Järgmise päeva plahvatus spagetitehases ei olnudki väga kõva. Igaüks sõidab oma  tempot ja pooletunnises ajaaknas on kõik tavaliselt kohal. Söögiga oli meil nigelalt ja nendes orgudes  püsiasustust enam pole. Hulluks asi ei lähe, kuna liiklus on tihe ja kui vaja,  saab autosid peatada ja kurva kassi nägu teha. Mina, rotiaastal sündinuna, olin  ühe kotitäie pähklisegu siiski kõrvale pannud ja nüüd  kulus see marjaks ära.  Inimene on huvitav aparaat. Tema jõuvarud olenevad hoopiski mitte musklijõust  vaid suuresti mõtlemisest ja häälestatusest. Tuli välja, et esimesele 5000 m  kurule järgneb tore laskumine ja siis kohe uus 5000 m. Kuna me polnud selleks valmistunud,  oli teine ronimine mööda surnud mäenõlva topelt raske. Õnneks tulid  mootorratastel kaks taanlast, kes olid Delhis, samas hotellis, kus meie. Lahkete  meestena jagasid nad meiega oma küpsise- ja šokolaadivaru.  Neist natuke  tagapool tulid kaks austraalast, kellest ühel hakkas kiirest tõusmisest paha. Jalgrattaga  on see eelis, et tõus on aeglane ja pidev füüsiline koormus aitab organismil  olukorraga leppida.  Aga ka see kuru sai tol päeval võetud ja laskudes jõudsime uude orgu, mis oli  jällekui mingist muust maailmast. Liiva seest väljaulatuvad looduslikud tornid  ja väravad jätsid mulje, et tegemist on nõiutud linnaga, mis ootab kangelast,  kes ta ikkest päästaks. Kusagil  seal, liiva all, on laiad kõnniteed, uhked  majad, suured pargid ja tardunud elu. Raske oli edasi sõita, kuna pidevalt tuli  pildistada.  Peatuspaigaks olime võtnud suuna kohakesele nimega Pang. Panime Pange,  ühesõnaga. 8 kilomeetrit enne Pange lagunes aga Liivo pakiraam kapitaalselt ära  ja pidime tema kandami laiali jagama. Et asjale kuppel peale saaks, oli  vahetult enne Pange sild, mida ületada polnud võimalik ja tuli jällekord läbi  vee kahlata. Võtsime jalad paljaks ja  trampisime läbi voolu. Külma veega  jalgade pesemine tuleb tervisele aga ainult kasuks.  Pang on teeäärne oaas, kus ümbruskondsed ärituusad maist oktoobrini oma  kohvikuid ja hotelle peavad. Teie ettekujutusse kerkisid nüüd kindlasti uhked  lossid, kuid tegelikult on kogu Pang üks telklaager. Koht on hästi valitud, jõe  ääres ja piisavalt kaugel muudest asustatud punktidest, et peatumata sealt  tavaliselt läbi ei sõideta. Konkurents on kõva ja iga uustulnuka pärast käib  usin lahing. Servapealsed tavaliselt kaotavad. Huvitav, kas see on mingi  psühholoogiline kiiks, et äärmisi valikuid esmapilgul peljatakse? Jäime ka meie  kusagile keskele pidama. Koht osutus lõbusaks paigaks, kus peremees oma  abikaasa eest salaja meie rummi limpsamas käis. Lõpuks jäi ta muidugi vahele ja asi muutus veelgi naljakamaks. Sõime ära  oma viimased malaariatabletid, peame neid nüüd Leh'st juurde muretsema.  Öömaja eest küsiti esialgu 100 ruubikut näost, aga kuna Taniil  oli  kõrvaltelgist kuulnud hinda 30 ruupiat, ei kavatsenud me ka siin rohkem maksta.  Pererahvas jäi kiirelt nõusse, kuna parem varblane peos, kui tuvi katusel,  teadagi.  Hommikul oli mul selline padjanägu peas, et Wend ristis vaatepildi "aidake  tuvastada jõest leitud tundmatu meesterahva isik". Tõenäoliselt oli telgis  parajalt umbne, sest ega Hannese nägu, mis hetk hiljem teki alt välja ilmus, ei  olnud grammivõrdki parem.  Pool päeva lõbustasime end vaatepildiga  Liivo ja Taniil aretamas  imeskeeme Liivo ratta pakiraami parandamiseks. Naabertelgis ööbinud Israeli  mootorrattur andis mingit möksi, mis pidi kõik kinni liimima. Suurt usku see ei  sisendanud, kuid parema puudumisel läks kraam käiku. Kahetunnine kuivamisaeg  sundis meid pärastlõunani paigale, sest peale kleepimist tuli ju kogu varustus  uuesti kokku kruvida. Tõusudel pole probleemi, siis on kiirused väikesed.  Laskumised konarlikul teel on need, mis metalli tugevuse proovile  paneb.  Järgmine kord oleme targemad, võtame terasest pakiraamid. Neid saab vähemalt  igas suuremas kohas keevitada. Praegused alumiiniumist raamid on küll 25 kg  pagasi jaoks, kuid mitte nendele teedele.  