Ma niigi ei saa aru, kuidas keegi suudab ära harjuda ja  iial ära kanda kogu seda muret nende väikeste elude pärast, mis on nii haprad, vaprad ka, lausa hulljulged. Väikesed inimesed, kes ei tulnud "meie lauda" mitte kellegi teise lauast, vaid kelle me ise tegime. Meie materjalist, meie moodi, osakesed meie hingedest ja ometi iseendad. Väikesed inimesed, kelle me tahtmatult võrgutanud ja siia ilma meelitanud oleme, kelle armastus on lausa kaheldamatu ning kelle armastusest ilma jäämine oleks hirmsaim kaotus. Väikesed inimesed, kes tulid ise meie juurde, ja kes ei  pärine mujalt kui meist endist. Nagu miski ei millestki. Teisi inimesi me valime ise ja loodame, et nad valivad lõpuks ka meid, aga me ei lähe ometi põrgusse, kui me neile siiski ei meeldi. Aga need sellid - nad valivad kõigepealt meid, ilma küsitlemata, ilma kõhklemata ning täiesti lõpuni välja, ja me loodame veri ninast väljas, et nad ainult ei peaks pettuma.