On aasta 1994 aprill. Ruanda.  Paul Rusesabagina (Don Cheadle) on Ruanda  pealinna Kigali eliithotelli Hotel Des Milles Collines juhataja. Hutu mees, kellel on kodus tutsist naine Taitiana (Sophie Okonedo) ja kolm last. Õnnelik perekond. Pereisa on ametialaselt edukas, oskuslik suhtleja, tagasihoidlik karjääriinimene, kes teab kellele-kuna-kuhu-millist meelehead sokutada ning kellele millise nurga all ja kui sügavalt kummardada.  Hotell on rahvusvahelises mugavusoaas. Aga mitte kauaks. Aprillis 1994 toimusid Ruandas sündmused, mis häbimärgistavad veel aastakümneid kogu inimkonda.  Umbes kolme kuu jooksul tapsid radikaalsed hutud pea miljon tutsit: valimatu genotsiid. Aga ÜRO sinikiivritel polnud ei käsku, ei relvastust. Nemad olid saadetud kaitsma rahu ja kui rahu polnud, siis polnud ka neil midagi teha. Nn valge maailm tõi kiirelt oma kodanikud kriisikoldest ära ja …püüdis mitte probleemi näha. Inimesed hukkusid. Vahemärkusena: kuna pildid räägivad rohkem kui sõnad, siis vaadake näiteks, mis on saanud genotsiidi lastest:  http://www.nytimes.com/library/world/africa/index-rwanda-children.html. 1994. aasta polegi ei tea kui ammu, tuhmunud ajalugu.  Aga filmist. Peategelane päästab 1268 tutsit (ja ka nn liberaalseid hutusid on selles seltskonnas). Päästab, mitte kangelaslikkusest, vaid püüdes algselt päästa oma perekonda ja lähikondseid. Samas ei suuda ta jätta abituid hätta ning lihtsast mehest kasvab kangelane. Paul Rusesabagina pole väljamõeldud tegelane, vaid täiesti reaalne mees. Sünniaastaga 1954. Meie aja kangelane.  Karm, aga vajalik film. Suurimad stsenaariumid kirjutab  kahjuks ikka elu ise.