Korter oli meil esimesel korrusel ja minu mälestuste järgi üsna ruumikas, koosnedes kolmest avarast toast, köögist, vannitoast ja WC-st. Kanalisatsioon oli olemas suure imbkaevu näol hoovis, kuid Maavalitsuse majast tänava alt tulev veetoru oli mingil moel kannatada saanud ja kogu minu sealelamise ajal tuli vesi kanda sisse õues asetsevat pumpkaevust. Ka WC-s tuli vesi lihtsalt peale kallata ja võib arvata, kui palju selliselt vett kulus. Samuti tuli sisse tassida vannivesi, mida soojendati vanniahjuga.Seda siiski vaid mõnel üksikul juhul, sest veekulu oleks sellisel puhul olnud juba liiga suur. Pesupesemiseks oli keldrikorrusel pesutuba suure katla ja pesupaliga. Maja teises, vasakus tiivas olid keldris puukuurid. Kahekorruseline maja oli omapärase, kahetiivalise põhiplaaniga ja sellest, kui palju seal üldse kortereid oli, polnud mul aimugi. Maja oli puuehitus, mida ilmselt oli kavatsetud ka kunagi krohvida, kuid see oli jäänud tegemata. Alles siis, kui me olime juba sealt lahkumas, alustati ka selle tööga. Lapsi oli seal üsna palju. Igal juhul polnud mul kunagi puudus alatistest mängukaaslastest. Lisaks neile oli veel ka naabermajade lapsed, kellega me saime hästi läbi. Peale sõda, kui igast ilmanurgast ilmus kohale igasuguseid "spetsialiste", rekvireeriti ka meil üks, köögi kõrval asetsev tuba. Alguses elas seal keegi noorem tütarlaps, hiljem keskealine naine, teine neist tõenäoliselt venemaa eestlane. Kuidas nende läbisaamine meie perega oli, seda ma ei oska öelda. Riidusid ma igatahes ei mäleta olnud olevat.   Tolleaegne elu oli palju lihtsam, et mitte öelda - primitiivsem, kui tänapäevane. Majapidamismasinaid ei olnud õieti  mingisuguseid, kui mitte arvestada triikrauda ja elektripliiti. Lisaks oli meil ka veel elektrikann, millega tõttu isa kunagi oma poissmehepõlves ajakirjandusse sattus. Nimelt oli ta asetanud sisselülitatud teekannu taburetile ja ise läinud sõpradega lõbutsema. Kann muidugi tegutses vastavalt oma ülesannetele ja keetis vee tilgatumaks, mille järele aluseks olnud riidega kaetud taburet kõigi füüsikareeglite kohaselt kõrbema hakkas. Õnneks märkasid naabrid ohtu õigeaegselt ja kutsusid tuletõrje. Meil oli pikka aega alles tolleaegne ajalehe väljalõige pealkirjaga: "Korter põleb, peremees restoranis." Raadiot meil polnud. Selle saime alles peale sõda minu tädilt Tallinnast. Loomulikult oli raadioid üldse vähe, kuna sõja ajal kuulusid need rekvireerimisele ja loota nende tagastamist oleks olnud vägagi naiivne.   Sõjast mäletan ma vähe või õigemini - mitte midagi. Ema jutu kohaselt olid meile majutatud kaks Saksa lennuväe ohvitseri, kes lahkelt jagasid meiega toidumoona. Minu mälestustes ei ole säilinud vähematki pilti nendest. Ema rääkis hiljem, et mõlemad neist olid võistelnud selles, kumb mind süles saab hoida. Ise mäletan ainult saksa kunstmett, mida meil oli pikaks ajaks ja mis maitses üsna hästi. Seevastu on hästi meeles sakslaste taganemine Rakverest. Minu vanematel oli kavatsus lahkuda Eestist ja nii me valmistusimegi rongisõiduks Tallinna, et sealt reisida Saksamaale. Oli muidugi üsna naiivne oletada, et meid keegi seal avasüli oleks oodanud ja loomulikult ei oska arvatagi, milliseks see teekond ja edasine saatus oleks kujunenud. Vanaema jäi Rakverre, sest ta ei tahtnud lahkuda Eestist ja ega poleks ka tema terviski sellele kannatusrikkale reisile vastu pidanud. Missugune oli ema lahkumine oma ainsast lapsevanemast, ei oska ette kujutadagi. See kujuneski viimaseks korraks, kui me teda elusana nägime.