Meil on viimastel aastail juurde kasvanud suurearvuline pere noori kirjanikke, kes endid teadlikult katsuvad pidada teiseks põlveks ja seesugustena endid vastu seadida n-n. keskmisele kirjanike põlvele.  Kuid selle noorema generatsiooni eneseavaldused on nii ligidased eelmisele põlvele, et paistab, kui oleks siin tegu üheainsa põlvega. Ja tõepoolest, ka kõige nooremad kannavad oma soontes revolutsiooni ja sõja romantilist järellainetust, nemadki on pidanud päranduseks kaasa tooma osakese põrandaalust hingeelu. See on ikkagi sama tõug, kuid et ta eneseavaldused hilisemad on, siis kannab ta paratamata suurelt jaolt oma otsa ees epigoonsuse pitsatit.