Meie monoliitses grupis on tekkinud uus rakuke: Jogistid. Mart ja Liivo võimlevad  iga puhkepausi ajal ja räägivad mingites arusaamatutes terminites. Siis nad  kindlasti söövad veel mingit nõiarohtu ja käivad öösiti kuuvalgel paganlikke  riitusi läbi viimas. Ma tean küll…  Igal juhul on Liivol mingi supervurts sees  ja ta kerib end mäkke nagu Singeri õmblusmasin.  Nii ka peale Pange. Kohe peale asulat tuli järsk tõus, mis lõppes maalilise  platooga. Tee läks servast, kuid keset platood oli lai, sissesõidetud lõige.  Küsisime igaks juhuks üle, kumba rada pidi minna. Kuna öeldi, et lõigates  võidate 5 km, siis valisime muidugi selle tee. Hiljem selgus, et võit oli küll  vaid 500 m, kuid see-eest vaade oli miljon krooni väärt. Sellist avarust ja  inimtühjust saab kogeda vaid vähestes kohtades maailmas.  Platoo oli ka veest tühi ja seega pidime pommima veokijuhte, kes meid ka  lahkelt aitasid.  Õhtu saabudes jõudsime karjuste asulani ja see tundud suurepärane koht  ööbimiseks. VIGA!  Kõik oli kena sinnamaani, kui telgid püsti saime ja seltskondlikult teed jõime.  Liivo filmis kojutulevaid kitse- ja  jakikarju ja Mart tegi oivalist suppi. Taniil veel märkis, et huvitav,  karjused, aga koeri pole näha. Mõni  üksik lontu lesis eemal. Teate, näha neid  polegi vaja, piisab sellest, et saabub pimedus ja nad hakkavad haukuma! Esimesed  pool tundi Sa ei usu, et see võib jäädagi kestma. Üks näss alustab ja teised,  üle kogu oru, lähevad jutuvadaga kaasa. Üritasin end lõbustada sellega, et  püüda erinevaid haukumisi tähtedesse panna. Kujutage nüüd endale ette, et  kostavad sellised hääled: uh-uh-uh-uh, nagu oleks tüüpi tagumikku pidi külma  vette kastetud. Teise ilguse taastamiseks võtke  plekkämber, pange see endale  näo ette ja tehke sinna sisse kiirelt äh-äh-äh-äh ja seda 200 korda järjest.  Siis pidage kaks sekundit vahet ja tehke seda uuesti. Kusagilt kaugelt kostub pröäh-pröäh,  wuf-wuf-wuf, jne! Ja nii öö läbi.  Võtsin ette enesevalitsuskursuse, kuid kolmandale levelile jõudmata tormasin  telgist välja ja ütlesin Paukadele, mis ma neist arvan ja kuhu nad võiksid  minna. Mõneks ajaks jäi "uh-uh" vaiksemaks, kuid hiljem võeti külmaveeämber  jälle välja.  Niipalju oli kasu, et sain oma adreka vähemalt maha laetud.  Järgmisel hommikul tegime kiirelt  minekut. Ees ootas kõrgeim, 5300+ m kuru. Tõus oli õnneks lauge ja paari  tunniga olime üleval. 5 km enne kuru asub aga tõenäoliselt kõrgeim restoran  maailmas. Taniili GPS näitas 5170 m ja võin kinnitada, et tomatisupp oli üks  parimaid, mida seni saanud oleme.  Pärast kehakinnitust sõitsin teistest ette, et jäädvustada Liivot filmimas. See  on põnev vaatepilt, aga kuna ta ise  on kogu aeg kaamera taga, siis jääb teil  see nägemata. Proffi on huvitav jälgida ja kui Wend leiab materjali kõlbuliku  olevat, läheb jupike seriaaligi sisse ehk.  Maailma kõrguselt teine mootorsõidukiga ületatav kuru on meie andmetel 5360 m  üle merepinna. Tuul puhub, nagu kurudel ikka, kõvasti ja palvelipud on pingule  venitatud. Erinevalt teistest ületatud kurudest oli siin pühakoda ja palju  laga. Sõjaväe transpordiautod olid endale pesa teinud ja päevinäinud plekist  angaar ei ilustanud vaatepilti kuidagi. Sellegipoolest oli tore siin  olla, kuna edasi läheb tee vaid allamäge!  Laskumisel lõppes mu ratta tagarehvil jaks ja pidin uue rehvi panema. Vana oli  see, millel nastud välja nokkisin, aga naastu aukudesse olid kivid läinud ja  rehvi sisse läbi kulunud. Seega polnud mõtet seda parandama hakata. Hannes on  küll suur halli teibi spetsialist, kuid meil praegu on õnneks rehvidega hästi.  Loodan, et ma nüüd ära ei sõnunud.  Peale kuru  hakkas asustus tihedamaks minema ja kohake nimega Rumtse oli  suurepärane koht korralikuks lõunaks. Peale seda läks maastik täitsa  sürrealistlikuks: Tiibeti külad, punased kaljud, valguse ja varju kontrastid  loojuvas päikeses, laskumine, laskumine ja veelkord laskumine! Vastutuul  kaljude vahel pidurdas hoogu just niipalju, et endal suurt pidurdada polnud  vajagi. Leh'i ei jäänud enam palju, kuid selle päeva jaks lõppes Upshis, mis on  50 km enne. Siiski oli hea tunne, kuna  teadsin, et seekordne pingutus saab  peatselt otsa ja saame uuesti korralikult pesta, k…sta, kammida. Oleme selle  üheksa päevaga parajalt murjaniteks muutunud.