Püha sõda Tõe ja Õiguse nimel oli vaibunud kõikide sõjaks kõikide vastu ja konfliktide virrvarris sai sõja algatanud Maakond maailma avalikkuse poolt peagi unustatud. Väikeriik, kes kord julge sääsena oli ennastohverdavalt hiiglasuurt elevanti hammustanud ja sääsehammustusega elevandikarja märatsema pannud, kadus ajalooareenilt kiiresti tagasipöördumatusse minevikku, mida ta oli alles hiljuti uhkelt tähtsustanud  ja oma eksistentsi aluseks pidanud. Neukkud sulandusid teiste rahvaste sisse ja edaspidi võitlesid erinevatel rinnetel erinevate riikide huvide eest. Maakonna territoorium käis lahingute käigus käest kätte ja keegi ei pannud tähele, kuidas ta ühel hetkel kadus Tseamäe jalamil seisva suure kivi alla. Sinnasamasse, kust napsilembeline Paganamaa külamees Lepa Uugu oli ta kunagi õnnetul kombel lahti päästnud. Vanapaganast lugu pidanud naljakas rahvakild, kes seda äärepealset maanurka oli asustanud ja viimse  hingetõmbeni Tõe ja Õiguse nimel võidelnud, kadus põhjatusse unustuse sohu. Vaid salapärased sambad, mille algupärast oli uuel rahval samapalju aimu kui Egiptuse püramiididest, Stonehengest või Lihavõttesaare kujudest, meenutasid kunagist tsivilisatsiooni, mis oli nii kõrgelt hinnanud sambatantsu ja kus rahvas oli sammaste ümber tantsinud ning ringmänge mänginud. Ajaloolased pidasid tuliseid diskussioone, vaieldes, missugusse sajandisse tuleks kadunud sambakultuuri paigutada ning kas sellele panid aluse  vanad egiptlased või tuleks just siit otsida kadunud mandri Atlantise jälgi.