Ka usulisel alal nõuab Huxley uuendusi. Eriti kardetavaks ta peab seda meil Euroopas levind usuelu vormi, milles taotellakse uskliku või­malikult intiimset emotsionaalset suhet isikliku jumalaga või mõne muu jumaliku olendiga. Indias seda nimetetakse bhakti-margaks, usuharduse teeks, vastandina karmi-margale ehk tegude ja kohustuste teele, ning jnana-margale, ehk teadmuse teele. Indias see meetod ei saand populaarseks, kuigi see esines sääl mõnda aega, nähtavasti lääne­poolsete usundite mõjul. Jaapanis ta  tõrjus sellevastu välja teised meetodid, olgugi et kolmeteistkümnendal sajandil algas lühike reakt­sioon bhakfi vastu. Sakiamuni õpetusi pühaks pidavad budhistlikud teoloogid väidavad, et budhad pole igavesed jumalad ning et lõplik tõelisus on impersonaalne. Samasugused olevat suurimate müstikute kogemused kõigis kõrgemais usundeis: nende jumalaelamus näitab neile ebaisikulist lõplikku reaalsust. Nende ekstaasid pole emotsionaalne joo­bumus. Sellegipärast kergeimaks ning tundeid kiireimini rahuldavaks  usulise enesekasvatuse teeks on just nimelt jumal-isiku kummardamine. Tundelisi suhteid võib pikemaks ajaks hõlpsamini tekkida mingi isikuga või isikuna kujuteldavaga. Ei ole kahtlust, et sellanegi usuharrastus aren­dab tugevasti terve hulga voorusi. See võib teha karskeks, seksuaalselt mõõdukaks, isegi askeetlikuks, ennastsalgavaks, julgeks ja järjekindlaks. Kuid selle mõju peatub poolel teel, sest usklik muutub täiesti olenevaks jumala laadist, keda ta austab. Ameerika neegrite inimjumala "Father Divine"  kummardajad "ärkavad" paljudel puhkudel tõeliselt ja saavad mit­meti paremaiks ning õilsamaiks isiksusiks kui enne "ärkamist". Kuid nad usuvad oma "Jumaliku isa" täiuslikkusesse ja seetõttu täidavad täpsalt tema või ta esindajate käske ka siis, kui need on moraalselt kahtlast laadi, näiteks selle uue usulahu mõnede küsitavate finantsoperatsioonide puhul. See on muidugi usundi paroodia. Kuid on olemas teistsuguseid meile lähemaid näiteid. Muistsete heebrealaste Jehoova oli antropomorfiline suguharujumalus, kellel  oli mitmeidki ebaõilsaid inimomadusi, näiteks raev, armukadedus, kättemaksuiha. Miks ei oleks tema kummardajad pidand teda jäljendama? Nagu Vanast Testamendist näeme, tegidki nad seda väga ohtral määral. Varakristlased tegid kahjuks suure vea, koor­mates end juutide pühade raamatutega, mille tõttu selle tõu primitiivne kosmoloogia mõnedel ajajärkudel jättis täiesti varju Uue Testamendi hoopis teiselaadse õpetuse. Tulemuseks on albigenside, kataristide, protestantide, katoliiklaste hulgalised tapmised,  ristisõdade julmus, pikk rida toorusi, mida on tehtud vähemalt osaltki väga puhtas harduses ning usus oma õiglusse. Samasugune emotsionaalselt jumaldav suhtumine on kärmas tekkima ka elavatesse inimestesse. Bhakti-marga Aleksander Suure, Napoleoni ja mõne praeguse juhi-diktaatori puhul võib nende kummardajais esiotsa põhjustada väga soovitavaid muutusi; kummardetavais isikuis ta sellevastu tekitab mandumisnähteid, mis hiljem kanduvad üle nende jumaldajaisse. "Võim rikub alati," kirjutab lord Acton, "Abso­luutne  võim rikub absoluutselt. Kõik suurmehed on halvad." Jumaldet inimene laostub moraalselt selletõttu, et teda kummardatakse. "Need, kes jumaldades kuulevad ta sõna ning jäljendavad teda, teevad just oma jumaldusega seda vältimatuks, et peavad kuulama ning jäljendama põh­jani halba, rikut isikut."