Vahelduseks võib ju näppe teritada ja paar rida kirja panna. Juhuslikke hetki. Sest oleme ausad, elu neist koosnebki. Suur pilt moodustub pisikestest hetkedest. Kõike me muidugi ei mäleta, või ei taha  mäletada...    Puhkasin. Seisin ööpimeduses Lihula kandis klassiõe maja varjus ja tegin suitsu. Eemal, vaatasin taevast ja mõtlesin, kuidas aeg on lennanud. Ütlesin tol õhtul ühele klassiõele, et ehk tõesti oleme lahku kasvanud. Igaüks liigub oma rada, ju peab nii minema.    Esimest korda elus käisin folgil. Mult on küsitud: oli siis selline kuis ootasid. Jäin mõttesse: mida siis ootasin? Kui sa pole mingil üritusel käinud, ei saa liigseid eelarvamusi või ootusi tekitada. Seltskond oli tore ja  üldine melu ka. Võiks ju kurta, et öösel oli terve linn purjus. Pudelist julgust võtnud noorsandid kuulutasid: läheks ujuma, ma ju oskan... Uudis, et üks taoline juba folgi aegu elu kaotas, enam ei lugenud... Jah, aga kurta. Mida see kokkuvõtteks muudaks?    Ja muidugi Hiiumaa. Saareke, kuhu ma siiani polnud veel oma jalga tõstnud. Kadakad, särisev päike vaheldumisi kergete vihmahoogudega (kergete siis pehmelt öeldes). Aga naastes tabas mind mingi kummaline meelerahu. See, mida ma pelgan, kuid  tean, et see on kõige parem asi üldse. Probleem sellega ongi ainult see, et see on habras, maru habras. Aga samas, kas tasub kogu aeg korrutada: habras, habras, habras... Ehk tuleb lihtsalt ise tugevam vundament laduda.    Kiius sai kah käidud. Kohas, kus pole metsa, on PARK. Kus ema rõhutab mulle sama, mida ka 15 aastat tagasi: ära siis tuba sassi aja. Kus paks kass Edmund ei vaevu end teisele küljele keerama, sest see võtaks liiga palju energiat. Kus raamaturiiulid on jätkuvalt tunduvalt kõrgemad  ja laiemad kui mitu mina kokku...    Ja nüüd. Tööl. Täna oli üks kummaline hetk ka, õnneks vaid viivuks. Internetiavarustes surfates leidsin miskit, mis mind üllatas. Olgu, ei üllatanud, vaid kurvastas. Ei, see ka vale sõna... Lihtsalt lõi korra palavikulise tunde, mõttevaim hääbus, valitsuse pressikonverentsi jutt kostus kõrvaklappidest, kuid ma ei kuulnud seda, üritasin hoopis tõusta, et ringutada, kuid koperdasin klappide juhtme otsa... Njah, peab vähem surfama.    Vot siis. Seosetu.  Üritan lähiajal Freudi teose "Unenägude tõlgendamine" läbi lugeda. Pärast seda ilmselt ühtki mõistlikku mõtteraasu mult ei tulegi:)