Ja kohe.  Töötuju ple, istun nagu kodutu toimetuses, ära minna ka ei saa. Nõme igatpidi. A võibolla siiski hakkan kirjutama. Tapamajast.  See selleks.  Käisin juuksuris, seal räägitakse nagu omainimesega, lähen fotostuudiost küsima midagi, ka seal ollakse  nagu semu.  Mis toimub?    Ja üldse, pikki juukseid ei saa pesta väikses kraanikausis. No saab, aga kõige vähem karmilt väljendudes on see tüütu. Kurnav.  Kaks asja aitaks: dušš majja hankida (mis nõuab rohkem klotsi, kui aastaga teenin) või juuksed maha ajada. See viimane on natuke vähem kulukam. Ma ei suuda otsustada, kas poisipea või kleo või midagi kolmandat. Üldse on kolmedega raskusi. Sest ma ilmselt ei suuda juuksuri juures formuleerida lauseid nii, et ta saab neist sama moodi aru  kui mina. Ja siil ei sobi siuksele paksule persoonile kui mina. Mis oleks ilmselt kõige normaalsem lahendus.  Ühesõnaga, abbi.