Seevastu palju tõsist eksperimenteerimist leidis sel ajal aset nimelt kommertsžanrites - science fiction'is ja fantasy's, seda võib võrrelda new wave kinoga, ja ma arvan, et see suund on peavoolu naasemas, ilmuvad kirjanikud, kes suudavad žanrigetode piire lammutada, meil on kirjanikke nagu Michael Sheehan ja Jonathan Levin (vaevalt, et nende nimedega hästi on veel) kes on üsna tuntud, keda ei tembeldata žanrikirjanikeks, aga kes ei varja oma huvi ja armastust ulme ja  fantastika vastu. Tundub, nagu see jaotus, mis postmodernismiga on tekkinud - jaotus kõrge ja madala kunsti vahel - on kadumas. See ei saa küll päriselt niimoodi olema, et hinnanguid ei ole enam, aga kaduma saavad klassifikatsioonipõhised hinnangud, sest tegelikult ei võta ebatavalisus loolt midagi vähemaks, aga tihtipeale annab juurde. Need kirjanikud suhtuvad sama tõsiselt temaatikasse ja tegelase arengusse, neile on lihtsalt veel midagi vaja, et oma lugu paremaks teha.