Suurejooneliste kirjanduslike kujude loomise katseid on meil tehtud  iseseisvusaja varaseimast algusest peale. Esimeseks sää­raseks katseks on peategelane Martens okupatsiooniaegse suve kestes valminud ja 1918. aasta jõuluks ilmunud romaanis Ennäe inimestl, milles Metsanurk püüdis kujutada kaaskodanike ideaali kehastavat meest: jõulist tegudeinimest, keda üldiselt imetleti (lk. 13). Martensit romaani sissejuhatavail lehekülgedel üksikasjaliselt lugejale tut­vustades rõhutab autor igati tema rõivastuse, käitumise, eluviiside, kommete ja harjumuste suurt soliidsust, mõõdukust, väärikust  ja tub­lidust; esialgu tekibki lugejal mulje, et on tegemist mõjuka ning imponeeriva ärimehekujuga, jõulise ja võimsa tööinimesega. Kuid see mulje muutub rabedaks juba Martensi esimesi mõtisklusi (lk. 14- *5) jälgides, ja lugeja veendub varsti, et ta ees ei seisa kaugeltki mitte erandlikult tubli ja teovõimeline mees, vaid kartlik ja kõhklev, (lk. 1-18), otsustusvõimetu ja liialt kaasinimeste arvamistest sõltuv (lk. 29), arg (lk. 33), seesmise ebakindluse mõjul poseeriv (lk. 40; 43), abitu (lk. 84), naiivne  (lk. 142-143) ja igapäevases elus täiesti saa­matu olend, kellele näilise suurejoonelisuse etikett on ainult külge kleebitud, ilma et see teda millekski kohustaks, - niisama kui romaa­nile Ennäe inimest! endale on külge kleebitud mittemillekski kohus­tav võltspositiivne moraal viimasel poolteisel leheküljel.