Ka mina kukkusin auku tagasi rohkem kui kord. Selleks, et päriselt midagi juhtuma hakkas, kulus pool aastat. Vabadel õhtutel ma meisterdasin peas plaane, kuidas, mis moel, kas üldse. Vahel läksin lihtsalt välja ja jõin end mälukasse. Seda kõike oli liiga palju. Ma ei suutnud oma emotsioonidega toime tulla. Hoolimata sellest, kuiväga tahtsin leida lahendusi, ma ei suutnud neid lihtsalt näha. Ikka ja jälle proovima ajendas vaid üks: usk  paremasse homsesse. Ehkki otsisin vastuseid väljast ja ei näinud ilmselget - ennast. Ma ei osanud seda lihtsalt teada varem.