USA teadlaste poolt läbi viidud ja 800 enam kui 50-aastast meest hõlmanud uurimistöö näitas, et madal testosteroonitase võib antud vanuserühma meestel tõsta enneaegse surma riski.  Uuringu käigus kogutud andmete analüüs näitas, et kõige madalama testosteroonitasemega meesterahvaste seas oli surmarisk 18-aastase perioodi vältel võrrelduna kõrge testosteroonitasemega sookaaslastega koguni 33% võrra kõrgem.  Mehe organismi testosteroonitase alaneb vananemise käigus loomulikult, ent selle alanemise kiirus ja ulatus varieerub  suuresti.  Antud uurimistöö raames registreeriti normaalsest madalam testosteroonitase 29% jälgitutest.  Madala testosteroonitasemega meeste suuremat surmariski ei saanud uurijate kinnitusel põhjustada suitsetamine, alkoholi liigtarvitamine, füüsilise aktiivsuse tase ja erinevad jälgimisperioodi alguseks väljakujunenud haigused, nagu südame-veresoonkonnatõved ning diabeet.  Samas panid teadlased tähele, et madala testosteroonitasemega meestel esineb keskmisest umbes kolm korda sagedamini  erinevaid südamehaiguste ja diabeedi riskifaktoreid, mille hulka kuuluvad "õllekõht", kõrge kolesteroolitase ja vererõhk ning hüperglükeemia.  Uurimistööd juhtinud California ülikooli teadur dr Gail Laughlin toonitas, et vähemalt esialgu ei soovitaks ta siiski küll kellelgi hakata testosteroonitaset tõstvaid toidulisandeid  tarvitama, sest sellega võivad kaasneda üsna tõsised kõrvalnähud.  Enneaegse surmariski vähendamiseks soovitas ta ennekõike ikka tervislikku toitumist ja regulaarset füüsilist aktiivsust.  Antud avastuse valguses mõjub suhteliselt hoiatavalt 2006. aasta alguses avalikustatud Watertowni New Englandi uurimisinstituudi teaduri Thomas Travisoni uurimisrühma leid, mille kohaselt on meeste organismi keskmine testosteroonitase viimase 20 aasta vältel oluliselt langenud.  Keskmiselt on meesterahvaste  testosteroonitase langenud viimase 20 aasta vältel tempoga 1% aastas, kinnitas Travison ajakirjas Journal of Clinical Endocrinology and Metabolism.   See tähendab, et 65-aastasel mehel oli 2002. aastal 15% madalam testosteroonitase kui see oli sama vanal meesterahval aastal 1987.  Ka tähendab leid, et 2002. aastal oli organismis normaalsest vähem testosterooni suuremal hulgal meestel kui 1987. aastal.  Travisoni töörühma  väide põhineb 1700 Bostoni piirkonnas elava meesterahva terviseandmete analüüsil viimase 20 aasta vältel.  Uurijate hinnangul võivad tuvastatud trendi põhjuseks olla muuhulgas ülekaalulisuse laiem levik ning suitsetajate hulga kiire vähenemine, kuna on teada, et liigne kehakaal langetab ja suitsetamine omakorda tõstab testosteroonitaset organismis.  Samas tunnistavad uurijad, et need kaks faktorit selgitaksid vaid väikest osa tuvastatud kahanemistrendist, mistõttu peavad selle peamisteks põhjusteks  olema praegu veel kindlaks tegemata keskkonnamõjurid.  Loomulikult teeb tervisele kahju ka olukord, kus organismi testosteroonitase on mõnel põhjusel tõusnud liiga kõrgeks.  Liigne meesuguhormooni testosterooni kogus organismis võib nimelt tappa ajurakke ning see võib osaliselt selgitada, miks ilmnevad steroidide kuritarvitamise tagajärjel inimestel erinevad käitumishäired, nagu näiteks suitsidiaalne käitumine ja agressiivsus.  Laboritingimustes läbi viidud ja möödunud aastal ajakirjas Journal of Biological Chemistry tutvustatud eksperimentide käigus selgus, et kui testosterooni väike kogus mõjub ajurakkudele positiivselt, siis selle ebanormaalselt kõrge tase vallandab neis samasuguse enesehävitusmehhanismi kui Alzheimeri tõve sarnaste neurodegeneratiivsete haiguste puhul.  Naissuguhormooni  östrogeeni puhul sama selget seost ei tuvastatud.  Testosterooni või organismis testosterooniks muutuvaid steroide kasutavad paraku ka paljud elukutselised ning isegi harrastussportlased ning mitmed viimasel ajal avalikustatud uurimistööd näitavad, et sellega kaasnevad lisaks terviseprobleemidele ka käitumislikud häired.  Mitmed teaduslikud uuringud näitavad, et kõrge testosteroonitase ei pikenda elu sugugi mitte kõigil liikidel.  Nii näiteks kirjutasid Põhja-Dakota  riikliku ülikooli teadurid ajakirja The American Naturalist 2006. aasta mainumbris, et kõrge testosteroonitase võimaldab mõnedel laululindudel elada väga aktiivset elu, ent viib nad ka varakult hauda.  Bioloogiaprofessor Wendy Reedi töörühm avastas, et välusidriku (Junco hyemalis) mõnedel isastel isenditel aitab organismi kõrge testosteroonitase olla vastassoost isenditele veetlevam ning laulda paremini ja lennata kaugemale.    Kuigi sellistel "hormoonitünnidel" sündis enam järglasi, olid need uurijate teatel keskmisest nõrgemad ja jäid väiksema tõenäosusega ellu.  Kõrge testosteroonitase muutis isaslinnud haigustele enam vastuvõtlikuks ja  nõrgendas nende immuunsüsteemi, mistõttu nende eluiga oli keskmisest lühem.  Sellised linnud olid ka kehvemad vanemad, sest veetsid pesal vähe aega ja ei vaevanud end eriti järglaste eest hoolitsemisega.    Vaata ka: