Väheütlevad, loiud ja passiivsed on ajaromaanide kujud aga veel teisel põhjusel: kirjanikul pole enam küllalt huvi oma teoste pea­tegelaste vastu!..  Nagu eespool nägime, võrsus ajaromaan Naudingu tüüpi tendentsromaanest, millede eesmärgiks oli pahede kirjeldamine õpetliku tagamõttega. Lugejate seas muidugi oli vähe neid, kes paljastavaid teoseid lugesid paarileheküljelise või mõnerealise õpetliku lõpu pärast; ajaromaani loojad ise võisid alul ausalt veendunud olla, et jutt on see kooruke ja õpetus see sisu, - lugejaid huvitas eeskätt maitsev kooruke: s e d a nauditi, selle sarnast nõuti. Sensatsiooni­himulise lugejaskonna mõjul nõudis sensatsioonilist  romaanikirjan­dust raamatuga äritsev kapital, reklaami osava kapitali mõjul nõudis aina uusi sensatsioonilisi romaane lugeja: nii tekkis lausa võidujooks sensatsioone-pakkuva olustiku-romaani alal. Esikohale kerkis järjest suuremal määral romaani väline, kirjeldav külg, kadus ainesse sü­venemine, mandus psühholoogiline kujundamistahe. Kuna tähtis oli esmajoones olustik, siis ei läbetud vaeva näha sündmustikugi leidmisega, tegelaste plastilisest kujundamisest rääkimata, teose teljeks sai autori omavoli,  tegelasi ei juhtinud nende tõelisest iseloomust võrsunud ajed, - tahtetute nukkudena käsitlesid neid autorid olustiku-kirjelduse huvides.