olen nädal aega maal lugenud. parsifali-teemalist kirjandust, woolfi päevikuid, impressionismi arengust ja puccini elulugu. kõik raamatud on korraga käsil. lugedes woolfi päevikuid ja mõeldes ühele ja teisele sündmusele või mõttevahetusele, raamatutele, mis kirjeldavad selle ajastu geeniusi, jäävad mõned asjad torkima. kalev kesküla lahkumine tõi  meelde panso pideva hirmu - kas jõuab ikka kõik ära teha või jõuab saatus sinust ette? jah, mis siis, kui ei jõua teha kõiki neid asju, mis peas ja hinges pakitsevad ning elluäratamise ootuses kuhjuvad, sest 24h ei ole piisav? kes kirjutab ära need raamatud, mis peas vasardavad? loeb läbi selle kirjanduse, mille järele hing õhkab? teeb teoks selle, mis otsib sobivat hetke, et end elule äratada? varsti saan 30, taas üks kummaline murdepunkt inimese elus. vist. või vähemalt tundub, sest muutusi paistab ukse taga  ootavat omajagu. tahaksin rääkida inimeseks olemisest ja tema muutumisest ajas. ma ei taha valmis vastuseid (sest tean: elu läheb lõpuks ikka nii nagu ta täpselt läheb), tahaksin teoretiseerida. mis on inimese elus need tähtsaks peetud asjad, mida inimene tegema peab? kuhu jõudma? mis on üldse oluline? mis saab sellest, mille nimel inimene oma elu jooksul vaeva on näinud - kuhu see läheb ja mis sellest saab? kellele on vaja pürgivaid inimesi ja nende tunglevaid mõtteid, aateid ja usku?