Tere jälle!    Täna oleks tegelikult jälle mitu lugu kohe korraga rääkida, mist6ttu v6ib kogemuse p6hjal arvata, et tänane kirjutis jälle telegrammistiilis tuleb. See on tingitud lihtsast t6siasjast,  et tahaks ju k6ike korraga välja elada, aga loogiliselt ei saa ju, ja siis tulebki k6ik nagu Niagarast, ainult et hästi lühidalt. Aga ma katsun end vaos hoida ja asju nii kirja panna, nagu nad mul peas valminud on.    Et siis k6igepealt sellest mustlasest. Kui ma pühapäeval tööle läksin, jalutas koridoris üks väga-väga rase tüdruk ning peale tema veel viis kuni kümme sugulast. Nägude järgi v6is arvata, et mustlased. Eriti tüdruku ema nägi selline välja - dressides ja pikad mustad salkus juuksed.  Aga muidu igati korralikud inimesed tundusid. Ja mustlaste kohta natuke ka liiga vaiksed. No v6ib-olla olid nad lihtsalt kuskilt Balkanimaalt külast pärit, ei tea. Igatahes nii nad seal k6ik jalutasid ja ootasid uut last. Alguses oli v6imatu aru saada, et kes on abikaasa, kes isa, kes onu jnejnejne, naisi oli seal seltskonnas ka omajagu. Igatahes üks kaasolevatest meestest tundus hoopis indiaanlane olevat. Nii välimuse järgi. Ja üleüldse - tegelikult ei pannud ma seda meest alguses üldse sünnitava tüdrukuga  samasse seltskonda, arvasin nimelt, et ta on ka üks patsient. Nonii. Oli esimene päev ja 6htu lähenedes ootasime juba k6ik, et miskit nüüd siis ka sündima hakkab. tüdruk aga jalutas ikka sama targa näoga edasi tagasi ja ei midagi.    Vahepeal läksin ma juba töölt koju ja istusin arvutisse ning kirjutasin s6branna Riinatädiga messengeris. Ahjaa! Vahepeal peab ju ajaloolise t6e huvides märkima, et ma olen nüüd nii v6rgus, mul on jälle telefon ja muidugi ka uus arvut. Oma kuu aega elasin ilma nende  6ndsuseks vajalike asjadeta ja oli ikka imelik küll. Aga asja juurde. Istusin jutukas ja jagasin Riinatädiga eelmise nädalal6pu muljeid sellest, kuidas minu tütar rockfestivalile s6itis. Lugu algas sellest, et Beks v6itis MTVist piletid festivalile. Kolmapäeval. Terve neljapäeva oli ta siis telefoni otsas ning otsis 1) autot, millega minna, 2) telki, kus magada ja 3) magamiskotti. Kui ta neljapäeva 6htul koju tuli umnes keskööl, siis olid tal k6ik asjad olemas. Välja arvatud piletid, mis pidid tulema reedel.  Oletavasti postiga.  Becksi esimene auto s6itis välja reedel kell kümme. Mis tähendas muidugi seda, et piletid ei j6udnud selleks ajaks kohale. Tegelikult ei j6udnud ka kaasatulev s6branna 6igeks ajaks kohale, nii et korraks tundus juba, et kogu üritus lendab vastu taevast. Vahepeal s6itis auto minema ja meie selgitasime välja, et piletid tulevad kulleriga, mitte postiga. Mis tähendas, et ei tea mis kell. Vahepeal laekus aga s6branna ja tüdrukud läksid omale provianti ostma.  Mina istusin vahepeal  kodus ja ootasin internetimeest. Olin eelmisel päeval saanud l6puks arvuti ja telefoni ning ootasin väga suure erutusega telekommunikaatorit. Kes ka t6epoolest ettenähtud ajavahemikus ilmus! Igatahes oli nii, et kui tüdrukud tagasi tulid, oli meil kodus ühendus maailmaga olemas. Ja siis teatasid tüdrukud, et neil on ka teine auto olemas, millega 6htupoole minna. Ainult et pileteid veel ei olnud.  Muidugi tulid mingil heal tunnil ka piletid ja siis oli r66mu muidugi laialt.  