See on kirjandus, mida teevad romantilised, eluvõõrad mehed, samal ajal kui teised korjavad autoraha, ehitavad suvilat või sõidavad välismaale. (Maimu Berg, Vikerkaar nr 5/1989, lk 84)           Tekstigurmaani  delikatess, mis nõuab päris põhjalikku süvenemist, et midagi lendu ei läheks ja oleks ikka selge, kes parasjagu ja millest räägib. Dialoogromaani peategelased ja jutustajad on Füüsik (Kõiv) ja Psühhiaater (Vahing), nende sõnavõtud kasvavad siin-seal üle vaidluseks, samuti läheb pealoo jutustamise (meenutamise) järg rohkem kui paaril korral käest ära ja asutakse ideid lahkama. Viimane on raamatu parim osa, kuna kahekõnelisus paneb mõttevoolu tõeliselt elama. Üksteist provotseeritakse, esitatakse küsimusi,  nõutakse selgitusi. Ühe autori loodud tegelaskujudega loos oleks sellist efekti märksa keerulisem saavutada.    Tegelaskujud kui sellised on Endspieli puhul muidugi keerukas teema, kuna nad kõik on reaalselt eksisteerinud /eksisteerivad isikud. Varjunimede Kunstnik, Absurdist, Naine jt taga peitub 1960. aastate Tartu teatriinimeste jt kulturnike seltskond aka (Vahingu) skandaalne Salong. Üldse kasutab lugu palju märksõnu ja sümboleid, mille lahtimõtestamissoov nõuab pädevust arutatavatel teemadel  (eriti psühholoogias) ja teadmisi tolleaegsete sündmuste kohta. Lugu ei sünni aga sugugi liigitada viimasel ajal ülipopulaarseks saanud mälestuskirjanduse hulka. Kuigi põhiteemaks möödunud aeg ja enesepaljastus, on raamatu vorm liiga raskesti kätteandev. Kui ka üldse mitte midagi jutustavatest sündmustest ja isikutest ei teaks, oleks ikkagi tegemist intrigeeriva tekstiga.    Huvitavad on Vahingu ja Kõivu erinevad meenutamisstiilid: kui Vahing tsiteerib päris palju oma päevikuid ja viskab valusate  lahmakatena ette läbi elatud emotsioone, siis Kõiv sõelub mälestusteliiva aeglaselt, leides sealt sündmustele kohati erinevaid ja vastakaidki variante, jättes iseenda pea alati kõrvale. Vahing on kirglik, süüdimatu ja teatraalne ja subjektiivne, Kõiv umbusklik, kriitiline, noriv ja objektiivne. Maimu Berg (Naine) on 1989. a ilmunud arvustuses Kõivu osa antud teoses parajalt kritiseerinud, süüdistades teda "kiibitsemises" ja kõrvaltvaataja ebapädevas targutamises, mis ei andvat Vahingu ausate ülestunnistuste  kõrval mingit efekti.    Võib-olla on asi selles, et aeg on päris palju edasi liikunud (ja kõigi vähegi soovijate enesepaljastus laiatarbekaubaks muutunud), aga mulle tundus köitvam just Kõivu tekst kui märksa tasakaalukam ja filosoofilisem. Vahingu mõttelendu, õigemini emotsioonilendu ei ole lihtne jälgida ning seda mitte sellepärast, et tekst vormiliselt raske oleks, vaid et kirjeldatud psühholoogisele pingele kaasaelamine toimib laastavalt. Sellise mõju saavutamine on muidugi hea kirjaniku tunnus.  Aga - Endspieli lugemine oleks väga "hullumeelne", kui vahepeal poleks Kõivu aeglustusi, selgitusnõudeid ja taustakirjeldusi. Tänapäeval on asjade rahulikult võtmine ja kõrvalt vaatamine pigem sinna kättesaamatute asjade poolele kaldunud, samal ajal kui teatraalsus, avalikkuse tähelepanu ja süüdimatu ausus ei oma enam erilisusmõõdet. Samas poleks tekst ka üldse sama ilma Vahingu hingestatuse ja segasuseta. Ühesõnaga - nurgad on ehk väljastpoolt veidi nihkunud, kuid F ja P on üksteisele endiselt võrdsed  vastased ja tasakaalustajad.    Pildil Kütioru ateljee. Orgu laskutakse tänini.