Minul, vaimustatud eestimeelsel mehel, oli kavatsus paari aasta pärast kodumaale pöörduda, kuid asi kujunes teisiti. Lõppes järsku keiser Aleksander II päikesepaisteline valitsusaeg. See aeg, kus eesti rahvas igatsusega Peterburi poole vaatas ja sealt endale kõike head ootas. See aeg, kus Neeva kaldal valitses "ilus isakene, taevaline taadikene", nagu eesti rahvas lapselikus usalduses teda endale kujutas. Tuli toore, luupainajaliku venestuse aeg, millega püüti eeskujuks võetud Bismarcki vägivaldse saksastamise poliitikat üle trumbata. See oli keiser Aleksander III aeg, pimeduse võimu aeg, milleks saatus oli määranud 13 aastat - tšjortovo djuſinu.