"Destroy all rational thought!" hüüdis kunagi  -põlvkonna kirjanik William S. Burroughs ning toetas oma poolt väljahõigatut   tehnikaga, mis kirjanduslikus tekstis lineaarselt kulgeva narratiivi purustas ja seega sellele läheneda üritava peas korraliku segaduse korraldas. Umbes samasuguse ideega alustab ka Hussain oma filmi, kui kutsub üles välja lülitama oma aju vasakpoolse osa, mis režissööri väitel loogilise ja ratsionaalsega tegeleb (" ). Ma pole küll aju ehituse ja toimimisega kursis, kuid olen üsna kindel,  et selline info on saadud kaheldava väärtusega allikast. Probleem seisneb aga selles, et film ise on liiga rangelt struktureeritud ja liigagi loogilise narratiivi peale üles ehitatud. Ainukesed suuremad katkestused tekivad episoodide vahel, mida ei seo omavahel tõepoolest mitte midagi. Eks see ole ka suuresti sellepärast nii, et konkreetset sõnumit (mille esitamine on eeldatavasti Hussain'i üks peaeesmärke) on üsna raske unenäo-loogikat kasutavas loos välja tuua. Ütleks isegi, et need kaks asja välistavad  teineteist.       Iga episood  kannabki ühte ideed ning mäletamist mööda oli neid kokku kolm või neli. Režissöör keskendub fragmentide lõikes loomis- ja hävitamistungile, inimese ja Gaia vahekorrale, religioonile jne. Nendest kõige põnevam tundubki esimene "lugu", mis jäi meelde mõnusa  'liku värvidemängu (vihjeks: Bava, Argento) ja väga graafilise kulminatsiooniga. Edasine aga viib filmi järjest sügavamale sohu, kust varsti enam peanuppki välja ei paista. Eks ta kokkuvõttes selline ühe äsja Nietzsche'ga ühele poole saanud noore mehe vihapurse olegi, mis kümneid aastaid hiljem põskedele piinlikuse puna toob ja seda oli tunda ka mehe filmi sissejuhatavast videotervitusest.       Olles hiline film, tekitas mus siiski piisavalt huvi, et üleval hoida, kuid pooled mu sõbrad suigutas film küll magusasse unne. Vähemalt suutsid  osad siis selle valet külvava vasaku ajupoole mingil määral välja lülitada.