Seekordne postitus tuleb teemal  . Käisin ka siis  lõpuks ometi selles paljukuuldud linnas ära ning mulle jättis see koht väääägagi hea mulje. Enne aga kaks vabandust: esiteks, postitus on võibolla liiga pikk (kirjutasin, parandasin, lisasin pilte KAKS TUNDI) ja teiseks, tegin fotod telefoniga seega mingit head kvaliteeti sealt loota pole.    Alustaksin oma juttu eilsest õhtust. Alguses oli mul plaanis jääda Bolognasse ka ööseks, ühe Maarja tuttava juurde, kuid siis rääkisin ühe teise Maarja tuttavaga, kes ütles, et "oh kle ma tulen laupäeval Padovasse..". Seega  mõtlesin, et teeks Bolognast vaid ühe-päeva-reisi ja siis laupäeval olen selle teise sõbraga siin Padovas.    Ja siis ma ei suutnud ära otsustada, et kas üldse on mõtet minna Bolognasse.. Võitlus minu peas, eile õhtul: "Vaba päev on, ei viitsi Padovas passida.. läheks siis ikka Bolognasse? Aga rongipilet ju maksab ka.. Aga mida ma siis Padovas nii pikalt teeks? Aga ei viitsi vist ikka sinna Bolognasse ka üksi minna.. Äkki seal polegi nii palju huvitavat, mida näha? Piazzad ja kirikud jälle.. Aga teised  on ju nii palju sellest linnast rääkinud, pidavat äge olema.. Kas minust saabki "the girl who never went to Bologna"? Äkki ma ikka lähen kunagi teine kord, teistega koos, siis on ikka ägedam.. Aga ma olen ju nii lähedal Bolognale, millal mul jälle see võimalus avaneb?? Ah deem, need rongipiletid ju maksavad.. Ja ma ei viitsi JÄLLE üksinda reisima minna.. Lavinia ka ei saa minuga tulla ja couchsurfingus vastasid vaid mingid kahtlased inimesed.. Aga mida ma ikkagi Padovas nii pika päeva teeks? Mhhh, vaba päev  on ju, Liina, võta midagi asjalikku ette!" Ja ma ei suutnudki magama jääda, kuna vaidlesin iseendaga. Passisin silmad lahti voodis, kuni kell kaks otsustasin, et loen netist veel Bologna kohta. Äkki leian midagi põnevat, mis mind sinna minema motiveeriks. Lugesin siis erinevaid reisimuljeid ja isegi Bologna ajalugu. Magama jäin siiski mõttega, et no okei, ma äratuskella ei pane ja vaatab kaua magan, selle järgi otsustan.. ning olin suht kindel, et ärkan liiga hilja ja siis lähen hoopis jõusaali ja hiljem  Prato della Vallele lebotama.    Hommikul tegin aga paar minutit enne kümmet silmad lahti, kuna kuulsin alt lapse kisa ja seejärel nägin aknast ka pilves taevast. Enam ma ei kahelnud sekunditki - BOLOGNA!!! No mida ma siin Padovas passin, endal viimased päevad Itaalias ja tööl pole ka ju täna vaja olla! Peale kiiret dušši ja hommikusööki punusin siis kaks palmikut ümber pea (kuna ma ei saa enam päevitamise tõttu tukka ees kanda), viskasin paar brioche saiakest kotti, tennised jalga, zenit kaamera  üle õla ja minek!    Kolm korda võite arvata, kes mulle rongijaamas piletit müüs. Küsis siis naerul näoga, et "noh, üksi lähedki Bolognasse või? Kas su pere läks nüüd koju? Kas sina jääd ikka nüüd siia? Aga millal sa koju lähed? Kust sa üldse pärit oled? Aaa, Russia!" No mina ei viitsinud oma olematu itaalia keelega talle seletama hakata, et Eesti ei võrdu Venemaa.    Sõit Bolognasse oli põnev, kuna ma pole veel kordagi Itaalias rongiga lõuna suunas läinud. Alguses kulgesid mööda ühte  külge mäed ning sõitsime ka ühest pikast tunnelist ehk siis mäest läbi, mis pani mu kõrvad korralikult lukku. Sain näha palju viinamarjakasvandusi, viljapõlde, kartulipõlde, maamajakesi, lehmi, hobuseid.. Passisin vist nagu tola seal aknast välja. Aga nii ilus oli. Korra pidime mingi teise rongi mööda laskma ja seetõttu seisime umbes viis minutit, keset põldu, kellegi aiamaa kõrval. Vaatasin, et kartulid ilusti õitsesid seal juba.    