Meie peres on teadatuntud fakt see, et soolaseid toite, mis erilist kokkamist ei vaja, oskan ma teha küll - salateid ja pelmeene (ise rullida) ja riisi keeta =) - aga et kui kookide küpsetamiseks läheb,  siis isegi Martyn neid ei söö. Ja see, muideks, on väga suur asi, et Martyn ei söö, sest üldiselt sööb Martyn kõike, tänulikult ja palju (mille tõttu ta mu emale ka ülepeakaela meeldis), aga kui mina kooki üritasin küpsetada, siis isegi Martyn ei söönud seda. Minust rääkimata.    Sel on üks väga proosaline põhjus kah: ma nimelt ei ole "retsepti-inimene". Kui ma köögis askeldan, siis ma teen "tunde järgi". Vahel läheb nässu ja vahel tuleb väga hästi välja; retsepti järgimine on justkui... no ma ei  tea, sügavalt isiklik piiramine.    Aga mis koogi küpsetamisse puutub, siis selle koha peal ütles Martyn küll, et kallis, tead - võta retsept ette. Tegelt ka.    No ma siis võtsin.    Õu. Mai. F*king. Gaad. Retseptid. Tegelikult. Ka. Töötavad. Voa!    Ma proovisin ühte kooki teha, tuli sigamaitsev välja. Kaks päeva hiljem proovisin jälle, sama kooki, aga muutsin natuke koguseid - ja tuli veeeeeel parem välja. Siis tegin veel ühe koogi. Ikka tuli hea välja!    Ja nüüd ongi see tunne, et õu, tule taevas appi, MA OSKAN KÜPSETADA!    Ei teagi, kellele aitäh öelda või mida selle puhul teha. Ütlemata võimas tunne on küll.