Juba  jupp aega on mingi kahtlane kripeldus. Esmalt ajasin selle eelseisvate pühade kaela, siis pühade endi süüks, aga nüüd...? Nüüd enam ei teagi, mille süüks seda panna. Näib, et selles on midagi vana ja tuttavat, midagi sellist, mida olen juba mõned korrad tundnud.  See on see tunne, mis ühel hetkel halvab kõik meeled, kõik. Ja järgmisel lööb jällegi kõik puhtaks ja selgeks. Ja siis tulevad unetud ööd, kus lihtsalt ei tule und. Lihtsalt vahin pimedusse ja püüan uinuda, aga see ei õnnestu. Siis hakkab  mõttelõng hargnema, see põikab kord siia, kord sinna, aga üldiselt hakkab sealt mingi tervik paistma.  Kui sellisel moel on mõned nädalad möödunud, siis saab selgeks üks - tuleb kirjutama hakata. No ja siis ilmneb järgmine tõsiasi - ei ole siin mingit tervikut. Tegelikult on kõik otsad alles lahtised.  Öösiti on neetult head mõtted, aga öised mõtted kaovad ühes hommiku tulekuga. See on see kõige masendavam tõde, mille olen viimasel aastal avastanud.