Nagu öeldud, Tammsaare sotsiaalne kuuluvus ja töömiljöö liidab ka ta elu- ja maailmavaate oluliselt eesti iseseisva talupoja omaga. Nii­sama nagu see talupojaklass on temagi kannatanud liberaalkapitalistliku korra mandumisnähtusist, protesteerinud ägedalt moodsate  kollektiviseerivate voolude vastu idast või läänest, püüdnud senist korda seesmiselt uuendada ja elustada loodusehtsama hingega, kaldudes vahel otse oma­moodi moralismi. Tema Karlo (nimigi tähendab algselt talupoega) pole aga mitte farmerduv "potipõllumees", vaid oma enda töö vaevast elav Vargamäe talurahvas, kogu eesti töötav talupojarahvas, Eesti ja teiste põhjamaa riikide domineeriv ühiskondlik aines ja ta kultuuri baas. Selle põllundusliku töörahva ideoloog ongi Tammsaare, tema terve ins­tinkti poole ta  apelleerib ka kultuuri ummikuis, selle kaudu tahab ta, nagu Indrekut Vargamäel, tervendada kogu meie "kultuurihaiget" kultuuri, kodanlik-tõusiklikku seltskonda, balti härrasparasiitide vaimust nakatet haritlasi, korrumpeeritud kuningakoja ülemaid ja noornarre. Nii noore rahva kuningas ei tarvitse veel olla külmetav rauk.