KÕIGEL SIIN ILMAS ON OMA HIND:  Mina ka justkui ei tahtnudki... Aga siis saabus mu ellu tõeline hingesugulane ja suur armastus, olin juba 36... Laps oli uskumatu kogemus, täiesti fantastiline! Ma isegi vahel (näiteks öösiti ärgates) ei uskunud, et see kõik minuga juhtunud on, pidasin unenäoks... Ta nüüd juba täismees, kuid mulle kogu aeg põhiliselt rõõmu valmistanud... ja see on omakorda mu elu kordumatu  õnnega täitnud.  Vaatan asjale veel ka teisest küljest nüüdses vanuses. Nimelt elu järjepidevusele. Mõtleks kui kurb, kui minust ei jääks siis maailma jälgegi: see LÕPP oleks vaimule valus, hingele masendav..., juba alateadvuse tasemelgi häiriv, ebakindlust ja süümepiinu tekitav.... Rääkimata sellest, et vanaduses kulub igaühele lähedane hooliv inimene ära.  Kes meist poleks rutiini korral tüdimust tundnud?. Kuid kahtlemata pole midagi võrreldavat selle õnnnega, kui oled inimesele elu andnud.