Nõukogude "Konjakiklaas" ilmestab mugavuse kaudu mentaalsuse muutust seitsmekümnendate mõttemaailmas. 1960. aastate kujundus oli orienteeritud reipalt töökale, optimistlikult tehnikasse uskuvale ning avatult tulevikku vaatavale inimesele. 1970. aastate resignatsioon, pettumine, kuid samas ka elatustaseme tõus võimaldas inimestel rohkem soetada nii tarbe- kui luksusesemeid. Rööbiti läänestumisega ühiskond sovetiseerub.  Nõukogude kord funktsioneerib kui pealisehitis, mis rudimendina mõjuva retoorikaga ei põhjusta isegi erilist protesti. Stagnatsioonis pöördusid inimesed tagasi endasse, kasvas individualism. Avaliku ruumi kõrvale tõusis kodu, mis oli hubane pesa äraolemiseks ning enda väljaelamiseks. Inimene otsis nüüd ebameeldivas reaalsuses mugavat matkavarustust, ostes näiteks teleka või karikatooli.