Viimane Kersna meeskonna saade on meeltes kinni kui takjas.          Tütar, kes koju tulles leiab oma sureva ema ja hirmust tardunud väikesed  õed ja venna.  Tütar, kes seejärel peab suureks sirguma ühest lastekodust teise rännates, oma täiskasvanutee hakul veel ühe rusuva kaotuse üle elama, tundma, et suguvõsa jaoks on ta Suur Must Saladus ja seetõttu olnud äratõugatu osas.  Naine, kes ise vaevalt jalad alla saanuna peab oma kohuseks kokku korjata oma õe ja venna ning kogu elu ootab väikeõe leidmist.    Kas ta on suutnud andestada oma vanaemale (kõigepealt just talle, kadunukesele, sest tema oli matroon, kes otsustas , kuidas  asjad peavad minema), oma onudele ja tädidele, et ta jäeti praktiliselt üksi, sealjuures unustamata ta elukäiku arvustamast? Oma isale?  Kasuisa pole kindlasti andestuse osaks saanud.    Saates oli vaid kaotamise ja leidmise lugu.  Vähesed sugulased, kes veel elus on ja mäletavad: kas neis liigutas miski? Valu, häbi, südametunnistus?  Juba järgmisele põlvkonnale seda Suurt Musta Saladust ei räägitud.    Kas see oli ainus või on veel midagi pinna all peidus?    Ma ei plõksi niisama. Viimati, kui Evi järgi küsisin, vastati mulle ebalevalt: "Eee.. ei tea, vist on surnud!"    Sugulased, my ass!