1963. aastal tekkis veel üks defitsiit - jahu. Kõiki jahutooteid sai osta vaid talongidega. Põhjuseks oli Venemaad tabanud ikaldus ja peamiselt muidugi ka oskamatus majanduspoliitikas. Kuigi Nõukogude Liidus koguti viljasaaki puudades, et näidata tulemust arvuliselt suuremana, kui see oleks olnud tsentnerites või tonnides, ei aidanud selline silmakirjalikkus põrmugi. Hruštšov kelkis uudismaade kasutuselevõtul: me puistame Venemaa vilja täis! See oli ka üks väheseid kordi, kui üks kommunist oma lubaduse täitis ja seda sõna tõsises mõttes. Uudismaad künti üles, saadi enneolematu saak, kuid keegi ei olnud eelnevalt mõelnud sellele, kuhu see saak panna, olgu see siis puudades või tonnides. Koristustöödele komandeeriti inimesi ja tehnikat liiduvabariikidest. Käiku läks ka sõjavägi. Kõik teed puistati vilja täis, raudteejaamades seisid viljakuhjad, nagu Egiptuse püramiidid, kus need siis tasapisi takistamatult määndusid. Kuhu sa ta ikka paned, kui mingeid panipaiku ei ole? Sellise vajaduse peale spetsialistid lihtsalt ei tulnud. Kuid juba ülesküntud mustmulla kandis tuul laiali, kogu Euroopa pidi õhuaknad sulgema, kui tuul oli idakaarest. Rasked, uudismaa jaoks spetsiaalselt konstrueeritud traktorid kündsid viljaka mullakihi segamini alumise, soolaka pinnasega. Pärast polnud ei uudismaad ega vilja. Leib kadus. Ja seda mitte kevade poole, kui uue saagini on veel aega, vaid sügisel, saagi koristamise ajal. Seepärast puhkes paanika. Leivajahusse segati herneid ja muud, mis vähegi kõlbas süüa. Inimesi manitseti ajakirjanduse vahendusel tarvitama leiba säästlikult. Sööklad olid kohustatud saatma kogu leivaülejäägi, mille hulka kuulusid ka klientide poolt järelejäetud leivapalad, leivakombinaati ümbertöötlemisele. Selline olukord ei kestnud kaua, kuid andis üsna selge pildi Nõukogude Liidu haavatavusest, milleks ei länud vaja mingit välisvaenlast: piisas vaid ühest entusiastlikust lollist riigi eesotsas. Venemaa, mis oli iidsetest aegadest peale olnud Euroopa viljaait, hakkas kulla eest vilja sisse ostma Kanadast.