Leidub rida pehmendavaid asjaolusid kõiges ses küsimu­ses. Kõige pealt ikka see eesti  omakirjanduse algelisus, kus pol­nud õiget lugejat ega kirjanikku, kus ei arvatud tähtsaks vahet teha oma ega võõra vahel ega huvitutud autoreist. Leiame Kreutz­waldi vaate laenu peale, kui ta arvustab Koidula luuletusi: ei ole tähtis, kust on mõtted pärit, peaasi, kui nad eesti kuues lugeja ette ilmuvad (Kr. Koid. I, lk. 77). Või mis huvi võis olla Kreutzwaldil, kel polnud väljavaateid leida lugejatki sellele oma tulevikumuusi­kale, hakata esitama veel autorinimesid. Ka oli Kreutzwald neid teoseid ju tublisti  omapärastanud, nad eesti kuube rõivas­tanud ja endagi vaimu neisse valanud. Lõpuks ühelt poolt vahest vee! rahvuslik ind. "Lembitu" näiteks pidi olema esimene suu­rem värssteos eesti kirjanduses, mis pidi esinema parema tule­viku usu tunnismärgina, nagu sõnastab sissejuhatis. Poleks olnud võimalik võõraks näidatud lugu panna kandma seda rah­vuslikku innustust. Ka pole Kreutzwald ise andnud selle "Lembitu" trükki.