Reedel kirjutas peaminister Tiit Vähi alla dokumendile, mille tulemust tema valitsus ilmselt ära oodata ei jõua. Avaldus  Euroopa Liitu vastuvõtmiseks on pigem ühe pika tee algus, kust aga tagasipööramist enam olla ei tohiks.  ELile avalduse esitamisega ei järgi Eesti tavalist liikmekssaamise protseduuri. Üldjuhul kirjutatakse liitumistaotlus alla pärast assotsiatsioonilepingu ehk Euroopa lepingu jõustumist. Kuid Eesti ise kirjutas Euroopa lepingule alla alles selle aasta 12. juunil. Selle jõustumiseks on tarvilik nii Europarlamendi (mis on juba saadud) kui ka kõigi 15 liikmesriigi parlamentide nõusolek.  Kiirustamise  põhjusi oli eelkõige kaks. Tuleva aasta esimesel poolel alustab tööd ELi valitsustevaheline konverents. Brüsselist anti seetõttu Eestile mõista, et tema avaldus võiks selleks ajaks olla ELi riigipeade ja valitsusjuhtide laual.  Praeguseks on liitumisavalduse esitanud kaheksa riiki. Varaseimad neist pärinevad viie-kuue aasta tagant, Türgilt koguni aastast 1987. Viimasena esitasid avalduse lätlased tänavu 27. oktoobril.  Teiseks kasutab Eesti ära ELi praeguse eesistujamaa Hispaania üllatavalt  soodsat suhtumist Kesk-Euroopa ja Balti riikide vastuvõtmisse euroliidu koosseisu. Otseseks ajendiks sai Hispaania peaministri Gonzalese nädal tagasi antud kinnitus, et laienemist nähakse eelkõige Poola, Ungari, Tshehhi ja Balti riikide varal.  Loodetavasti algab nüüd Eestiski aktiivne diskussioon ELi teemal. Aega selleks peaks olema, sest avalduse esitamisest täisliikmeks saamiseni kulub õige mitu aastat. Kõige vähem küll Soomel, alla kolme aasta tavalise viie-kuue asemel. Rekordimaad on siin Portugal ja  Hispaania ligi üheksa aastaga.  Arvatavasti ilmuvad Eestis välja ka ELi vastased. Põhjamaade kogemus näitab, et referendumiks võib nende osa ühiskonnas küündida ligi pooleni. Eestis seda enam, et alles ühes «liidus» oldi.  Vaidluste ja referendumi tulemusena peaks aga Eesti end lõpuks leidma siiski Euroopa Liidus. Tõeliselt võrdväärsete riikide liidus.