Esimese asjana Bologna jaama jõudes märkasin San Luca basiilikut  seal kõrgel mäe otsas. Kuni selle hetkeni oligi tegelikult see ehitis mu reisi eesmärk. Nimelt kulgeb San Lucani 3,5km pikkune sammaskojast tee. Lugesin selle kohta palju ja kohutav tahtmine tekkis ise seal ära käia, sest vaade pidavat vapustav olema, nii Bologna linnale kui ka Appenniini mäestikule. Ühtlasi saaksin siis ka süümekatest lahti, et täna trenni ei teinud, kuna netikommentaarides räägiti, et üles jõudmine võtab ca 2 tundi aega. Ei tea.. ma millegipärast arvan, et need olid vanainimestest turistid.  Ülesmäge küll, kuid 3,5km ikkagi ei tohiks nii kaua aega võtta. Ja allatuleku kohta öeldi, et ca 40 minutit. Seega olin täna ka natuke mures, et kas ma ikka rongi ajaks tagasi jõuan, et enne pimedat koju jõuda. Sest sinna sammaskäigu alguseni jõudmiseks oli ju vaja kõigepealt kesklinna jalutada ja sealt miskine buss võtta.    Rongijaamast ma infopunkti üles ei leidnudki, kuid olin nagunii juba varem netist Bologna kaarti uurinud ning umbes-täpselt endale selgeks teinud, kuidas sinna keskväljakule  jõuda. Kõigepealt vasakule, siis paremale, siis mingi via I... Üles leidsin! No tegelikult, lihtsalt inimmassi kannul kõndides jõuaks iga tolvan sinna kesklinna.    Minu üllatuseks (kuidas see mul küll eileöösise suure uurimustöö tulemusel märkamata jäi?) jõudsin otse kuulsa Neptune purskkaevu juurde välja. Mul jäi enne mainimata, et Bolognas oli täna 28C sooja. Võite ette kujutada, kuidas ma päikese käes sulasin. Ühesõnaga, seal Neptune juures oli väike tuuleiil, mistõttu pritsis purskkaevust  vett välja ja te võite kujutada, kui mõnus seal seista oli ning ennast jahutada!      Neptune purskkaev asub siis otse piazza Maggiore'l ehk linna keskpunktis. Sinna jõudes olin juba aru saanud, et San Luca juurde ronimiseks mul täna aega ei jää (aga kunagi teen selle kindlasti ära!!), kuid samas tekkis mul suur uudishimu linnapeal ringi käia ja vaatamisväärsustega tutvuda. Esimesed emotsioonid Bologna linnast sõnastaksin nii - mõnus kaootilisus. Just nimelt mõnus, kuna kõik oli tegelikult kontrolli all,  kuid siiski veidi korrapäratu (liiklus, inimmassid). Padova on selle kõrval lihtsalt üks rikkurite ärahellitatud linn, kus kõik korralikult riides käivad ja etiketi kohaselt käituvad.      Tahtsin kuulsad Bologna tornid üles leida, kuid linna kaarti mul ikka polnud. Nägin tänavalt neid torne ja otsustasin sinna suunas jalutada, kuid kuna Bolognas on tänavad kaetud üle 40 kilomeetri ulatuses sammaskodadega, siis õige pea kaotasin need tornid silmist. Sammaskojad on siis ehitatud niiöelda majade pikenduseks, et  rohkem inimesi mahutada ja ühtlasi kaitsevad need ka vihma ja päikese eest. Aga tagasi tornide juurde.. küsisin siis mingi hetk ühelt naiselt teed ja sain teada, et olin juba pikalt mööda kõndinud. Oleks ikka pidanud vist kaardi endale muretsema.      Olen Asinelli tornide müüdist teadlik - et kui sinna ronida õpingute vahepeal, siis ülikooli ei lõpeta. Võiks öelda, et ma olen tavaliselt küll selline "musta kassi kartja", kuid seekord sai adrenaliinilaks ning uudishimu võitu. Tahtsin tõestust sellele, et  Bologna on "punane" linn. Mitte kommunismi mõttes (kuigi see vist vastab ka mingil määral tõele, kuigi ma täpselt ei tea, poliitika mind ei huvita), vaid majade katuste värvi tõttu. Esimest sammu sinna torni sisse tehes tekkis väike kõhklusmoment, kuna nägin juba ette, et tulemas on ringtrepp kitsas kivist käigus. Võtsin siis südame rindu ja mingile mehele sappa ning hakkasin astuma. Minu õnneks asendus see tunnelisarnane käik õige pea ruumikamate treppidega ja ülesminek möödus kiirel sammul. See mees,  kellel kannul alguses läksin, jäi juba esimestel astmetel ähkima ja puhkima. Mingi hetk sain ka ise aru, et täna küll trennist puudumise tõttu süümekaid ei pea tundma. Kui õigesti mäletan, siis Asinelli torni on üle 300 astme, kuid võin vabalt ka eksida.    