Millest mul rääkida, kui ma midagi erilist teinud pole? Endast? Oma tegemistest mis piirduvad söömise ja nõude pesemisega? Vaevalt see on, mis kedagi kotiks.  Tänase jooksul vaatasin aga kaks filmi- esimene Get rich or die Tryin', teine Ugly Truth. Mõlemad meeldisid, sest esimene kajastas inimest, kes on tänavanarkoäritsejast saanuks üheks rikkaimaks ja tuntuimaks räppariks- 50 cent ehk Curtis Jackson. Ühtlasi on tegemist õnnistatud hingega, sest ühes intsidendis tulistati teda üheksa korda- jalgadesse, puusa, kätte, käsivarde, rindu ja lõpuks põske, mis tegelikult oli mõeldud talle pähe. Õnneliku juhuse läbi kaldus surmav lask peaajust eemale ja see otsustaski  temalt elupäevi mitte võtta. Mees, kes läbi sita tähtede poole pürginud. Minu austus! Tüüp, kes teda tulistas, poksija Mike Tysoni lähedane sõber ja ihukaitsja, tapeti kolm nädalat pärast intsidenti. Ju siis jamas valede inimeste sõbraga.  Teine film- Ugly Truth- kirjeldab naise ja mehe vahelisi tõdemusi, mis iseloomustavad teatud ühiskondi kuigi täpselt. Tõde ongi rõve ja see ajabki meil tihtipeale lausa südame pahaks. Elame koos sellega! Ja ärme unusta, et dr. Tamkini järgi armastab tõeline hing just  tõde. Film tekitas naeru, nõusolekuid ja ärevust.  Oo.. november, mis äsja alanud, on muuseas juba poole peal. Aii kuri kuidas see aeg meist ikka mööda kihutab, meile järelegi vaatamata. Küll alles kiirustab! Kiirustab inimest vananema, ise sealjuures kestes. Mõni asi kohe on, ja jääbki nii- aeg on igavene, inimene mitte. Lähme siis ajaga kaasa, jäämata temast maha ja ruttamata ette. Jah, siinkohal meenutan Mammu postitust, kus sa imestad vaid nende järelejäänud kuude üle, mil järjekordne lõpetamine  meid otsustavatesse valikutesse paiskab.    Head!