Mu järgmise kirjutamata jääva (mu järgmise, kirjutamata jääva) raamatu pseudofiktiivsed peategelased, kelle nimede nimetamisel olen äärmiselt ettevaatlik,  et mitte keegi mitte kunagi - ja eeskätt nemad ise - ei võiks teada, kui palju minus, küünikus, on armastust nende vastu; need tegelased käivad jälle läbi kõik Holden Caulfieldid ja Meursault'd ja Álvaro de Camposed, nad on jälle seal, kus võib sõiduteel ära kaduda, kus võib õhtul ahju küttes pea ära kaotada, kus üks üksindus pole kunagi suurem kui teine üksindus. Nad on jälle end ilmutama hakanud. Küllap vist on inglite aeg. Kui see nii on - ja kui ma ära ei sõnu -, siis see tähendab, et koiotid ei koti.  Et tühised tõstatatud konfliktid ei tohiks murda ja salakavalad provokatsioonid - tühi nendega.