Et kõik ausalt ära rääkida, nagu oli, pean ma alustama  sellest, kuidas mööda tänavat poodi või piima järele minnes alati ühes aias veneaegset kolmerattalist imetlesin ja mõtlesin, et Plikale kuluks ka selline ära.  Eile tulime plikaga hommikul poest ja samast aiast mööda minnes nägin seal abiratastega kaherattalist seismas. Nagu jõnks käis läbi! Olin küll juba 2 sammu aiast möödas, aga pöörasin siiski tagasi ja küsisin aias õiendavatelt meestel, et kas neil see kolmerattaline on veel alles ja ega see juhuslikult üle ei ole? Et me kas laenaks või ostaks ära või…  Paluti õhtul pärast kella seitset tagasi tulla, siis pidid noored kodus olema ja täpsemalt ütlema. End vanaisana tutvustanud mees väitis küll, et tema arvates võib ratta ära viia.  Nii me siis õhtul plikaga läksimegi. Igaks juhuks võtsin ühe suure Fazeri šokolaadi kah kaasa. Ukse tegi lahti meeldiv noorem meesterahvas, kellele end tutvustasin ja loo ära rääkisin. Ta ütles, et läheb küsib poisi käest, kas too veel tahab ratast. Minuti pärast tuli tagasi ja teatas, et võime ratta võtta, tagasi pole vaja  tuua.  Maailm on imeline paik!