Kohe, kui bussist välja astusime, ümbritsesid meid rõõmsad rahvariietes hõimuprouad. Tegid paar sõna sõbramehe juttu ja siis hakkasid oma käsitööd meile kaela määrima. Pääsesime nende küüsist hotelli ja saime üllatuse osaliseks. Nimelt asus meie tuba seitsmendal  korrusel ja elekter oli ära läinud. No mis siis ikka, kotid selga ja trepijooksu tegema. Nagu hiljem välja tuli, puudub Sapa linnas enamus ajast elekter, nii et kaasavõetud taskulamp kulus toaletis käimisel marjaks ära. Hotell oli kunagi väga ilus olnud, ma usun. Tänaseks hetkeks oli ta väsinud, aga polnud viga. Kohe pakuti meile ka hommikusööki, 8-ndal korrusel asuvas väikses restoranis, mis oli mõnusalt kaminaga soojaks köetud ning suminat täis. Selge ilmaga avanevad hotellirõdult imelised vaates sügaval  orus asuvale CatCat külale, aga meid ümbritses ühtlane udupiimasupp. Banaani- ja mangopannkoogid, värske apelsinimahl ning Vietnami kohv nauditud, vajusime sügavasse unne. Mingil hetkel hakkas mu südametunnistus piinama, kuna meil polnud õrna aimugi, mis kell meie giid meile järgi pidi tulema. Otsustasin end üles ajada ja asja uurima minna. Kinnitust saanud, et aega veel on ning visanud kiire pilgu oma valgetele plätudele, mis lühikesel teekonnal bussist hotelli poripruuniks olid muutunud ning mitu korda  rohkem suuskadena käitunud olid, otsustasin jätta teised magama ning pühapäevahommikusele turule minna. Ettevaatlikult mööda porimärga mäge üles roninud, hakkasin kummikuid otsima. Riisi-, nuudli- ja köögiviljakuhilatest pilte klõpsides tundsin end kui kärbsepaber, kuna aina enam hakkas mu kannul käima erinevatest hõimudest pärit rõõmsameelseid prouasid, punutud korvid või imikud seljas. Leidsin kummikud, vaidlesin veidi müüjaga, kes ilmselgelt lootis mulle ühe paari kolme paari hinnaga müüa. Sain tema käest  sõimata Vietnami keeles, palusin vabandust ja asusin minekule, müüja jooksis mulle järele ning mina ostsin kummikud endapakutud hinnaga ära. Hõimutädid uurisid, mis hinnaga mulle kummikud müüdi ja arvasid, et olin teinud väga head kaupa, nemad pidid samade kummikute eest maksma kõigest 10 eek vähem. Seda kummikuostu tänasin ma järgneva kahe päeva jooksul veel oma 100 korda. Tänu kummikuostule sain aru, et minu suureks üllatuseks rääkisid pea kõik mind ümbritsevad naised inglise keelt. Siis läks palju  põnevamaks, jalutasin hotelli poole, saatjaks terve seltskond värvikaid prouasid ja uurisin nene elu-olu iseärasusi. Sain teada, et nad kõnnivad igal hommikul oma 15 km mööda mägiteid, et tulla Sapasse käsitööd müüma. Et enamasti on neil ainult 2-3 last, mis oli mulle suur üllatus. Et tihtipeale on mehed need, kes lastega seni kodus istuvad, kuni naised Sapas kraami müüvad (kuigi hiljem sain ma aru, et need mehed istuvad seal kodus siiski üksinda, kuna lapsed seiklevad päevad läbi omaette mööda mägi, teid ja  orge). Kõik hõikusid võidu oma nimesid, laste vanuseid ja muid huvitavaid fakte. Kuidagi pääsesin ka lõpuks ära nende kauba ostmisest, lubades hiljem koos Henri ja Manniga midagi väikest välja valida.