Tundes endas sisemist kokkutõmbumist, ebamugavust või pinget, on  inimesele harjumuspärane eneselegi märkamatult keskenduda oma hirmule. Meile tundub, et asjad ongi täpselt nii halvasti, kui me kahtlustame. Me unustame ära, kui ilusad ja armastavad inimesed me sisimas oleme. Me unustame ära oma armastuse iseenda ja teiste vastu. Selle, et me oleme siin kõik koos oma elusid loomas.  Sageli me ei saa isegi aru, et tegu on meie enda hirmuga. "Ma ei ole piisavalt hea; mind ei armastata/taheta/tunnustata/ei panda tähele/ mõisteta; ma ei saa hakkama; mult tahetakse liiga  palju…" Tundub, et mul on õigust ülegi, on ju teine imelikult käitunud, mitte mina! Tegelikult oleme kinni oma teadvustamata käitumise- või mõttemustris.