Kuni 18. sajandini harjutati  mõõgavõitlust peamiselt puumõõga e. bokuto-ga või siis ka pärismõõgaga. See tõi paratamatult kaasa ohtlikke vigastusi. 1700-ndatel aastatel võeti esmakordselt kasutusele bambusritvadest mõõk e. fukuro-shinai, ning seda võibki pidada tänapäevase kendo sünniks. Koos shinai kasutuselevõtuga tekkis peatselt ka bogu e. vastav kaitsete komplekt, mis oma välimuselt ja ka funktsioonilt on vägagi sarnane tegeliku samurai-kaitserüüga. 1780. aastal sätestati shinai-kendos esmakordselt reeglid, kus turvalisuse eesmärgil olid lubatud rünnakud ainult boguga kaitstud kehapiirkondadesse.