Kord palus üks rahvas oma šamaanil leida üles koht, kuhu põhjapõdrad rannikult lahkudes liikunud olid. See paik pidi olema kusagil Sisemaa Jääl, aga keegi ei olnud varem sinna rännanud, sest kardeti sealseid  Koerapäiseid Inimesi. Šamaan läks transsi ja kutsus kohale oma abivaimu.Vaim ütles talle, et teab põtrade majast kõike ja tal pole raske šamaani sinna juhatada.   Ja nii asus šamaan Sisemaa Jää poole teele. Ta rändas tervelt kaks kuud. Reis oli raske, aga tema saapad ja püksid püsisid korras, sest abivaim oli temaga ja parandas, kui tarvis. Tee peal nägi ta üsna mitut Koerapeaga Inimest. Need ei purenud teda kintsust ega midagi. Nad jätsid ta rahule, sest ta oskas end vajadusel nähtamatuks muuta. Samal  põhjusel ei tekkinud tal ka mingeid jamasid Nüpeldavate Vaimudega.  Ühel päeval ütles tema abivaim: "Jääme ehani siia. Siis sa näed põtrade maja. Aga ma hoiatan sind: Sa ei tohi ühtegi neist tappa või isegi soovida mõnda neist tappa."  "Ja mis siis juhtub, kui ma ühe neist tapan?"  "Siis ma muudan su maailma kõige madalamaks olendiks..."  Eha saabumisel seisis šamaan hiiglasliku iglu keskel. Põhjapõtrade kari sõi lähedalasuval mäenukil rohtu. Iga põder tuli pärast söömist majja. Mees oli  seal kogu öö. Kari kulges lõputult. Midagi nii ilusat polnud ta kunagi varem näinud.  Viimaks läks ta üle jää tagasi koju. Inimesed küsisid tema rännu kohta, aga ta ei söandanud neile sellest kohast rääkida. Sest ta teadis, et nad läheksid kohe sinna ja tapaksid kõik põdrad. Ja siis poleks tema abivaimul muud valikut, kui muuta ta vaglaks.