Hommikul ärgates tundsin end nagu väike plika, kes õndsa näoga aknast välja vahtis. Nii mõnus rahulik tunne oli vaadata lund, metsatuka taga piiluvat päikest ning sealjuures mõelda mitte millegist.    Tööle tulles aga pakkusin paarile kolleegile, et lähme õue ja teeme lumeingleid. Selle peale hakati naerma ja öeldi, et ma võin küll inglinäoga olla aga inglist on asi siiski kaugel - pigem pidavat ma olema  ... ei tea, mis nad sellega küll  öelda tahtsid?    Või peaksin postkaardi saatma väikesele  kuradile endale ...