Kultuurilooliselt olulise ning südantsoojendava loo saab rääkida minu perekonnale lähedalseisvast isikust ning endisest vabadusvõitlejast Kristjan Albert Savisikust, keda enamjaolt tuntakse Taadi nime all ning kes elas väärika 99 aasta vanuseks. Kristjan A. Savisikk oli üks  neist paljudest inimestest, kes väärtustas Eesti lippu ning hoidis seda tähtpäevadel auväärsel kohal, seda kuni aastani 1940, mil Punaarmee sisenes Tallinnasse ning võõrvõim keelustas Eesti lipu omamise ja loomulikult ka igasuguse demonstreerimise. Keelu eiramine võis kaasa tuua suuri karistusi, välistatud polnud isegi tapmine. Savisikkude perekond aga ei hävitanud lippu ega kavatsenud seda ka ära visata, vaid selle asemel otsustas Kristjan A. Savisikk Vene vägede saabumisel sinimustvalge katusetalade vahele  peita. Riiklik sümbol võeti pööningukorruselt alla alles 1990. aastal, see tähendab 50 aastat hiljem, mil kehtestati seadus Eesti sümboolikast. Asjaolu, et lipp pika aja jooksul niiskuse ja kahjurite toimel praktiliselt hävinud, ei oma antud juhul suurt rolli, kuna peamine on pühendumus, lojaalsus ja põhimõtted - vaid nende olemasolul võib rääkida rahvusest. Sarnase põhimõtte järgi on tegutsenud kindlasti paljud teisedki Eestimaa pinnal, mis omakorda näitab rahva kokkuhoidmist.