Täna, viiskümmend aastat tagasi, sündis Kohtla-Järve sünnitusmajas poisslaps. Nimeks pandi Udo.  Viiskümmend aastat inimese vanust on üks isevärki suurus. Kahekümnene vaatab imestusega, et näe, see veel jõuab  omal jõul trepst üles, ega tast enamaks vist enam asja pole. Kaheksakümnene peab veel poisikeseks. Mine sa siis võta kinni. Ise tahaks arvata et elutarkust on kogund nii mõnegi trepi jagu, aga poisikese kombel üle ühe astme kargamine ei käi ka veel üle jõu.  Seisan siis ja vaatan, kuskohas sel päevade ja aastatega sillutatud teel parasjagu olen. Olen ma ehk sirge teelõigu keskel. Või siis juba lõpupoole. On see tee üle mäe. Olen ehk siiamaani kõndinud ülesmäge ja nüüd on kõik puha allakäik. Ise ma  küll arvan et elu on kui päikese tee taevavõlvil. Maapinnalt vaadatuna tõesti, hommikune päike on tõusval teel ja pärast keskpäevast kõrgseisu ta laskub, kuni õhtul loojub. Päikese enda seisukohast on tema tõus ja loojang vaid näilisus vaataja silmades. Tema tee ja olemine on kaugelt suuremad kui see maa pealt vaadates paistab. Seepärast ongi, et märkimisväärse osa oma elamise ajast kulutan ma vaatamaks asjadele päikese kosmiliselt seisukohalt. Maisele jagub seeläbi vähem tähelepanu. Võibolla liig vähe. Aga  mis siis. Need asjad mis vaimule kosutust toovad, asuvadki päikesele lähemal. Vahel olen küll veidi kimbatuses. Maiste kriteeriumide järgi polekski nagu põhjust rõõmsalt ühelt jalalt teisele karata. Pole mul luksuslikku häärberit ega märkimisväärset varandust hinge (ikka keha vist) taga. Pole mul ideaalset armastust ja terviski pole just raudmehele kohane. Nüüd küll näen et tõeline varandus on see mis mu enda sees. Et armastus pole ideaalide ja unistuste saavutamine, vaid tegelikkusest aru saamine. Et  tervis on otseses sõltuvuses tasakaalust maailma suhtes. Et tarkus on oskus näilist tõelisest eristada. Raskest ülessandest jagu saamine läheb lõbusamaks juba siis, kui taipad, mis teed mööda oleks mõistlik lahenduseni jõuda. Niiet, võib hüpata küll.    Mis on siis muutunud aastast tuhat üheksasada kuuskümmend. Mäletan. Alguses oli maailm väga kirgas. Puude ja põõsaste, putukate- mutukate ja suuremate olendite askeldustest tingitud värinad ja pöörised jõudsid minuni otse, ilma enda ja teiste  tõekspidamiste rägastikku läbimatta. Olingi vaid suured silmad ja suured kõrvad. Toimuv oli küll kangesti arusaamatu. Mida vanemaks, seda enam hakkas asi sõltuma teiste arusaamadest. Et enda omi veel polnud, ei jäänudki muud kui teha nii nagu teised ütlevad. Eks see tekitas omajagu protesti ja ka tahtmist aru saada, miks asjad on nii nagu nad on. Küll paistis et inimesed olid enamasti ametis asjade toimimas hoidmise, kui olukorra mõistmisega. Kui minust sai pere isa, muutusin isegi samasuguseks. Polnud aega ega  mahti elu üle filosofeerida. Elu tahtis elamist. Suud toitmist ja keha varju. Kuidagi see elu laste sünnist täiskasvanuks saamiseni ongi läinud linnulennul. Kuigi kiire ja tormakas, on see aeg mind ennast tublisti muutnud. Nagu laste kasvatamisest beebist täiskasvanuks, oleks ka mu enda mõttemaailm sama läbi elanud. Nüüd, kui enam ei kulu niipalju aega maailmast elamiseks vajaliku osa endale krabamisega, olen jälle mingis mõttes algses seisus. Olen jälle üks suur silm ja suur kõrv. On jälle mahti maailma  olemisele tähelepanu pöörata. Ka siin, blogimaailmas, olen tähele pannud et nooremad tegelevad rohkem argiste probleemidega. Viiekümne ringis blogijad aga on tihtipeale filosofeerima kukkunud.