Kristluse absurdsus avaldub juba ta põhilisimas, seigas: et Jumal kostab inimese küsimusele. Siit vaadeldes on endastmõistetavalt kesk­probleemiks ilmutus. Ja absurdsus süveneb, kui tollel päästval ilmu­tusel lastakse seostuda teatava ajaloolise silmapilguga ja f a k t u m i g a Jeesuse Kristuse isikus, keda ei vaadelda mitte sangarist märter-prohvetina ega õilishingelise  eeskujuna, vaid jumalinimesliku lunas­tajana, nagu selle fikseerinud oli halkedoni traditsioon. Et uskuda õndsakssaamist üksnes absoluutses sõltuvuses tollest ainulaadsest faktumist, seks peab valmis olema igal juhul martüüriumiks, mõistuse martüüriumiks jumalike tõdede pärast. Seega igasugune speku­latiivne jumaliku Iunastusteo haaramine, nagu seda kaasaja mõtlemisele nii veenvalt kergendada püüdis hegelianistlik religioonifilosoofia, pidi osutuma põhimõtteliselt võimatuks. Aga et uskumine siiski võimalik on, see  seletub tema paradokslikust struktuurist. Ainult usk suudab lepitavalt hõlmata vastuolusid, millistega meie spekulatiivne mõistus eksistentsi killustab, ainult usk suudab võita need hingelised mandumisele viivad tegurid, milliseist suurim on kartus ja millise fenomeni analüüsidele on pühendatud isegi eri teos (Kartuse mõiste - Begrebet angst a. 1844). Uskumine on ainus võimalik inimesepoolne hoiak Jumala suh­tes. Sellisena on ta edasi veel k u u I e k u s: ka siis, kui kõik selle vastu räägiksid, ta saaks  eksisteerida ainult kuulekusena. Mitte ainult ratio spekulatsioonidega, vaid ka eetiliste normidega kerkib esile too usule esikohta nõudev vastuolu. "K a r t u s e ja värisemise" (Frygt og baeven a. 1843) autobiograafilisest ainesest ohtrasti varjundatud proble­maatikas tõstetakse too usu kuulekuse moment erilise drastilisusega esile piiblist tuttava lisaki ohverdamisloo taustal, ükski moraal ei suuda põh­jendada ega õigustada Abrahami mõistmatut katset oma poega ohver­dada. Ent vaatamata sellele jääb  Abraham inimliku uskumisvõimaluse eeskujuks oma kuulekusega tolleks teekonnaks, mille ohtlikemal silma­pilgul ta siis teadlikustub suurimas õnnistuses. Tahab autor siin vahest viidata omagi armastuse kuulekale ohverdamisele?