Hea istungi juhataja, head kolleegid! Ma olen väga kurb, sest ma armastan seda maad ja seda rahvast. See, mis praegu siin selliste üsna jõuliste ja jõhkrate meetoditega Eestis toime pannakse, on peaaegu et genotsiid selle  väikese, haige ja väljasuremisohus rahva vastu. Ma rõhutan veel kord, et mina ju armastan seda rahvast. Tuleb meelde maailma ajaloost üks selline fraas: üks riik, üks rahvas, üks juht! Mina saan kahjuks aktsepteerida ainult esimest poolt, et on üks riik ja on üks rahvas. Täna, kus me oleme olukorras ja kus sellele ühele rahvale olulisi otsuseid võetakse vastu ühe juhi jõulisel ja julmal eestvedamisel - sellega ei saa kuidagiviisi nõus olla.  Siin on täna räägitud tunde ja tunde kõikides nendest  põhjustest, miks pensioniea tõstmine hetkeolukorras ei ole mõistlik. Ma julgen väita, et kui suur osa Keskerakonnast on seisukohal, et pensioniiga ei tohi tõsta mitte kunagi, siis kindlasti on olemas Keskerakonnas väike osa, kes mõtleb, et selle üle võiks isegi arutleda. Aga selleks peaks meie riik jõudma viie rikkama riigi hulka, kuhu ma tegelikult salaja õhtul enne magama jäämist alati püüan ennast ette kujutada. Sest kes meist ei tahaks elada viie rikkama riigi hulgas? Ma lihtsalt tunnen, et mind on mõnevõrra petetud, sest ma olen sellel teel juba käinud peaaegu kaks aastat, peaaegu kolm aastat, aga ma ei tunne, et minu rahvas koos minuga hakkaks sinna kuidagi kohale jõudma.  Me võime arutada selle üle, kas pensioniiga 63, 65, võib-olla 75 on õige või ebaõige. Kui me vaatame reaalsele elule otsa, siis mitte kaasates sellistesse otsustesse laia avalikkust, on see minu meelest väga jõhker ja julm käitumine just nende inimeste suhtes, keda see ju tegelikult puudutab. Lõppude lõpuks me ju unistame  sellest, et meie ülim olemine on ju demokraatlikus riigis, kus kõrgema võimu kandjaks on seesama rahvas, keda meie täna nagu piitsaga tapale proovime ajada valitsuskoalitsiooni targal juhtimisel. See ei sobi 21. sajandisse! Eespool kõnelejad on kirjeldanud erinevaid reaktsioone erinevates maailma riikides, kus inimesed on pensioniea tõstmise vastu tulnud tänavatele, teinud ametiühingud väga jõulisi aktsioone ja mis iganes. Isegi karmil Põhjamaal Soomes, kus rahvas ka väga palju ei mässa, taganeti sellest  soovist üsna kiiresti.  Mulle meeldis ja väga sümpaatne oli ühe kolleegi tänahommikune raadiointervjuu, kus ta kirjeldas, et me saame väga palju ära teha pensionisüsteemi renoveerimisel või ümberorganiseerimisel või paremaks muutmisel. Ta tõi näitena selle, et meil on täielikult kasutamata tööõnnetuskindlustus, mis tegelikkuses annaks inimestele võimaluse saada kaitset selle asja eest, mis neid on vigastanud või mis neid tulevikus võiks vigastada. See annaks järjekordselt võimaluse saada normaalset ja  inimväärikat vanaduspensioni võib-olla siis ka 63-selt.  Selge on see, et on raske. Seda arusaamatum on see, et miks nii fundamentaalsete otsuste kallale peab minema sellisel raskel ajal. Kas ei ole meie ümber täna liiga palju negatiivseid uudiseid? Kas me ei ole liiga palju euro nimel püksirihma pingutanud ja kas näiteks isegi minu lugupeetud erakond ja kõik opositsioonierakonnad, kes me oleme tegelikult toetanud ja mõistnud eurole ülemineku vajadust Eestimaal, oleme püksirihma koos rahvaga kokku tõmmanud, kas me peame nüüd rahval püksirihma kokkutõmbamise asemel, kui enam ühtegi auku ei ole, tõmbama ka õhu kinni? Pensioniea tõstmine puudutab mind ka. Ma olen vana ja haige mees, sellepärast et ma olen töötanud viimased 20 aastat väga intensiivselt. Ja tõepoolest lisaks sellele, et ma olen kurb, on mul ka hirm. Sest ma armastan seda rahvast, ma armastan seda maad ja minna ei ole mul kuhugi. Aitäh!