On ju teada, et Tammsaarest võib kõnelda mitte ainult kui meie elu  ja hinge parimast kujutajast, vaid ka kui iseseisvast mõtlejast, kui meie kõige silmapaistvamast kirjanik-filosoofist. Nii tähtis osa on kõigis ta teostes just juurdlusel, mitte ainult elu väliskülje kujutusel, ka mitte ainult ta tundetooni otsimisel ja isikliku tundemaailma väljendusel, vaid elu sügavama mõtte otsimisel, selle olemuslikkude jõudude ja seaduste selgitamisel, õige elusuhtumise leidmisel. Sest ta on mõistnud, et alles see, alles õige mõte on, mis teeb täisväärtuslikuks niihästi elu enda kui  ka seda kujutava kirjanduse. Ta on mõistnud, et suur ja eluvajalik on ainult see kirjandus, mis ei näita ainult elu välispalet, mida näeb igaüks isegi, vaid mis näitab ka seda läbi, näitab selle välispinna ja detailide taga voogavat tüüpilist ja igavest elu, olulist elu, neid elu suuri ja raskeid põhiprobleeme, millega endas võitleme ka meie kõik, ja mille aja- ning isikupärast kujutust ning lahendust me kõik vajame ja ootame - ka kirjanduselt. Eriti nende elu psühholoogilis-filosoofiliste sügavuste tõdede  näitamine ongi, mis koos meisterliku kujutusoskusega on Tammsaare teosed tõstnud nii kõrgele tasemele. See on see, mille läbi ta omal ajal vähenõudlikuks ja tühiseks peetud külarealismigi on süvendanud üldinimliku väärtusega kõrgeks kunstiks.