Kunagi oli nii, et kui ma tahtsin mängu kohta midagi kirjutada, siis ma lihtsalt kirjutasin. Kõik oli võimas, vägev, meeliülendav ja uus. Head ja halvad emotsioonid, kõik lihtsalt purskus välja, jagamisvajadus oli suurem kui mina, elevus ja põnevus veel kaks korda suuremad. Ja olgem nüüd ausad - halbu emotsioone ju ei olnudki. Kõik paha oli samal ajal ka hea - sel lihtsal põhjusel, et see lihtsalt oli. Oli olemas, mängu sees, pidi olema. See oli  õige, sest nii oli mäng.  Aja jooksul olen hakanud vahet tegema, millised on minu emotsioonid ja millised tegelase omad… ja need ei kattu enam sugugi nii sageli, kui algusaegadel. Või siis ei suutnud ma varem lihtsalt vahet teha? Ma isegi ei tea, kas see on hea või paha, aga teatud süütusekaotust kahetsen taga küll… Mitte et seda oleks kuidagi vältida saanud. Kõik uus on kord vana jne. Ja mäng on ju ikka sama.  Aga mitte sellest ei tahtnud ma kirjutada. Hoopis sellest, et…