Kui piletid olid  6nnelikult kohale j6unud, sain ma veel töömehel sabast kinni ja me t6ime üles voodi, nii et nüüdsest sai Becks endale voodi, mida tal ei olnud olnud kogu siinoldud aja - poolteist aastat.  Ja siis nad s6itsidki minema. Selline oli lugu rockfestivalile minekust.    Enne esmaspäevast tööpäeva käisime töömehega nö sündmuskohal, ehk siis vana korteri keldris ja vedasime ära ka madratsi Rebeksi voodi peale. Nüüd oli 6nn täielik!  Ja siis peale seda tööle minnes esimene pesakond, keda nägin, oli  loomulikult sünnitava mustlase pere. Erilisi muutusi olukorras ei olnud, ainult et proua ema oli täiesti magamata ja tema silmaalused ei olnud mitte enam sinised, vaid mustad! Ilma suuremate sekeldusteta möödus seegi tööpäev ja ma läksin jälle koju. Ja järgmisel päeval uuesti tööle ja arvake, kes seal jalutas - mustlasneiu. Päeva kulgedes lasti ta koju, sest tal ei olnud korralikult isegi veel tuhud peale hakanud, nii et tal ei olnud haiglas midagi teha. Meeskond s6itis kogu kraamiga koju tagasi.  Mina  ja lisaks minule ka mitmed eriti naissoost patsiendid olid juba väga kaasakistud kogu loost ja me ootasime juba täitsa huviga, et millal neiu ometi pooldub. Arutlesime seal ka, et neiu on väga noor ja ilmselt isegi mitte 18. Oli kuidas oli, sai jälle 6htu.    Kuid oli ju ometi jaanipäev! Et siinkandis jaani ei peeta, siis polnud ka linnas midagi eriti lahti. Ikkagi imelik kuidagi... Taga-aju teab, et terve Eestimaa lakub ja laulab kuskil p6hus, aga meie siin ei saanud grillvorstigi. (Nojah, eks kui  oleks orgunninud, siis oleks ju ehk ka siinsete eestlastega miskit korraldada saanud, aga see ei ole see!!!! Spontaanne p6hk on parem!!!) Läksin siis hoopis kuuma vanni ja tegin pärast (v6i oli see ikka enne?) loojuvast päikesest pilti.    Järgmisel päeval läksin tööle ja ennäe - sünnitava mustlase mees oli jälle seal. Aga et tüdruk ise oli kuhugi kadunud, oletasin, et äkki nüüd saab maha. Proua ema oli väsinud paanilisest ootamisest ja kodus magamas käinud, nii et saatjaskond nägi nüüd natuke  parem välja. Ja üleüldse oli nende seltskond natuke väiksemaks jäänud. Aga kui millalgi pärastl6unal laps oma pea välja pistis, siis oli pidu ja pillerkaar, nii et suitsetajate 6ues teised patsiendid juba nurisesid. Siis selgus jutu käigus ka indiaanlase moodi mehe staatus - ta olla tüdruku isa! Ja et tal neli tütart olla, kellest kahe sünnituse juures olla ka isa olnud! Maalermeister olla ta ning pidavat k6vasti tööd tegema. Nii ta ise mulle jutustas. Veel rääkis ta seda, et tütar Silvia olla 17 aastane ja  suure armastuse pärast jätnud katki oma praktikakoha arsti abina. Tüdruku mees olla tulnud Horvaatiast ja et tal ei olla mitte midagi ega sentigi hinge taga. Niisugune lugu. Ja mees jutustas ka, et tal on igasugu s6pru - ühest on saanud arst ja ühest on saanud rahvusvahelise kaliibriga kurjategija. Elul on palju teid, ütles ta elutargalt. Jah, sellega saab vaid n6ustuda.    Ja varsti nad läksidki ära koju, sest k6ik oli ju hästi läinud. Noor ema Silvia jalutas pärastpoole ka mööda ja oli vägagi elu  ja tervise juures. Mustlane oli sündinud. Väga armas pidi olema - ja selles olen ma täiesti kindel.    Läksin siis minagi 6htale.    Nonii. Tänaseks jälle sulg nurka. Eks kui meil midagi jälle huvitavat toimub, siis ma kirjutan üles.    Ahjaa - ülehomme s6idan ESTOle. Pärast seda on ka kindlasti midagi kirjutada. Kuulmiseni! K