Juba esimeses kogus Dikter (Luuletused, 1916) esines imestustäratav and. See on vormilt kõige ühtlasem Södergrani luuletuskogu ja ühtlasi ainus intiimse ilmega. See leidis siis ka kõige rohkem hindajaid. Selle tummalt helisev sarm valdab igaüht erilise intiimse viisiga. Sellest hõõguv primitiivne saga meeleolu on vahel nii tugev, et saab maagiliseks. Asjad elavad, puud pöörduvad ümber ja küsivad, okkad leinavad. Tähed langevad imelikesse aedadesse ja purunevad klaaskildudeks. See on midagi salapärasest koidikust ses unenäoraamatus - noore ande esimene ärkamine. Juba siin on sõna nii animaalselt uus, loodud mitte millestki. On kuulda häält, mida pole kuuldud mitte kunagi varemalt ja mida ei saa vahetada miski muu häälega maailmas.