Eesti Ajalooarhiiv on täpselt sama vana kui rahvuslik arhiivindus - 75-aastane. Kolmveerand sajandit on piisavalt pikk aeg, et teha üldistusi ja anda  hinnanguid. Selle aja jooksul peaks kindlaks kujunema ükskõik millise institutsiooni roll ühiskonnas, talle riigi (või kellegi teise) poolt asetatud ülesanded, põhifunktsioonide täitmise kord ja kõike seda reglementeeriv seadustik. Ometi ei keskendu käesolev ülevaade ajalooarhiivi viimasele viiele aastale laiemas ajalises raamis. Allakirjutanu püüab teadlikult hoiduda vaadeldava ajavahemiku põhjalikust kõrvutamisest mõne eelneva viis- või kümmeaastakuga, rääkimata võrdlusjoontest maailmasõdade vahelise või  sõjajärgse olustikuga. Nende ridade autor tahab kirjeldada aastatel 1991-1995 toimunut ning seda arhiivinduslike mõõdete kaudu. Nimetatud dimensioonid on kindlasti kitsad, mõnes mõttes justkui asi iseeneses. Kuid ometi ei tähenda see, et tegemist oleks väheolemuslikuga. Aastas tapetud politseinike arvust ei saa teha järeldusi mitte ainult korrakaitsjate kutseoskuste, vaid kogu ühiskonna stabiilsuse kohta. Olukord riigi arhiivides peegeldab nõndasamuti korda mitte ainult arhiivinduses, vaid riigi asjaajamises  üldse.