Hiljem väljus aga 1517. aastal alanud protest tema kontrolli alt, õigemini liikus ilma temata edasi, muutudes märatsevaks pildirüüstajate jõuguks. Mugandudes hiljem kodanluse vajadustega. Febvre võtabki pärast 1525. aastat üsna kiiresti otsad kokku. Luther on küll autoriteet, "ent selle elava Lutheri taga, keda austatakse ja kellelt otsitakse  vastust, on kuju võtmas luterlus, mis on tema enda luterlusest mitmeski mõttes erinev." (Lk 245.)  Tema üritus nurjus. "Tõsi küll, üksikud usklikud ja ka inimrühmad, rahvad ja riigid lasid end temast ära võluda (- - -). Ent kas see osaline edu ei olnud mitte ebaedu. (- - -) Vana kirik oli ikka veel alles. (- - ) Olla tõrjutud väikeseks sektijuhiks oli lüüasaamine, ükskõik mida ta ei oleks teinud või väitnud…" (Lk 249.)