Alla olid kirjutanud oma nimed kõik meie klassi õpilased.  Ma olin rõõmus.  Ema oli jõudnud minu voodi kõrvale toolile istuda. Isa seisis.  "Hull tüdruk." ütles ema. "Kuid ma olen sinu üle uhke."  "Isabel…" Ütles isa. "Tubli tüdruk."  Ma naeratasin talle. Võtsin jutujada enda peale. "Kas te tööl ei peaks olema?"  "Mis sa arvad, me passime tööl kui sina siin oled või. Ega sa meist ikka nii kergest lahti ka ei saa." ütles isa.  "Aga te ei saa ju terve nädal aega siin passida."  "Sul on õigus." ütles ema naeratades. "Ega siin eriti pikka pidu polegi."  Ta võttis kotist paki. "See tuli eile." ta pani selle laua peale ja  kallistas mind õrnalt.  Isal oli ikka mind oma hüüdnimega kutsuda. "Noh junsu. See et sa siin oled ei tähenda seda, et ma sind niimoodi kutsuda ei saa." Ta naeratas.  Naeratasin vastu. Isa oskas alati mu tuju tõsta.  "Homme Näeme." Ütlesin neile. Nad vastasid samaga.  Mul oli hea meel. Isegi see ei madaldanud mu tuju kui ma vaatasin üle oma haavad mis olid muidugi juba kinni õmmeldud ja sidemesse pandud. Ma oli õnnelik et ma päästsin kellegi.  Keegi koputas uksele. Sisse astus see  sama tüdruk, kelle ma vaevalt sealt hoonest ära jõudsin tuua.  "Tänan." Ütles ta.  Noogutasin vastuseks.  Ta istus mu voodi kõrvale toolile. "Minu nimi on Violet. Sa oled Isabel eks?"  "Kutsu mind Bell iks."  Ta naeratas.  "Kuidas sinuga on?" Küsisin.  "Ütleme nii, et jään ellu" ta naeratas "jalaluumurd ja paar roiet. Rääkimata nendest välistest haavadest."  "Ja sul lubatakse ringi liikuda?"  "Mitte eriti. Sa ei tea kui kaua ma õe kallal vingusin, et ma saaks 5  minutiks siia tulla ja sind tänada selle eest mida sa minu heaks tegid."  Naeratasin. "Võta heaks."  Ka tema nägu läks naerule.  Jätkasin jutuga. "Kuidas sa sinna tala alla kinni jäid.  Violeti nägu muutus mõtlikuks. "Ma ei mäletagi tegelikult. Mäletan ainult seda hetke kui ma üles ärkasin ja olin juba kinni jäänud. Ma olin meeleheitel. Korraks arvasin ,et ma saan surma kuid siis kuulsin plahvatust ja see tundus nagu ämbritäis vett oleks mulle selga visatud. Selles mõttes, et ma ei tahtnud  surma saada, ma tahtsin sealt välja pääseda. Ma püüdsin täiest jõust seda tala enda pealt ära saada kuid see ei liikunudki ja siis tulid sina ja tõstsid selle ilma vähimgi raskuseta ära. Ma olin üllatunud, sest selliste haavadega nagu sina olid, oli peaaegu võimatu nii kiire ja tugev olla."