Puhtad seltskonnamängud, kus ei tohi midagi isiklikult võtta, muidu oled kadunud (ei saa ju isiklikult võtta seda, kui astud üks õhtu lauamängude poe uksest sisse, kus seltskond mingit mängu mängib, üks mängijatest kargab mind nähes püsti, näitab näpuga ja karjub "Cylon!!", ehk teisisõnu - reetur). Seda veel eriti meie seltskonnas, kus üksteisele keeramine on seadus, mitte võimalus end mängust läbi vedada ja võita. Võitmine on muutunud täiesti  teisejärguliseks, põhiline on mäng teha huvitavaks, keeruliseks ja lõbusaks. Asi, millest ei saanud aru ei Essenis lauamängumessil osalenud uute mängude loojad/tutvustajad ega Läti mängurid, kes uurisid, miks me mõningaid mänge nii mitu korda ja nii suure naudinguga mängime.