Umbes 1990. a. muutis Wright oma stiili. Üritades distantseeruda kunsti kui kestvaks loodud objekti käsitlusest ning rõhutada selle haprust, hakkas ta tegema kohaspetsiifilisi, valdavalt ajutise iseloomuga installatsioone, mis kujutasid endast ornamentaalseid seinamaalinguid ning jäid reeglina pealkirjastamata. Kuigi Wrighti monumentaalsed tööd on  enamasti lineaarsed, kunstnik on teinud ka väiksemaid "tahvelmaale", milles pööras rohkem tähelepanu realismi, eksponeerimiskoha kontekstist sõltumata motiivistiku ja "maalilisuse" aspektidele.