Elu­rõõmust pakatav rahvakunstnik Okas vaatab oma elule tagasi laheda muigega. Tõnu Virve filmis pole vimma ega arveteklaarimist, sest peategelane on teinud minevikuga rahu.  Loomulikult ei tähenda see, et film läheks mööda Evald Okase pikantsematest eluseikadest. Mitte pealetükkival moel, kuid dokumendi jõuga kujundites jutustatakse lugu  kunstnikust, kel oli nõukogude võimu soosing. Minevikuvaatluses käiakse üle ka kunstniku stalinistliku kallakuga looming. Ja see on väga või­­mas, kuidas kunstiheeros ise neisse vallatustesse suhtub - ei mingit õigustamist. Milleks?!    Dokumentaalfilm tabab ära suure kunstniku aastatega saavutatud omalaadse vaimse seisundi, kus minevikus pole enam asju, mis hinge kriibiksid. Kõigega on tehtud rahu. Häbi ja kibestumine on jäänud seljataha. Ja järele jääbki vaid mõnus muie. Ja muidugi kunst, mis loodud ja  mille vilumus elab edasi ka vanuigi. Kaamerasse on püütud tõestus, et ka üheksakümnendates Evald Okas tõmbab vahedalt joone, mis naisaktil puusajoont tähistab.