Olukord Tšehhoslovakkias pärast 1968. aasta Praha kevade relvastatud mahasurumist oli sarnane olukorraga SDV-s. Kompartei diktatuur oli karm. Nn normaliseerumise perioodil ei vaevunud valitsejad enam teesklemagi, et rahvas neid toetab. Protestiavaldused suruti karmilt maha, opositsionäärid vangistati.    Tõuke dissidentluse tõusule andsid 1975. aasta Helsingi kokkulepped, millega Moskva kirjutas alla kohustusele austada inimõigusi NSV Liidus. Loomulikult ei olnud Kremli liidritel  mingit kavatsust seda teha, kuid allkiri rahvusvahelisel lepingul andis dissidentidele ja lääneriikidele võimaluse kommuniste kritiseerida. Prahas kerkis esile Haveli juhitud "Harta 77", mis oli lõdvalt organiseeritud haritlaste rühmitus. Eesmärgiks oli ületada rahva küüniline ükskõiksus poliitika vastu. Kuid diktatuurirežiim oli nii kõikvõimas, et opositsionäärid olid enam tuntud välismaal kui kodumaal. Haveli "Harta 77" suutis koguda vaid mõnituhat allkirja 15-miljonilise elanikkonnaga riigis.    Olukord muutus järsult 1989. aastal. Tšehhi kommunistid kiitsid Gorbatšovi uutmist, kuid tegudeni ei jõudnud. Praha kevadest rääkimine oli tabu. Esimesed valitsusvastased meeleavaldused leidsid aset aastatel 1988 ja 1989, kuid miilits ajas need laiali. Oluline oli siiski, et kodanikud julgesid nüüd oma meelsust näidata. Protesteeriti, kui Havel pandi jaanuaris 1989 järjekordselt vangi; valitsus vabastaski ta juba maikuus.