Kahtlemata, geomeetria on mitmeti värskendanud  ja rikastanud Bar­baruse fraseoloogiat. Ta laulude tsüklid "Geomeetriline inimene", "Ini­mene ruumin", "Inimene ajan" sisaldavad suure hulga vastseid, sageli üllatavaid võrdlusi, epiteete, metafoore, üksikuid häid, uudsena mõjuvaid värsse. Luuletaja on vähemalt püüdnud hoolitseda, et ta ,,värss poleks tühi sedel, mõjuks ideegi värskelt - kasteliselt". Kuid üldiselt osutuvad need tsüklid siiski rohkem külma mõistusetöö tulemuseks, tehtud luuleks kui vabalt voolavaks "kirgede fuugaks". Nende geomeetrilisis  lauludes tundub aju pingutatud tahet, nende vorm on pea alati geomeetriliselt korrapärane, kuid neis ei hoogu eales loomisekstaasi, harva kui neis väl­gatab soojema tundmuse puhkevat leeki. Lugedes neid ridu aimame luu­letaja mõistuslikku ilmakäsitust, jälgime selle hargnemist, kuid see jätab meid osavõtmatuks, ei haara meid pea kunagi vahetuma tunde otse­kohesuse ja jõuga. Tunne kas alles kõneleb vähe kaasa külmile ajuspekulatsioonele või ei ole selle väljendamiseks veel leitud vastavat sõnas­tust. Tunne  alles upub abstraktseisse võrdlusisse ning fraasidesse, ei jõua läbi murda hunikussekuhjatud kerade, rullide ja kuubuste rägastikust. Sellases laadis võidaks just äärmine lihtsus ja selgus, tunnete tihedus ja sõnaline kokkusurutus, kuid Barbarus saavutab seda alles vähestel kor­dadel. Ta on edenenud küll värsitehnilise oskuse, aga mitte seevõrra sisemise vormitunde poolest. Tal õnnestub harva oma luuletust "vormida harmooniliseks, et sõnad tõuseksid kui heliredel". Kus ta vahe­tumalt mõjub lugejasse, need on  just selgesti sõnastatud laulud, mis tal siis peale kõige lõpevad mõne hoogsasti tõusva värsiga, nagu "Ürgelemendid", "Tung ruumi" j. t.