Kui mu vanem õde mehele läks, pidin tal külas käies surnuaiast mööda kõmpima. Selleks puhuks oli mul alati pleier kaasas. Vanade raudristide vahel ringi kondavate surnute võimalike karjete summutamiseks kuulasin kõrvaklappidest räppi. Aga oleksin pidanud ettenägelikult kandma ka silmaklappe, sest kord eriti pilkasel talveõhtul silmasin kiviaia taga kummalist hüplevat tulukest, mis ühtäkki vägeva kaare tegi ja siis  maapinnale tardus. Vajutasin pleieri kinni ja kuulsin vägevat kolinat. Pistsin igaks juhuks jooksu ega oleks enam kunagi õele külla läinud, kui paari päeva pärast poleks üks naaberküla mees poejärjekorras kurtnud, et astus, mannerg samakaga näpus, kodu poole. Et vindise peaga võib maanteel kergesti auto ette koperdada, läks läbi surnuaia. Maanteel olnuks ikka turvalisem, arvas ta tagantjärele, sest jäi jalgupidi millegi taha kinni ja prantsatas kõhuli. Taskulamp lennanud kõrge kaarega haudade vahele (pärast  selgus, et see oli purustanud ühe kirikupapi hauda ehtinud kristallvaasi). Kõige rohkem viha tegi talle aga ümberläinud mannerg. Sellele virutanud ta hingetäiega jalaga. Temagi uskus tonte - torises, et tühja ta kuusejuurika otsa komistas, vaid küllap äsjasurnud ämm ajas varba välja.