Et meie elu pärast iseseisvuse saavutamist pole arenenud kõigiti nii nagu see oleks õige  ja vajalik olnud, et lasti kokku variseda meie demokraatia, et ei suudetud kohanduda esimese "liiga vaba" põhiseaduse moraalseile eeldusile, et ka praegu ei lähe kõik nii nagu me tahaksime, et meie rahva elutahe ise nagu näib jõuetuks jäänuvat ega taha enam ohvreid kanda elu jätkamise eest lastes, et meil on krooniline "juhtkonna kriis", et meil kurdetavalt ei ole kasvamaski küllalt tõelist intelligentsi, et meie kirikul pole mõju ega vaimuli­kel õiget "jumala sõna väge", et meie kool küllalt ei kasvata,  kuigi ta aina õpetab - kõik see on ju sügavamas mõttes tingitud sellest, et meil nähtavasti ei ole küllalt seda sügavamat ühtekuuluvust igavese elutahtega, mis igaüht seesmiselt kohustaks ja jõustaks tegema enam kui see temale isiklikult ja täna-homme mugav ja lõbus on. See tõde kehtib enam-vähem kogu praeguse maailma, kuid väga oluliselt ka just meie kohta: meie püsiv kultuu­rikriis on oma sügavamalt olemuselt usuline kriis, senise kultuuritahte irdu­mine elu põhilisest, "jumalikust" arengutahtest, seniste  usuliste õpetuste ja kasvatusvahendite mõjukaotus. Sellest see katastrofaalne kristluse ja temal põhjeneva demokraatia kokkuvarisemine pooles euroopa kultuuriga maailmas. Sellest need järsud uute "kollektiivusundite" sünnid ja nende värskelt fanaatilised laiutustendentsid. Sellest see üldine rahutus ja uue kindluse otsimine ka veel püsinud demokraatlikes mais. Sellest ka meie siinsed vaidlused kristluse ja Taara üle.