Pilte fotoaparaadiga pildistada pole mingi kunst. Vastavalt sellele kuipalju on valgust, sätid paikka ava suuruse ja katiku lahtioleku aja, objektiivi fookuskauguse rihid samaks kaugusega objektist, sihid aparaadiga seda mida pildistada tahad, vajutad nuppu ja valmis. Muidugi oli veel üksjagu tööd kemikaalidega, kerida film tanki, ilmutus ja  kinnitusajad pidid õiged olema, punases valguses (küll pigem pimeduses) sai tundide kauppa istuda suurendi ja reaktiivivannide taga. Praegusel digiajastul tunnen sellest isegi natuke puudust.  Kunst on teha pilt oma käega. Joonistada pliiatsiga või maalida. Mida tõetruum pilt, seda suurem kunst. Nii ma mõtlesin kui olin veel laps. Mida rohkem teadmisi on mahtunud minu pähe ja tunnetusi südamesse, seda keerulisemaks on läinud arusaamine kunsti mõistest. Kuid siiski, ei pea ma ka praegu fotograafiat niiväga  kunstiks. Mumeelest on tal rohkem ühist filosoofiaga. Mida ja kuidas näeb fotograaf ümbritsevat maailma. Kui tal on enamus pilte inimestest, siis on inimesed talle olulised. Kas ta pildistab loodust, ehitusi, tehnikat, sporti. Teeb pilte pilvedest või põrnikatest. Pilte mis hõlmavad paljudest detailidest koosnevaid kooslusi, või keskendub ta pisikeste asjade ilu väljatoomisele. Kõik see ütleb palju fotograafi filosoofilistest arusaamadest. Pilt ütleb rohkem kui sada sõna. Mõelge veel kuipalju ütlevad sada pilti.  Vahel on fotograafil oma käekiri. Vaadates tema pilte, on neil kõigil mingi ühine joon või nimetaja. Pikapeale taipad et selline on tema maailma nägemine. Nii ta seda näeb ja nii ka seda pildistab. Nagu vaataks maailma tema silmadega. Kuid on pildistajaid kelledel puudub selline ühine joon. Iga pilt on omaette nähtus. Pildistaja ei ole teinud pilti sellest kuidas tema maailma näeb, vaid on tunginud pildistatava olemusse. Olen siit õppinud et pole mõtet pildistada seda mida näed. Siis pildi vaataja vaatab  seda mida oled vaadanud. Pildistada tuleb seda mis objekt on. Siis foto vaataja vaatab objekti, mitte vaatamist. (Kui mingit sõna ülemäära palju korrata, hakkab see sõna oma elu elama, mitte omama abstraktset tähendust.)  Mingit asja, ütleme näiteks- maja, võib pildistada kolme moodi. Teha pilt kus on ainult maja, ei midagi muud. Teha pilt majast koos tänavaga, kus enam pole aru saada millisest majast on pilt tehtud, sest kõik tänava majad on ühesuurused. Või siis teha pilt kus enamus pildi pindalast on  hõivatud maja poolt, kuid on näha ka ülejäänud tänavat. Sel juhul on see pilt majast omas keskkonnas. Filosoofiliselt võttes siis. Kas vaatame asju eraldiseisvatena muudest asjadest. Vaatame asju võrdselt muude asjadega, kaotades seeläbi keskendatuse antud asjale ja muutudes üldiseks. Või hoides tähelepanu asjal, ei unusta ka et asi kuulunb mingisse keskkonda.  Nii nagu elus ja ka fotograafias, on terve hulk reegleid saamaks head pilti. Kuid kui hakkad pilte tegema ainult reeglite järgi, saad küll head  pildid, kuid mitte vaimustavad. Saamaks vaimustavat fotot, pead ühe kõrvaga kuulama reeglite loetelu, teisega aga südame häält. Vaimustavad fotod on väga tihti mööda igasugustest reeglitest. Nagu oleks puht juhuslikult jäänud pildile tardunud aeg. Võik arvata et juhuslikult huupi pildistades on tõenäosusteooria kohaselt võimalik ikka mõni vaimustav pilt saada. Kuid mumeelest pole see nii. Vaimustus saab tulla vaid siis kui ka ise sellesse hetke avatud oled. Nagu eluski.