Eile mainisin, et VF-Hiina suhete seisu markeerivad kolm teemat: 1) sõjalis-tehniline koostöö, 2) piiriküsimus ja 3) energeetika. Probleemid on kõigis valdkondades.  1) Mais toimuma pidanud VF-Hiina sõjalis-tehnilise komisjoni istung, lükati jälle  edasi. Sedapuhku sügiseks. Nii juba mitmendat korda. Põhjus on selles, et Peking ei ole rahul vene relvade kvaliteediga. Tehnitšeskii sboi ilmnes testlaskmisel nii "Moskit" kui "Klub-S" puhul (laevaraketid, kui keegi ei tea). Toppama on jäänud pardahävitajate Su-33 tarned. Lisaks on Hiina teatanud, et loobub üldse "Zubride" ostust (õhkpatjadel dessantlaev).   VF-Hiina sõjaline koostöö teeb vähikäiku. Kui 1990tel oli Hiina osakaal Vene relvaekspordis 70% , siis 2006 oli see langenud 40% ja  selleks aastaks ennustatakse 17-20%. Liialdamata võib öelda, et Hiina (ja India) tellimused päästsid 1990-tel VF sõjatööstuskompleksi hävingust (või lükkasid selle edasi). Nüüd on nõukogude relvastuse ressurss läbi ja müügivõimalused ammendumas. Mis saab edasi? Ilmselt taandub Vene relvade varuosade tarnijaks, mis relvaturul madalam tase. Tasub vaadata, kes on täna vene relvade peamised ostjad: Alzheeria, Liibüa, Süüria, Venetsueela. Lisaks India, kes nuriseb samuti kvaliteedi üle. See on madalam liiga.  Sealt edasi tuleb juba Aafrika, kus turgu vene päritolu AKM-dele, miinidele, granaadiheitjatele jm. jätkub mitmeks aastakümneks. Arenenud riikidega on aga kirdõkk. Hiinlased on pettunud, et venelased ei lase neid ligi tundlikemale asjadele (tärkas enesekaitse instinkt?). 5. põlvkonna hävitaja näiteks.  2) Piiriküsimus on samuti endiselt päevakorras. Seda hoolimata Moskva järeleandmisest Tamani osas. Peking näeb endiselt suurt osa Venemaa Kaug-Ida ja Siberi aladest enda omana.  3) Üks VF-Hiina sõpruse  (või strateegilise partnerluse, nagu Moskva räägib) nurgakivi on see, et Hiina saab Venelt naftat   maailmaturu hinnast kaks korda odavamalt ehk   30.-USD barrelist. Moskva sai selle eest võimaluse deklareerida, et suudab luua USA vastaseid koalitsioone jm sodi. Nagu Rosneftist kuulda, on odaval naftal nüüd lõpp. Mis motiveerib Hiinat pärast seda?  Peking on tüdinenud Moskva laveerimisest ja on otsustanud arendada suhteid SRÜ Kesk-Aasia riikidega. Näib, et Hiina kasutab Shanghai  lepingu organisatsiooni ära eeskätt oma mõju suurendamiseks Kesk-Aasias. Vaadakem numbreid. 2006 aprillis sõlmis Hiina Turkmeeniaga lepingu maagaasi tarnimise osas (30 miljardit kuupmeetrit alates 2009). Lisaks 1 miljardit USD investeernguid. 600 miljonit USD pandi gaasitorusse, mis tuleb Usbekist (Usbekis on pea sama suured gaasivarud kui Turkmeenias). 2006 suvel hakkas tööle naftajuhe Kasahstanist, mida tahetakse pikendada Kaspiani (2011). Paar nädalat tagasi teatas Hiina, et alustab Kesk-Aasia suunal 12  suure magistraali väljaehitamist, millest üks peaks suunduma läbi Türgi Euroopasse. Kõik see annab märku Pekingi kasvavast huvist Kesk-Aasia vastu ja soovist pääseda ligi Kaspia ressurssidele. Ühel hetkel leiab Vene, et tema "strateegiline liitlane" on ta Kesk-Aasiast välja tõrjunud. Rudolf ei imestaks selle üle.  Tüli norida pole hiinlastega mõtet. Hiina majandus on 5,5 korda suurem kui VF oma ja rahvaarv 10 korda. Tööstustoodangu ekspordilt ületab Hiina Venet ca 30 korda. Tavavägede osas ei suuda Vene  samuti Hiinaga konkureerida. Hiinlaste ohjamiseks on vaid tuumarelv. Mis saab siis, kui Vene tuumapotentsiaal jätkab samas tempos allakäiku?  Veel üks moment. Aprilli lõpus sai Hiina uue välisministri, kes pidavat olema tõsine amerikanist. Õppinud Inglismaal, töötanud pikka aega USA-s. Ennustatakse, et Peking hakkab senisest enam tähtsustama suhteid USA-ga.  V enemaa marginaliseerub tasapisi, mis on meile kasulik. Olulised valikud tegemata, ei suuda  Moskva muud teha, kui kahe heinakuhja  vahel kitse panna. Ida ja Lääs.  Rudolf vihastas täna, mida juhtub harva. Palju on igasugu komandöre välja ilmunud.  T. on aga selle eest leebe.