"Ühest küljest saab Aino Kallas soomlasena väljaspool Eesti olude kitsust seistes  meie loodusest, meie elutingimistest ja meie inimestest selgema ja teravama pilguga tähelepanekuid teha, kui sündinud eestlane, kes oma ümbrust ikkagi enam või vähem selle värvitud klaasi läbi on sunnitud nägema, mille olluseks meie esivanemate pärandus, meie elu ühiskondlikud halbtused ja puudused on. Teisest küljest jälle on Aino Kallas meie elule ometi niivõrd ligidal ja ulatab oma juurtega, oma Eesti mullasse ümberistutatud juurtega niivõrd sügavale, et ta hästi trehvatud välimuse pinnalt vähemalt  mõnikord -- ka meie olemuse hämaruse põhjani suudab tungida" (Elu, nr 110, lk 2). Arvustaja tundis hästi Aino Kallase Saaremaa novelle, leides sealt mitte ainult eesti talupoegade kujutusi, vaid ka sügavalt inimlike põhijõudude kehastusi. Samas rõhutas ta, et Aino Kallase inimesed on vähe tegevad, et tema teostes on ülekaalus üksikasjade kirjeldamine, "ümbruse dogmatism", millele ta oli juhtinud tähelepanu juba "Meren takaa" I arvustuses (Linda, 1904, nr 51/52, lk 1017-1019). Siis ütles ta tõepoolest: "Aino  Kallas'e võimine seisab kirjeldamises, mitte jutustamises" (lk 1018) ja "Aino Kallase poolt kujutatavate isikute hinge­elu ja iseloom ilmub kõige päält kirjeldusest, mitte kahekõnedest" (lk 1019). "Ants Raudjala" poole pöördudes leidis Suits alguse viies päätükis mõjukust. Ülejäänud peatükid teda ei rahuldanud.