Oli kord kena pärastlõuna, soe ja tuuletu. Päikegi paistis. Mitte küll lausa lagipähe ja lõõsates, pigem veidike udus ja diskreetselt pilvetupsuga põski puuderdades. Puud ei olnud veel lehte läinud, tsillad ja märtsikellukesed said kogu  valguse endale ja nautisid päevatera paistet rõõmuga. Suur lumi oli sulanud, siin-seal varjulistes nurkades vajusid viimased lumeviirud sahinal madalamaks, taevas vilistasid lõokesed ja need teised linnud, kelle kohta kõik ütlevad "oot-oot, ma tean küll…" aga mitte keegi ei oska siiski nende nime öelda.