Hämmastav, kuidas hulk inimesi kõnnib nii pikka aega puude vahel  ringiratast, ilma kusagile välja jõudmata (kas tahavadki?).  Kust läheb piir diskrimineerimise ja rahvuse identideedi säilitamise vahel? Kas see kui prantslased ei luba tüdrukuid pearättidega kooli, on diskrimineerimine või soov (nõue) austada oma riigi kombeid? Või see, kui islamimaades naine Euroopast ei tohi tulla tänavale lühikestes shortsides? Kuidas hinnata indiaanlaste omaaegset vastuhakku kolonistidele? Või seda, et maridel peaaegu puudub võimalus omakeelse hariduse saamiseks? Või, et Eestimaa poes ei  ole võimalik müüjatega suhelda omas keeles? Kas tunda piinlikkust mustlaste pärast, kes sadamas kleebivad endid saabuvate turistide külge? Kellel oli Utrechtis õigus?  Lugedes 8.ml seisukohti koos kommentaaridega, tekkib tunne, et tegu on selliste noorte inimestega, nagu omal ajal narodnikud vms, (sic!). Haritud, laia silmaringiga, majanduslikult kindlustatud, on nad otsustanud teha rahvale 'midagi head'. Samas, lugedes 8.ml. manifesti ja väiteid blogides, ei näe seal KONKREETSUST, programmi, mida siis  tuleks teha nende ilusate mõtete elluviimiseks! Oponentide seisukohad lükatakse ümber väga lihtsalt - SEE EI OLE NII, tõestades seda üksikute tervikust väljarebitud näidetega.  Oma jutu tahaksin aga lõpetada - kindlasti kutsub see esile vihaseid vastuväiteid 8.ml poolt - sa ei saa lihtsalt aru, see ei ole nii - siinsamas öeldud Janeki sõnadega (62):  "Oeh, araterl, mõttetu kamaiitidega vaielda. See on nagu peaga vastu seina jooksmine. Oudekki võiks lugeda rohkem ajaloost. Inimesed ei tulnud siia  ükshaaval niisama vaid ikka riigi kaasabil. See oli ametlik poliitika. Venestamine."