Rahvusvaheliste lepingute sõlmimisel eksisteerib 2 moodust - nn. pidulik ehk pikendatud ehk kaheetapiline vorm ja lihtsustatud vorm. Käesolev põhiseaduse paragrahv sätestab lepingud, mille puhul on kohustuslik pikendatud lepingu sõlmimise protseduur.    Pikendatud protseduuri  tunnuseks on lepingu teksti autentiseerimise - mis väljendub tema allakirjutamises - ajaline lahutamine riigi poolt nõusoleku väljendamisest olla lepinguga õiguslikult seotud, sellist nõusolekut väljendav akt sooritatakse peale lepingu ülevaatust riigile kohustuse võtmiseks kompetentsete riigiorganite poolt.    Rahvusvaheline õigus ei reguleeri siseriiklikke protseduure, mis on vajalikud riigi poolt nõusoleku väljendamiseks lepinguga õiguslikult seotud olla, ega ka nõusoleku väljendamise nimetust.  Viini rahvusvaheliste lepingute õiguse konventsiooni art. 11 loetleb viiside hulgas, kuidas riik võib väljendada nõusolekut lepingupooleks olla, järgmisi viise - lepingu signeerimine, lepingutekstide vahetamine, ratifitseerimine, aktsepteerimine, heakskiitmine või muu sobiv vahend.    Ratifitseerimiseks  nimetatakse akti, millega kõrgeim riigivõimuorgan, kes omab konstitutsioonist tulenevat kompetentsi sõlmida rahvusvahelisi lepinguid, kinnitab oma täievoliliste esindajate poolt välja  töötatud lepingu teksti, nõustudes sellega, et see tekst on lõplik ja siduv, ning kohustub oma riigi nimel pidulikult seda täitma.    Siseriiklikes õigussüsteemides on terminite loetelu kirev ning lepingu sõlmimise kaheetapilise protseduuri korral allakirjutamisele järgnevaid siseriiklike protseduure tähistavad sageli terminid, nagu "heakskiitmine", "kinnitamine" jne. Need on käsitletavad ratifitseerimise ekvivalentidena, kui vähema pidulikkusega protseduurid, mis väljendavad mõne madalama riigiorgani  pädevust väljendada riigi nimel nõusolekut end lepinguga siduda.     Kaheetapiline välislepingu sõlmimine tähendab, et siseriiklikus õiguses määratakse kindlaks protseduurid ja kompetentsed organid, kes lepingu teksti läbivaatust teostavad ja riigi nimel lepinguliste kohustuse siduvusega nõusolekut väljendavad. Siseriikide konstitutsioonilised lahendid sõltuvad valitud riigivormist ja poliitilisest re?iimist (monarhia, parlamentaarne või presidentaalne vabariik, diktatuur) ning põhiseaduslike  organite omavahelisest jõuvahekorrast. Üldine eesmärk, mida siseriigis taotletakse, on teatav kontroll täitevvõimu üle, olgu siis rahva poolt (referendum) või rahvaesinduse poolt (parlamendi antud nõusolek lepingu sõlmimiseks).    Parlamentaarsetes vabariikides on üldskeemina omaks võetud lahendus, et täitevvõimu pädevusse on jäetud lepingute ratifitseerimine, seda reservatsiooniga, et teatud lepingute (mitte kõigi) puhul on nõutav nende heakskiit parlamendi poolt.    Ratifitseerimist  teostavad riigiorganid, kelle pädevusse kuulub riigi välislepingute sõlmimine. Viimane on tavaliselt riigipea või valitsuse ülesandeks. Siseriiklikes konstitutsioonides on pädevus välislepinguid sõlmida tavaliselt otsesõnu määratletud. Tegemist on tähtsa sisulise määranguga, sest konstitutsiooninormiga antud pädevus sõlmida rahvusvahelist lepingut on esiteks tähtsaks ja konstitutsioonis eraldi äramärkimist väärivaks täidesaatva riigivõimu funktsiooniks. Teiseks tähendab põhiseadusliku organi pädevus sõlmida  välislepingut õigust määrata riigi täievolilised esindajad läbirääkimisi pidama ja läbirääkimiste tulemusena valminud lepingu tekstile alla kirjutama. Nimetatud ülesandeid aga ise otseselt täites põhiseaduslike lepinguvõime kandjad volikirju ei vaja. Kui tegemist on lepingu sõlmimise lühikese protseduuriga, sõlmivad nende esindajad lepingu, sest leping ka jõustub nende poolt alla kirjutamisega. Seega ei ole konstitutsioonis määratud välislepingute sõlmimise pädevus mitte niivõrd pädevuse kandjaks oleva  põhiseadusliku organi kohustus lepinguid läbi rääkida ja sõlmida, vaid õigus selle sõlmimist korraldada, delegeerides vastavad pädevused Kaheetapilise protseduuri korral jääb lepingut sõlmivate põhiseaduslike organite pädevusse siiski lepingu ratifitseerimise kaudu kontroll nende esindajate poolt volituste piires tegutsemise üle ja neile antud kirjalike, suuliste, salajaste või avalike juhiste täitmise üle.    Vahetevahel tarvitatakse põhiseaduses ka eraldi terminit - "läbirääkimine", nagu nähtub ka  käesoleva paragrahvi kommentaari algul toodud võrdlustest välisriikide põhiseadustega. See on kitsam mõiste kui lepingu sõlmimine ja tähendabki eeltoodud pädevust määratleda "plenipotentsiaarid" ehk täievolilised esindajad ja anda neile "täielikud volitused" ("pleins pouvoirs"). Lepingute sõlmimine koosneb aga nii lepingu teksti ettevalmistamisest läbirääkimiste käigus, kui ka selle hilisemast jõustamisest ratifitseerimise läbi.    Siin ilmnebki üks kaasaegse Eesti põhiseaduse erisus ja puudus,  võrreldes teda välisriikide ja endiste Eesti põhiseadustega. Nimelt on põhiseadus välislepingute sõlmimise küsimuses tervikuna väheütlev, jättes otseselt määratlemata kõrgeima välislepinguid sõlmiva riigiorgani. Kuna välislepingute sõlmimine kuulub üldtunnustatud seisukoha järgi täidesaatva riigivõimu pädevusse, kes omab selleks ainsana ka piisavalt tehnilisi vahendeid ja institutsioonilist võrku, siis saab ka siinkohal kõne alla tulla valik Vabariigi Presidendi ja Vabariigi Valitsuse vahel. Põhiseaduse § 78 punkt 1 järgi esindab president Eestit rahvusvahelises suhtlemises. § 87 punkt 1 järgi viib Vabariigi Valitsus ellu riigi sise- ja välispoliitikat ning punkti 4 järgi esitab Riigikogule seaduseelnõusid ning ratifitseerimiseks ja denonsseerimiseks välislepinguid.     Küsimus ei ole selles, et niisuguse kompetentsiga riigiorgan Eesti riigiõiguses üldse määratlemata oleks. Lähtudes kaasaegses Eestis omaks võetud parlamentaristlikust riigiehitusest võib vastuse sellele probleemile lugeda  välja põhiseaduse väga üldsõnalisest formuleeringust "välispoliitika elluviimine" ning protseduuri osaliselt kirjeldavale sõnastusele "esitab Riigikogule /…/ välislepingud". Seadusandja ongi välissuhtlemisseaduse § 7 lõikes 1 punktis 5 sätestanud järgmist - Vabariigi Valitsus "sõlmib Eesti Vabariigi nimel välislepinguid ning jõustab Riigikogus ratifitseerimisele mittekuuluvaid välislepinguid." Lihtsalt niivõrd kaalukas pädevus nagu võime riigile tervikuna rahvusvahelisel areenil kohustusi võtta peaks sisalduma otseselt põhiseaduses. Ses mõttes olid sõjaeelsel perioodil vastuvõetud põhiseadused antud küsimuses õnnestunumalt sõnastatud. Välissuhtlemisseaduse § 7 lõige 1 punkt 5 toodud säte peaks seega olema esitatud põhiseaduses.    Ülevaate järel välislepingute sõlmimise üldisest problemaatikast võib pöörduda tagasi lepingute sõlmimise ühe protseduuri, ratifitseerimise, juurde eraldi. Lähtuvalt eelpooltoodud ratifitseerimise mõistest ja ülesandest teostavad seega lepingute ratifitseerimist need põhiseaduslikud organid, kelle pädevuses on lepingute sõlmimine. Kui parlamentaarse valitsemisvormiga maades, millistes täidesaatev riigivõim on riigipea ja valitsuse vahel jagatud, kuulub välislepingute sõlmimine valitsuse pädevusse, siis on neis riikides loogiliselt ka ratifitseerivaks organiks valitsus. Nii ratifitseerib vastavalt välissuhtlemisseaduse § 7 lõike 1 punktile 5 ka Eestis välislepingud Vabariigi Valitsus. Tegu on ratifitseerimisega laiemas mõttes, mida kirjeldab ka kommentaari algul toodud ratifitseerimise definitsioon (tsiteeritav seadus kasutab siinkohal näiteks mõistet "jõustab").    Lähtudes riikide põhiseadustes kasutatud terminoloogilisest mitmekesisusest, on ratifitseerimisel ka teine üldlevinud, kitsam tähendus. Siinkohal sobib tsiteerida professor Ants Piipu: "Ratifitseerimine on lepingu kinnitamine riigipea poolt, demokraatlikes riikides seadusandliku asutise poolt eelkäinud heakskiitmisel".    Seega  mõistetakse ratifitseerimise all formaalses, kitsamas mõttes lepingu kinnitamist riigipea poolt. See on tegelikult jäänukkomme absolutismi ajast, mil rahvusvahelised lepingud sõlmiti ainult riigipeade poolt. Selle praksise baasil on arenenud välja õpetus, mille kohaselt ainult riigipea omab n.n. ius representationes omnimodae, s.o. õiguse riiki kõigis küsimustes teiste riikide vastu kohustada. Tänapäeval on riigipea niisugune õigus aga küllaltki piiratud ja vähemalt tähtsamaid lepinguid saab ta ratifitseerida parlamendi sellekohasel loal.    Milliseid lepinguid ratifitseerib siis valitsus ja milliseid riigipea? Lähtudes sellest, et enamus põhiseadusi kasutab parlamendi kinnitusega regulatiivses seoses just riigipea institutsiooni ratifitseerijana, võib siit järeldada, et riigipea ratifitseeribki parlamendi arvamust nõudvaid välislepinguid. Sellise lahendusega taotletakse ilmselt riigielu seisukohalt tähtsamate lepingute sõlmimisele vajaliku emotsionaalse fooni ja tseremoniaalse protseduuri  kindlustamist. Seega on nägemus riigipeast kui ratifitseerivast organist omane ka parlamentaarse valitsemiskorraga maadele, kus riigipea poliitiline mängumaa on küll vägagi piiratud, samas on tema pädevuste tähtsaks osaks ka neis riikides välissuhtlemine ning riigi esindamine rahvusvahelisel tasandil. Erandiks on siin Prantsuse põhiseadus, mille järgi parlamendi poolt lepinguga nõustumisel ei pruugi tingimata järgneda presidendipoolne ratifitseerimine, vaid ka valitsusepoolne heakskiit.    Siit nähtub, et  meie kehtiv põhiseadus on andnud mõistele "ratifitseerimine" rahvusvahelise praktika seisukohast väga ebatavalise sisu. Nii eelmised Eesti põhiseadused kui välisriikide põhiseadused ei käsitle üldjuhul parlamendi sekkumist lepingu sõlmimise käiku ratifitseerimisena. Paradoksina on erandiks presidentaalse valitsemiskorraga Vene Föderatsioon. Ülejäänud riikidest omistavad otsesõnu parlamendile välislepingu ratifitseerimise ülesande teadaolevalt vaid Kanada, Armeenia, Ukraina, Sloveenia, Rumeenia ja Gruusia.    Rahvusvahelise lepingu ratifitseerimine presidendi poolt ja lepingu kinnitamine parlamendi poolt on ka sisuliselt erinevad toimingud.