Mu silmad olid täis pisaraid ning ma visualiseerisin rahutut merd; Steve, Sarah ja meie teine juhendaja olid koos minuga väikesel parvel, püüdes vee peale püsima jääda. Me sattusime gigantsele,  tumedanahalisele figuurile, kes seisis palja ülakehaga, pihani loksuvalt uhtuvas vees. Tema näoilmet kaunistas nukker naeratus. Ta näitas selgelt välja armastust, kaastunnet ja osavõtlikkust, kuid ta ei saanud pakkuda meile turvalisust. Me tajusime, et see on Jumala nägu, meie Looja keha ning samal hetkel olime me kõik üks. Mulle jäi mulje, et kui me inimestena oma igapäevases elus armastust, kaastunnet ja osavõtlikkust väljendame, siis võime me saada osa jumalikkusest. Ja niisama järsku kui kogemus algas, oli see ka  läbi.