Telekast tuli loodusfilm. Merilõvisid näidati. Olid teised ilusad ümarad, loivasid mööda randa ja pahistasid oma lohmakatest sõõrmetest aurupahvakuid. Polnud neil käsi ega  jalgu. Polnud neil riideid ega kodutehnikat, haldusreforme ega maksudeklaratsioone. Lohistasid ainult oma tünnimoodi kehi mööda kive ja pröökasid hirmsal kombel.  Isased olid ametis mõõduvõtmisega. Vibutasid võdisedes oma tonniseid kehi ja .... pläraki peadpidi kokku. Natuke pearaputust, sõõrmeist pahvakas auru, natuke kurja lõrinat, kehavõdin ja jälle.... pläraki. Vaatasin seda madinat ja ütlesin, näe... pole see inimene teistmoodi midagi. Saavad kaks isast inimest kokku, käib samasugune mõõduvõtmine.  Otse madinaks ja peadpidi pläraki kokkupõrkamiseks läheb harva. Enamast jääb mõõduvõtmine vaid mõttelisele tasemele. Ometi on see tavaline protokoll, aju dinosaurusteaegse osa instinkt. Isaste mõõduvõtmine. Naine ütles et naistel on ju ka ajus igivanu osi. Kui emane inimene isast inimest kohtab, käib flirt. Alateadlik, tahtest sõltumatu. Ka enamasti ilma väljundita, vaid mõtte tasemel. Emane ei soovigi midagi ette võtta ega arendada, kuid flirdi refleks on veres. Mmm. Huvitav. Eks ma pea teda uskuma kui ta  nii ütleb. Miks ta peakski mulle udu ajama. Aga mine tea muidugi.  Mjah, võib see inimene küll olla kõrge intelligentsiga olend, vundament on tal sama mis merilõvil.  Merilõvi pilti mul polnud. No ei ole ühtegi neist kaamera ette jäänud. Alati kui fotokas käepärast, on nemad kuskile kadunud. Vutte on ikka vahest õue peal askeldanud. Pildistan siis neid.