Üle lehitsedes Belõi varaseid luulevihkusid (Kuld taevasinas, Tuhk, Urn) hakkab silma atmosfääriline sümboolika ja kalliskivide esteetika, mis tuttav tohiks olla meiegi kunagisest lüürika järgust. Päike, eeter, asuur, koit, taevas, kuld, hõbe, viin, rubiin, safiir, sma­ragd, pärl,  siid, samet, leek - see saab buta- ja metafoorikaks. Aga siis jookseb sisse vööt külma, talve, tuisk tõstatab mõtteid ja tundeid, viirastub lumineitsi. Ent tuisk ja leek - need polegi vastaselemendid Belõi sümboolikas. Oleks ka mõttetu ligineda termomeetriga tema lüürikale. Küll on aga leegil ja tuisukeerul üks ž e s t. Ja Belõi luule­kunsti esimeseks tunnuseks ja põhiväärtuseks ongi žest. Teadvus käändakse värsiridades keerdu, mõttekangas rebitakse ribadeks ja pil­lutakse lendu. Enneolemata julgust ja hoogu  tuleb sõnakunsti. Hoo­pis võõras on Belõile Baudelaire'i paigalseisev "sümbolite mets": tema enese kujude ja vastete mets põleb, oksad pöörduvad puhanguis pahu­pidi, vihurid vilistavad ladvus.