Lûsija tuli Muri kuudi ette, hõõrus Muriga päid ja nihutas oma sabaaluse otse Muri nina ette. Muri nuusutas seda tähelepanelikult ja lakkus selle üle. Lûsija pööras näo Muri poole ja lakkus üle Muri põsed ja nina. Muri hakkas vaikselt ja kiitvalt urisema. Lûsija istus otse tema ette ja hakkas ilutsedes lakkuma oma tagajalgade valget sisepoolset osa. Muri urises mõnust. Lûsija taganes ning jäi kännul ootama, kuid Muri ei viitsinud rohkem kui ühe sammu talle järgneda. Siis tegi Lûsija kummalist häält: nagu koputaks keegi vastu tühja klaaspurgi põhja, hoides kätt vastu purgiava. Lûsija näis veidi pahur, hääleski kuuldus tujukust. Muri ei võtnud ikka veel vedu. Siis kõndis Lûsija veel kaugemale ja istus kõrgesse kohta, pilk ainiti Muril: "tule järgi, või muidu..." Muri astus kuudist välja ja sirutas ennast, ringutas korra ja otsustas tagasi pikali minna. Juba sadas peenikest vihma, kuudi läheduses oli vanal ilvesel kindlam tunne.