See viimane postitus oli tegelikult suunatud ühele sõbrale, kes uuris hiljuti, kuhu on minu blogist kadunud leheküljele nime andnud rohelisem rohi. Ma olevat kuidagi süngeks ja kriitiliseks muutunud. Ei ole tegelikult nii, kuigi eks vanemaks ja targemaks saanuna näen paari asja tõesti teistmoodi kui varem. Ideaalid, millesse usun, on aga jätkuvalt samad.  Viimastel päevadel ei ole absoluutselt olnud  tahtmist kritiseerida - ei ilma, inimesi ega Eesti elu, isegi poliitikuid mitte, sest vaadake, mis toimub Jaapanis. Olgu me hädad siin, mllised tahes, ikka võiksime õnnelikud olla. Nii ka mina. Mul on kodu, partner, perekond, sõbrad, ma ei ole oma tegemistes üksi, pole kaotanud lähedasi inimesi, elan linnas, mida armastan, ning hakkan peagi lõpetama eriala, kuhu tahtsin pääseda juba põhikoolis. Ja minu maja, elu ning riik ei varise lähipäevil kokku. See kindlustunne on tegelikult päris palju väärt, ehk  peaksime seda tõsiasja enesele sagedamini teadvustama.  Emakeelepäeva puhul ei tohiks unustada ka meie kaunist keelt, mis on vaatamata eestlaste väikesele rahvaarvule tänaseni alles.    Olgem tänulikud!    Ja neile, kellel ikka veel paha tuju on, panen siia ühe naerusuise loo.