Melanhoolne nukrustunne sirutab tiivad mu mõttesoppi. Tahaks lennata. Ära siit ja sinna minna. Olla. Vahemaa surub raudraske rusika ribide vahele ja surub. Surub. Surub puru lootuse. "Ehk kunagi…" kaob sisinal sumedasse suitsuvihma. Purska  vulkaan ja mata meid. Mind. Ükskõik … aeg lendab ikka oma rada.  Ma tahaks öelda nii mõndagi. Nii mõndagi valusat. Nii mõndagi üllatavat. Kuid sõnad seovad end minu külge ning ei lase sel lennata sinu juurde. Kaugmaa raketid lendavad. Üle minu. Kuid mu sõnad ei haaku nendega. Nad jäävad siia poole ekraani. Seisavad mustavalt valgel ekraanil. Nagu sipelgad keset südasuvist maasika korjamist. Varvaste vahel leian surnuid sipelgaid, nii on ka mu sõnadega. Homme näen neid saatmata meilide hulgas. Nad pole  üksi. Neid on veel. Veel. Ja veel.  Tõde jääb minu juurde. Vaikselt sisiseb, kuni muutub tuhaks kevadvihmas.