2008; lavastaja ja stsenarist Lucrecia Martel; osades Maria Onetto, Claudia Cantero, César Bórdon, Daniel Genoud, Guillermo Arengo  5/10    Hambaarst Vero sõidab rahulikult mööda teed ja järsku käib kolksatus - kas ta ajas kellegi alla, ja kui, siis kelle  - inimese või koera? Liiga ehmunud, et autost isegi väljuda, jätkab ta teed. Hakkab sadama, algab "torminädalavahetus", mil kindlasti kõik jäljed ja potentsiaalsed laibad tee pealt kanalisse pühitakse. Aga miskipärast ei suuda naine unustada; kangekaelselt ajab ta oma rida: "Ma tapsin kellegi ..." Kuid mitte kedagi ei huvita, isegi kui selgub, et laibana identifitseeriti üks noor poiss; kõik korrutavad Verole, et "kõik on korras, see oli kõigest  ." Ma saan aru,  et üks filmi eesmärke ongi näidata, et selles - rikaste ja ilusate ja arstide - maailmas ei ole vahet, kas ajada alla koer või vaene poiss - mõlemat on võimalik väga lihtsalt asendada varjupaigast uue võtmisega, küll seegi autopesuga hakkama saab; mõlemad on tegelikult üks ja sama  . Kuid näitamaks, et tegelased on tundetud ja maailm on julm, võib ometi kujutada seda kõike värvikamalt, lisades mõnegi emotsiooni - kasvõi masenduse ja ängistuse; kasvõi  filmitegijapoolse. "Peata naises" ei ole aga isegi neid; kogu ekraanil toimuv on täielikult ükskõikne, nähtud täiesti ükskõiksest vaatepunktist. Vero käib ringi, auk peas, "ma vist tapsin...", ja vastus, "kõik on korras" - tegelikult ei lisa ülejäänud dialoog filmile juurde suurt midagi. Kokkuvõttes üks keskmiselt tühi eksistents esitatud täiesti keskmisel kujul tühjade piltide ja kõne kaudu, emotsioonitult.