Käisin esmaspäeval vaatamas Eesti kinokunsti järjekordset väljalaset - "Soovide puu".  Ootasin enamat. Ühe maatüdruku seiklused suures  Tallinnas jäid kuidagi elukaugeks.  Aga lavastajadebüüdi teinud Liina Paakspuu (kes muuseas pani peategelasele enda eesnime) ju seda ei taotlenudki. Kaameratöö oli tegelikult hea, visuaalses mõttes mulle kõik meeldis, aga lugu ise...Ei haaranud. Oli vaimukaid kohti, oli siiraid hetki, mil naistegelaste elusaagale kaasa elasin, aga ometi...  Ja kokkuvõttes ei suuda ma ju pealkirjas kasutatud kujundit uskuda. Kus on see soovide puu, seda ju ei ole. Me võime uskuda kõiksugu asju, minna selgeltnägijate  käest lunastust lunima või mõelda, et küll kunagi see tõeline õnn õule tuleb (lotovõit? või tõesti soovide puu?) Aga ei! Kui tuleb midagi head, oleme ise selle nimel vaeva näinud. Ja ka siis võib kõik veel pöörduda. Oleme oma saatuse sepad, nii on.  Ja happy end...Miks oli seda vaja? Oli stseen, millega kõik võinuks lõppeda, aga tulla välja sellega, et kaunitar teatab: ma lähen maale tagasi! Oot, ei! Mul on ju see musklis autopede, võiks temaga kauni uunikumi kapotil seksida ja hiljem minna  maalilisele aasale omasuguste sekka õnne nautima. Kordan: oli seda vaja?  Ma ei lahkunud seda nähes kinosaalist kõledasse ja pimedasse südalinna avarusse parema tundega.    Mida siis mina elult tahan? Ma pole eevatütar, kelle soovipuu viljad oleksid roosamanna karva käkerdised: rahulik argielu, ideaalne perekond ja teadmine, et lihtsuses peitub võlu.  Nendes katakombides mina ekselda ei suudaks. Mind ajab juba närvi, kui paar päeva mööduvad üksluiselt.  Mul olid unistused, lugesin omal ajal  Mihkel Muti raamatut "Hiired tuules" ja mõtlesin, et tean ka, mis on tähtis, mõtlesin, et minust saab haritlane, kes uhkustab sellega, et...Ahh, mis sellest enam. Mutti armastan siiani, aga miskipärast meenub esimene kohtumine temaga naishinge nime kandvas lokaalis, kui Pukk teatas, näe, see on Mihkel. Pilk hägune (suunatud rindadele) tõstab mainitud tegelane tervituseks käe, päris kõrgele tõsta enam selles olekus ei suudagi.      Ma ei taha teada, kus olen isegi ütleme poole aasta pärast.  Mari hoiatas, et kui teatud ametipostil (teatud maja teatud korrusel) piisavalt kaua töötada, siis hakkavad ülemisel korrusel kummalised hääled nõu andma.  Sõnun nüüd ära, kuid riskin, praegu riskin. Mulle meeldib. Kui enam ei meeldi, pööran selja ja leian uue väljakutse.    Viimasel ajal olen pigem üksik hunt, kes põdemisele ja kahetsemisele võimalust ei anna. Ööinimene olen ka, turvatöötaja ristis mind juba fantoomiks...    Käesoleva arginädala neli päeva on kujunenud  selliseks, et enne südaööd, või isegi hilisemat aega, ma koju pole saabunud. Mis seal ikka, väsimust ei tunne. Vankumatu miski iganes.    Njah, reede on käes... Mida teeb Karoliina reede õhtul, seda ei tea isegi tema ise. Võite küsida, ausalt ei tea.