Muidugi, 143 aastat, mis sellest möödunud, mil Kant'i peateos "Puhta mõistuse kriitika" ilmus, on küllalt pikk aeg selleks, et selgusele jõuda ka paljude teiste raskuste ja puuduste kohta, mis peituvad tema süsteemis, iseäranis selle täiesti erandilise tähelepanu juures, mille osaliseks tema õpetus  uurijate poolt sai. Aga ma ei taha siin nende puu­duste ja raskuste juures peatada. On iseenesest arusaadav, et palju Kanti õpetuses on tingitud sellest ideelisest õhkkonnast, neist huvidest, vaadetest ja tendentsidest, mis üldiselt valitsesid tema ajal, palju - tema isiklikest kaldu­vustest ja mõtlemisharjumustest, ja oleks otsekohe ime, kui tema õpetus oleks meile praegu veel tervelt, kõigis omas üksikasjus, vastuvõetav. Meie ei pea hindama suuri inimesi mitte selle järele, kui suured või kui väikesed on  vead, mis meie nende juures leiame, vaid selle järele, mis nad positiivselt on teinud. Ja positiivne, mis Kant meile annud, on väga suur.