Ja lihtsalt nii ongi.  eile õnnestus mul muusikatöö totaalselt  halvasti teha. Enesusaldust ei ole, eksole.  Teisipäeval õnnestus mul eesti keele töö kolossaalselt halvasti teha. Lihtsalt feil.  Täna õnnestus mul ära unustada, et geograafias on töö. See kokkuvõttes ei olnud väga kolossaalne feil, aga siiski.  Tänane "Hamleti" töö ei saanudki muud olla kui feil.  Ja tänane trepistkukkumine...no enam feilim ei saa olla. Tänu sellele olen ma nädalavahetusel kodus, mitte Räpinas ujumas, Dagöt kuulamas ja päikesepaistes pedaale sõtkumas. Feil, ma ütlen teile,  feil. Täna tahtsin jälle lakke vaadates palju ja valjult ropendada. Kahjuks seekord arst osaks eesti keelt, niiet ma piirdusin vaikselt enda ette ropendamisega. Valus oli, noh. Ning nüüd olen ma sidemes ja valutava jalaga ja ropendamistuju ei ole veel täielikult üle läinud.  Tahaks pugeda voodisse teki alla ja enam mitte-mitte kunagi välja tulla, vot nii on lood.  Aga Murphy seadus ütleb: "Naeratage, homme on hullem."  Niiet rõõmustan, sest homme on veel feilim.  Damn, see nädal võiks  juba läbi olla.  Vihkan maailma ja kõike ja kõiki selle sees, kes mulle paha teha võivad.  *poeb teki alla*