Üles jõudes avanes loomulikult võimas vaatepilt. Nagu alati kõrgustes turnides. Jah, Bologna on "rosso" ehk punane. Täies hiilguses oli näha ka Appenniini mäestikku ja San Luca basiilikut. Üleval puhus soe tuul, tõmbasin igaks juhuks pikad  varrukad peale, kuna nahk oli treppidest turnimise tõttu märg. Seal üleval olles ning vaateakendel kõõludes mõistsin, et kõrgused pole mulle probleem. Ma lihtsalt nau-ti-sin seal üleval olemist, vaadates unistavalt silmapiiri ja pilvi. Täpselt selline mõnus tunne tuli sisse, nagu NY Empire Buildingus või siis Hollandis Utrechti kirikutornis. Adrenaliin? Vabadus? Silmailu?      Tagasi alla jõudes läksin taas piazza Maggiorele, et lõpuks ometi turismikeskus üles otsida ja endale kaart saada. Selle asemel leidsin mingi ülikooli infopunkti ja sain  endale pisikese taskukaardi, mis tähistas põhilisi õppehooneid. Asi seegi! Teadsin ju umbmääraselt, kus mis asub, lihtsalt tänava nimesid ei mäletanud. Läksingi siis seda niiöelda ülikooli põhitänavat vaatama, via Zamboni. Midagi erilist seal polnud, minul tekkis aga vajadus WCd külastada. Vihkan seda, et WCs käimiseks peab kuskil kohvikus midagi võtma ja alles siis tohid seda ruumi külastada. Ühtegi avaliku WC silti ma ka ei näinud. Põikasin korra McDonaldsisse, äkki neil ikka saab? Aga ei - WC ukse  kõrval oli klaviatuur ning silt, et "teie WC sissepääsu kood asub teie ostutšekil". No tule taevas appi, vetsus käimiseks ma nüüd küll McDonaldsist midagi ostma ei hakka. Okei, aga kuna ma kõndisin ju ülikooli tänaval, tekkis mul mõte - siin on ju õppehooned! Ja õppehoonetel on WCd! Nii jalutasingi nagu oma inimene Bologna ülikooli õigusteaduskonda sisse. No mis sa teed, häda tahab ju lahendamist. Tänu sellele käigule nägin ka mõned auditooriumid ära ning nendesse kogunevaid üliõpilasi. Kultuurikogemus  missugune.      Nonii, järgmine sihtpunkt. WCs käidud, nüüd võiks lõunat süüa. Ma ei suutnud kiusatusele vastu panna ja hakkasin ikka mööda via Castiglione't astuma. Umbes 10-15 minuti pärast olingi Margherita aiaväravate ees. Sinna jalutades nautisin veel Bologna ilu ja tänavaelu ning läbisin ka ühe linnaväravatest, nimelt porta Castigliene. Giardini Margherita on vist päris suur, kuna nägin seal nii jooksjaid kui ka jalgrattureid. Mina väga palju ringi ei kõndinud vaid peale pisikest tiiru istusin puude varju  murule ja lasin varbad õhutusrežiimile. Otse minu ees istus puu najal üks hipistiilis tüdruk, luges raamatut (ehk siis arvatavasti õppis) ja muudkui nuuskas oma punast nina. Minust paremal olid kaabuga poiss ja kleidiga tüdruk, istusid tekil ja suitsetasid. Minust tagapool olid veel üks poiss ja tüdruk, kel jagus silmi vaid teineteisele. Ja siis minust eespool oli veel üks päääris ülekaalus bikiinides tüdruk, nahk täiesti lubivalge, kuid määris endale asjalikult päikesekreemi peale ja süvenes siis raamatutesse.  Bologna kolmesaja tuhandest elanikust moodustavad tudengid ju 80 000, pole ime, et linn noorukeid täis on. Mina aga asusin oma saiakesi sööma ja seejärel tuli seal murul lamades isegi uni peale ning lasin hetkeks silma looja. See sai kindlasti mu "mõnusate hetkede" toppi.      Tagasi kesklinna kõndides pöörasin huvi pärast mingile väiksemale tänavale ja möödusin täiega põnevast veinirestoranist. Huvitav oli veel see ka, et mõned Bologna tänavad kulgesid veidi üles ja siis jälle allapoole. Eks mägede lähedus annab tunda  või siis ma olen lauge Padovaga nii ära harjunud. Enne rongijaama poole suundumist astusin veel ka San Petronio basiilikasse sisse. Hea jahe oli seal. Tuleb tunnistada, et Bolognast äraminek oli kurb, kuna nüüd ma tõesti mõistan, miks see linn mu sõbrannadele nii palju sümpatiseerib. Rongijaama jalutades jõudsin ka arusaamisele, et üksinda võib küll vahel kurb olla reisida, kuid tänase päeva jooksul ei tulnud mul kordagi pähe, et "oh oleks mul sõber kaasas". Absoluutselt mitte. Olin enda tegevusplaanist  niivõrd vaimustuses ja tegin kõike oma tempo ja tahtmise järgi. Mõnus päev oli! Lihtsalt mina ja Bologna. Ja siis see rongisõit tagasi koju ning päikeseloojang...