Prantslane seevastu katsub uusi mõtteid viia  juba tuntud nime­tajale, neologisme ta peagu ei tarvita, kuna keel pole selleks aldis. Prantsuse teadlane ja filosoof katsub ennast väljendada nii selgelt ja napilt, et ta jääks arusaadavaks võhikulegi. Prantsuse vaimu põhi­tendents on selgus, nagu seda tõestab ka selle maa keele, stiili ja kirjanduse ajalugu. On küll olnud aegu, kus teose kompositsioonis on valitsenud ebaselgus (Rabelais, Montaigne, Regnier), kuid mida lähemale uude aega, seda enam on retoorika alusnõuded läbi löönud ka teoste ülesehituses.  Praeguse prantsuse romaani üheks omaduseks loetakse just kompositsiooni selgust.