Siiski ei puudund ka inglaste seas eurooplased. Ning  võib-olla veelgi enam leidus neid nende ameeriklasest pagulaste keskel, kes olid oma maa vaimlisest kitsusest ja mehhanilisve lämmatavusest põgenend Londoni ja eriti Pariisi lahedamasse ja kultuursemasse õhku. Neil oli nälg olnud suurem ja nad kustutasid seda ahnemalt. Väljaräridajaina keset uut imemaad, pahupidiste Kolumbustena, kes tulid leidma Euroopat, nagu kunagi avastati Ameerika, uitlesid nad püsimatult voolust voolu ja rühmast rühma, leides igaltpoolt elustust, võttes kõikjalt tuld. Mõnikord olid  nende saavutused küsitavad, kuid nad toid kaasa õhina, mida kultuurist küllastund Euroopal endal ei leidund enam vajalisel määral. Nad närvitsesid, nad jõid, nad tervitasid ja viljastasid uusi voole. Kui palju ei ole prantsuse lüürikas ja proosas ehtsaimaid ameerika nimesid!