Et kõik ausalt ära rääkida, nagu on, pean ma alustama sellest, kuidas meil juba kaks nädalat vannitoa kraanikausist vesi alla ei läinud. Vannist see-eest voolas vuhinal nagu teada-tuntud juga kaugel  Meerikamaal. Tauno muudkui lubas ja lubas haisulukku lahti kruvida ja asja uurida, aga ei midagi. Kui ma pakkusin, et vaatan ise, siis ta ütles, et pole vaja ja ta kohe teeb.  Täna hommikul viskas mul lõpuks üle, sest kaua sa ikka lapse peput nii pesed, et seesamune pepukene teist otsa pidi s..ases vees on, sest, noh… vesi ei voola alla ju! Imbub ainult! Igatahes marssisin magava Tauno juurde, lõin käed vähemalt sama bravuurikalt puusa, nagu Anu Saagim, ja teatasin, et kas praegusest silmapilgust alates peseb  tema edaspidi alati ja aamen lapse peput või hakkab vesi kiiremas korras vulinal kraanikausi august alla voolama. Esimene variant tundus piisavalt hirmutav, sest Tauno teab, et mina tean, et ta tegelikult saab pepupesemisega hakkama küll ja seega ma ei ähvarda niisama. Igatahes asus Tauno asja uurima. Haisulukus asi ei olnud. Lõpuks, peale asjatuid katseid erinevate oradega torus surkida, saime minu mahitusel ja kraanikausialuse kapi pooleldi lahtivõtmisel suurema jupi toru kätte. For the record pean ütlema, et Tauno oleks alla andnud, aga mina olen kergekujuliste ehitus-remonttööde osas üllatavalt põikpäine, meenutades kasvõi seda, kuidas me Kerstiga riidest mõõdulindi ja tomatinoa abil köögipõrandale karvase põhjaga linoleumi installeerisime, aga mitte sellest… Lõppkokkuvõttes selgus, et asi oligi selles pisikeses plastikust torujupis, sest kui Tauno äravõetud toru pudeliharjaga ründas, siis tuli sealt igasugu saasta välja. Mina samal ajal ründasin torusid sooda ja äädikaga, nii et vannituppa tekkis kergemat sorti nõiakaev ja pealekauba peame nüüd ruttu soodat ja äädikat ostma, sest kasutasime kõik vanaema varud ära. Töö tehtud, pani Tauno vöö vööle, tilli püksi ja kimas kooli. Torude kokkumonteerimine, kapi tagasiehitamine, asjade kappipaigutamine ja vannitoa üldpuhastus pluss tähelepanu nõudev laps jäid minu hooleks. Meenutas kangesti seda aega, kui Aidan pisikese kiisupojana vanni oli s…unud ja Tauno ta karistuseks nägu, selga, jalga ja kõhtupidi (rääkimata siis muudest kehaosadest) sellesama s..a sisse pistis ja siis vilistades kooli läks, jättes mind kell 8 hommikul s..ase kassipoja ja veel s..asema vanniga. Nojah, aga ka mitte sellest…  Palusin vanaemal last hoida. Hakkasin torusid kokku monteerima. Pean ma siinkohal mainima, et need torud ei käi nagu üldtunnustatud torud, vaid need mõned jupid plastikut, mis on, käivad ilma igasuguse kinnituseta 1936-ndast aastast pärinevate metalltorude külge ja kraanikausi külge käib plasttoru mingi kuradi tihendi ja õhu ja armastusega? Või siis vihaga,  teie valik. Kangelasema nagu ma olen, suutsin oma lolli järjekindlusega torud siiski nii tagasi monteerida, et kuskilt midagi läbi ei tulnud. Seejärel kõrvaldasin lekke mudelilt "plikapõnn", pumpasin talle uue kraami sisse ja pistsin tuttu. Õnnestus lihtsalt. Järgnes kõigest pisike iluravi vannitoa üldpuhastuse näol, mis võttis aega täpselt nii kaua, et pudilane jõudis jälle üles ärgata ja siis paigutasime koos asju kappi tagasi.  Hurraa!  …kuni nägin, et kraanikausist alla voolav vesi tuleb  vannialusest trapist vannitoa põrandale tagasi. Mitte küll koguaeg, oh ei! Aga kui kraanist suurema survega ja rohkem vett korraga lasta, siis küll. Kusjuures kui vanni vett lasta, siis on okei.  Juba hambaid kiristades ja lapsele, kes rahutuks muutuma hakkas, tuntud viisil "emme on toru-maaariii" lauldes, kaevusin küünarnukini trappi, võtsin sealt hunniku sodi välja (mis äravoolule muidugi mingit mõju ei avaldanud); siis toppisin mingit traati trapi äravoolutorusse (mis ka eriti ei aidanud) ja lõpuks  leidsin, et mina ei jaksa enam kangelasema olla! Ei pea ju kraanikausist vett nii suure survega ja palju korraga laskma. Vee kokkuhoid on igati keskkonnasäästlik ja rahakotile hea pealekauba!