Alles hiljuti tundus, et ma enam muust  peale filmide ei kirjutagi, kuid nüüd avastasin, et päris pikk aeg on viimasest pikemast arvustusest mööda saanud. Ükski film pole lihtsalt eriliselt silma jäänud. Aega on ka seoses lõputöö ja kõige muuga vähem olnud. Igatahes, tänu toredale ainele Nõukogude Liidu ajalugu, kus meil toimuvad Pimedate Ööde Filmifestivali asemel aeg-ajalt Valgete Hommikute filmiseansid, sattusin vaatama 2008. aastast pärinevat vene päritolu filmi Stilyagi ehk siis eesti keelde tõlgituna Moevennad. Mulle üldiselt muusikalid absoluutselt ei istu. Kui ma ainult mõtlen sellistele tänapäevastele ülipoppidele üllitistele nagu High School Musical, tõusevad mul ihukarvad püsti ja protesteerivad. Jah, mõni klassikalisem, nagu Helisev muusika või Grease, on täitsa tore vaatamine, aga hea muusikal on minu silmis siiski paras haruldus. Stilyagit võiks nii sildistada küll.  Vene filmimaailm on mulle üsna võõras, seega tuttavaid nägusid ekraanil ei kohanud, kuigi kommentaare lugedes sain teada, et Stilyagis osalesid ka mõned päris suured tähed. Mõnes mõttes oli selline tundmatus täitsa tore vaheldus. Igatahes on Stilyagi näol üle pika aja tegu ühe niisuguse muusikaliga, mida julgeksin teistelegi soovitada. Mulle lihtsalt nii väga meeldis see soundtrack (kuigi valitud lugude sobivus konkreetsesse ajastusse on küsitav), mida saatis ka värvikas ja huvitav koreograafia. 1950ndate osas, mida filmis kujutatakse, ei ole ma küll kindlasti objektiivne, sest see on periood, mis mind ajaloos väga huvitab, kuid usun, et Stilyagi on teistelgi tore vaatamine. Tolleaegsete noorte raskused nõukogude tegelikkusega kohanemisel on esitatud mõnusas huumori võtmes, mis kohati kisub lausa absurdi, kuid asi tervikuna toimib. Samas oli Stilyagi esimene pool minu jaoks oluliselt tugevam, ühel hetkel hakkas lugu natuke ära vajuma (nt siis, kui peakangelanna sünnitab ootamatult mustanahalise lapse, kuigi on paaris hoopis valgenahalise noormehega).  Silma jäi kõiksugu lahedaid elemente, alates riietustest ning lõpetades  sellega, et saksofon oli 1950ndatel Nõukogudemaal pigem külmrelv kui muusikainstrument, sest džäss oli ohtlik ning seda tuli kuulata salaja - vastavast õhustikust eheda pildi maalimisega saadi edukalt hakkama. Nurga taga läksid müügiks välismaised plaadid (Elvis, Miles Davis jt), värvilised lipsud ja muu põnev, mis aitas mässumeelsetel noortel end ümbritsevast hallist eristada. Ja nn moevennad talusid uhkusega tänaval neid alatasa saatvaid altkulmu pilke, sest nad ei tahtnudki olla viksid ja viisakad  nõukogude noored, kel puudub eripära. Isegi oma nimed muudeti ameerikapärasteks - Melsist sai Mel, Polzast Polly jne (Meli ja Polly näol saab Stilyagi ka filmimaailmas krooniliseks muutunud kohustusliku elemendi - armastusloo). Nii et võimalusel laske moevendadel end kaheks lõbusaks tunniks kaasa haarata!