Suvi on kohe-kohe otsas, üllataval kombel mitte ootamatult. Tavaliselt möödub suvi nii kiiresti, et ma ei saagi aru, kuidas aeg nõnda märkamatult käest libiseda suudab. Sel aastal on aga kõik nii rahulik ja veniv olnud, et suvi oleks justkui viis  kuud kestnud. Ma isegi ootan kooli, samas pisut olen ärevil ka, sest ees ootab viimane aasta, mis tähendab, et mingil hetkel tuleb oma lõputööle mõtlema hakata (ja mis veel hullem, selle kaitsmisele). Mina ja minu esinemishirm. Me oleme lahutamatud. Miks ei lasta mul olla toanurgas üks märkamatu hall hiireke? Hea meelega ei paistaks ma kohe üldse silma.  Lõpuks on meie Võru kodus hubane tunne...uued kardinad ja muud vidinad. Ega enne üks kodu ikka omaks ei saa, kui oma käega seda kujundatud ja  täiustatud pole. Kardinad õmbles minu ema, seega on nad mulle kuidagi eriti armsad.  Magasin täna öösel kaksteist tundi, uskumatu. Ma olen selline seitsme-kaheksa tunni spetsialist, kel raske kauem välja venitada, kuigi vähemaga kisub ka nutuseks. Asi oli vist vihmas, mis terve see aeg akna taga muusikalist tausta pakkus. Vihmaga on uni kõige magusam.  See sai nüüd selline sisutult sisukas postitus, kuid lihtsalt tuli kirjutamise isu.