Juba Aristotelesest saadik loetakse neli ühenduse ehk assotsiatsioni põhimõtet: sarnasus, vastand, ruumiline koosolek ja ajalik üksteisele järgnemine. Uuem psühholoogia ei taha kuidagi sellega leppida, et neid neli oleks, vaid mõ­nele on see arv liiga suur (Hume, Wundt), teistele jälle liiga väike (Messmer). Vastand ühendati sarnasusega ja ruumilik koosolek võeti ajaliku järgnemisega ühte, sest et neis mõlemas kokkupuutumise printsiip leidub. Tegelikus elus ei tähenda see  palju, kui palju neid assotsiatsiooni seadusi arvu poolest on, vaid enam on see väärt, kuidas meie assotsiatsioone tegelikus koolitöös luua mõistame. Siin on siis head näpunäited väga kasulikud, kuidas õpilaste mälu assotsiatsiooni ridade läbi võib toetada. Meie tarvitame siin igat juhtumist ja igat viisi, mis sihile viib. Kui võimalik, juhime kergemaks meelespidamiseks tähelepanemist asjade sarnasuse peale, niisama kasulik on lahkuminekut ehk vastandit, ruumilist ja ajalist naabrust asjade vahel üles otsida  ja neid nõnda ühte siduda. Kuid niisama sünnis ja otstarbekohane on seda sidet näidata, mis asja tervet ja tema osa ühendab, kuidas asi ise ja tema omadused ühenduses seisavad, mis vahe põhjuse ja mõju, abinõu ja otstarbe vahel on olemas. Kuid õpetust võib ka nõnda korraldada, et kooliõpetaja isik ise assotsiatsiooni liikmeks saab. See viib meid isiklike meeleavalduste piirkonda, tundmuste valda. Kui kooliõpetaja liiga kaine ja tagasihoidlik ei ole, siis märkavad lapsed tema tundmustest varsti, missugused  tema armsamad luuletused, laulusalmid, tema armsamad näidendid, tema ideaalid ajaloo tegelaste seas, teda juhtivad kõlbelised ideed ja ilmavaate jooned on. Kooliõpetaja isiku kaudu jääb siis nii mõndagi õpilastele jäädavalt meelde, mis vast muidu meeles ei oleks seisnud. Tundsin mehi, kes mõne raske ülesande ehk küsimuse seletuse juures tuju tõstmiseks nalja soolaks sekka viskasid, anekdote jutustasid, ja need silmapilgud ning nendega ühendatud seletused ei lähe naljalt meelest.