Üldiselt ei ole ma eriline romantiliste draamade lemb. Kuigi, aus ülestunnistus, eks ma ole neid ikkagi omajagu vaadanud. Vähesed neist jätavad kauemaks meeleolu või mõtlemisainet kui vaatamiseks kuluv aeg. Mõned on aga teistmoodi. Kirjad Juliale on minu meelt mööda. Natuke teistmoodi lugu, lummavad Itaalia vaated, ilusad inimesed. Ja mitte ainult ilusad noored inimesed, vaid ka ilusad eakad inimesed.  Kaks paralleelset lugu, mis ühena kulgevad. Esimene lugu vanaprouast, kes elanud, lapse ja lapselapse kasvatanud, mehe ja lapse kaotanud, tuleb otsima Itaaliasse oma noorpõlve Tõelist Armastust. Ja teine lugu Tüdrukust, kes tuleb oma kihlatuga Itaaliasse puhkama, aga kelle kihlatut võlub Tüdrukust enam tema töö ja hobi - kokandus. Ühest loost kasvab teine ning filmi lõpuks luuakse juba kolmaski lugu.  Pikemalt lahti seletada ei tahagi. Kes tahab, vaatab.  Mind igatahes liigutas.  Ilus oli. Kuigi naiivne ja triviaalne. Aga mõnikord ongi hea kui elu on naiivne ja triviaalne.