Kuigi ma väga täpselt ei saanud aru, miks on herr (:)kivisildnik sattunud nende hulka, kelle poole ei tohiks pöörduda, tean, kes on Joshua ja INRI ning sedagi, et Helena on kandnud kunagi (loodetavasti ei tee ta  seda nüüd) liigväiksed rinnahoidjad, sest need tunduvad kuidagi hingel olevat. Nagu ka fragmentaalne maailm, mille musternäidis on seesinane raamat. Võin küll eksida, aga mu meelest kaob ajuti ses kummaliste ja hullude mõtete-kujundite virrvarris järg käest, üks mõte vahetab teise välja. Kaootiliselt. Aga see ekslik tunne läheb tavaliselt üle siis, kui tekstiblokk otsa saab. "Ankruketi lõpp on laulu algus," või kuidas see Laaban ütleski. Miks mitte. Sama hästi potsatab mullane vanaema puu otsast Newtonile  pähe ja Helena mõtleb teooriad silmipööritavatest imala ilmega lillades dressides poisikluttidest. A la carte. Või siis mina.