öösel ma püüdsin hingata. püüdsin ja püüdsin, aga õhku tuli ainult jaokaupa ja õige vähe. siis ma mõtlesin, et äkki ma nüüd surengi ära. ja mõtlesin, et kui ma surnud olen, ei saagi enam mööda päikeselist tartut jalutada, iirimaale minna, kallistada, pannkooke süüa, kassiga mürada, viiulit mängida, ärgates kaua-kaua veel voodis lebada, emmega pikalt maailma asjade üle arutada, igasugu ilusatesse kohtadesse minna, öösiti mööda tagahoove luusida, siidrit juua, pai teha..  hommikul ärkasin üles ja tundsin,  et olen varbaotsani õnnelik. sest elan.