Missugused on Juhan Liivi eluliikumise ajed ja need side­med, mis tema isiksust ühendavad ta kirjandusliku loominguga? Jälgides Liivi välist elukäiku ja sisemist arengut märkame ta iseloomujooni ja neid tunge, mis ta loomingut põhjustavad. Juba karjasepõlves ärkab tal iha ilumuljete järele, kuid ühes sel­lega varane enesetunne ning loova fantaasia tegevus: ta arvas linde just temale ilusamini laulma hakkavat, kui linnud teda nägid. Varakult avaldab Liiv vaimseid huve, otsib  elava vaimu lätteid. Mille üle Juhan Liiv kunagi ei kahelnud, see oli ta kirjanikuanne. Eneseteadvust ja -tähtsustust võis ta selgesti väljendada veel ajal, mil kõik muu ta vaimu ees näis pimenevat: "Ja sinu mõte ja sinu meel kord tuksub su rahva rinnast." Juhan Liivi eluliikumist põhjustav teotung, ta "soovide sinirand" on tahe "paista kaugele", omandada kõlav nimi, "võita kuulsus". Selle eesmärgi saavutamiseks ta on valmis kaalule panema oma südamearmastuse, mille säilitamiseks tal oli võimalus ja juhus  hakata kooliõpetajaks, ohvriks tooma tervise ja pikema eluea, ja ometi oli nukrust põhjustav haiglus Liivil teguriks, mis lisas ta luuletustele otsekohesust ning avaldamisjulgust. Vitaalsus avaldub tal produktiivsuses. Ka loov, kujundav jõud ja deemonlikkus, mis üle ta elukäigu hõljus, on siin lahutamatud. Eri­listeks karakteromadusteks on Liivil aatelise mõttesuunaga ühendatud kõrge moraalsus, avameelsus ja siirus, kuid seejuures oli ta iseteadlik ja hella autunde tõttu kergesti haavuv.