Päevaleht, 11. juuli 1938    /…/ Hulkusin mõnikord üsna hilja lossivaremeis. Siis kui tornikell lõi kaksteist. Ei ühtki hinge siin surnud varemete vahel. Valget daamigi pole praegu veel näha. Öine tuul vaid kohiseb põlispuies ja kuski kriuksub roostetanud tuulelipp. Pargitee lõpeb paekivist kõrgendikuga sirelite all, kuhu on asetatud kolm laia pinki. Kord leitud ühelt mainitud pingilt endatapja. Noormees  dokumentideta. Revolver kõrval ja kuuliauk peas. Nüüd istub samal pingil mõnikord armastajaid paare. Ega neil kõigil polnud vist aimugi, et siin kord surmavikat niitis noore elu.Või on seda vajagi teada. Elu peab kestma ja arenema isegi "surmapingil". Kui viimati lossivaremeis jalutasin, kuulsin äkki kohutavat häält. See oli metsik röögatus, mis käis kerest läbi. Piip kukkus kohe suust pihku. Aga mis see siis oli? Ei muud midagi, kui lõvi möirgamine. Turuplatsile oli saabunud tsirkus loomaaiaga.