidan, käin kindlasti raamatupoes seda köidet katsumas,  võib-olla ostan päriseks endale. Praegune oli laenatud.