Satun Kaarliga kõrvu kõndima. Temal on ette ära otsustatud, et viimased kilomeetrid. Mina veel heitlen iseendaga. Ühelt poolt on katkestamine allaandmine ja puha… aga teisalt, ükspuha, kui risti ma ennast  ka ei pooks, teist sama pikka maad mu kõmpa-kõmpad keret ära ei kanna. Ja seda, et varustuspunktis uusi jalgu ei anta, tean ma ka. Nagu järgmisel nädalal või aastatelgi. Kui, hambad ristis ja puhta tahte- ning jonnijõu varal jätkan, siis jõuan ilmselt kolme veerandi punktini. Aga siis juba verivillis ja paistes päkkadega, paar nädalat invaliidikõnnakut kindlustatud. Aga ikkagi: nadi on ju ka! Alustad, aga lõpule ei vii…