Päiksevalgus mängleb läbipaistvas vees murdudes su kätel, mis vaid laisku liigutusi tehes su keha veepinnal hõljumas hoiavad. Veealune maailm oma nauditavas  värvikirevuses on nii lummav ja nii rahulik ühtaegu. Selles pole mägede allasuruvalt ülendavat võimsust. Sa hõljud nagu olematu, imeliselt värvikireva maailma kohal. Uppuda on võimatu, kuna soolane vesi praktiliselt ei nõua ujumisoskusi. Seisund, milles viibid on kummaline - ühelt poolt loovad soojuse, kaitstuse, hõljumise ja ürgvete läheduse tunne sinus emaüska tagasipöördumise assotsiatsiooni - ainult see on tõepoolest ürgseim - algookeani emaüsa, millest kogu elav oma paljususes alguse on saanud. Teiselt poolt toob  loksumine sinusse senikogematu rahu. See on tõesti nagu iseenese põhja vaatamine. Mesilassülem mõtte- ja tajuelamusi leiab ootamatult taru sissepääsu ning kogutu võtab ajukäärude kärjekannudes korrastatud kuju.