Külas on üks aastakümneid vastu pidanud komme, see on üle elanud sünnid, surmad, lahutused ja  riigikordade vahetuse. Kui aastavahetusel algab natuke enne kahtteist (kes siis pidusena seda kella....) kilomeetrite raadiuses ümberringi barbaarne raketilahing on meie küla kõndijad kõik kõige enam küngast meenutava kohaliku kõrgendiku otsas koos ja vaatavad ümberringi toimuvat huviga. Õige aja saabudes kallistatakse kõik käeulatuses olijad läbi ja soovitakse kõikvõimalikke häid asju. Reegel on, et õnnitlemist alustavad mehed- kui uue aasta esimene õnnitleja on mees, pidada järgmine aasta eriti hea tulema. Kui  on võimalik õnne meelitada - milleks siis riskida?    Ikka saab siis ümberringi ka kaugemate naabrite poole vaadatud ja omavahel arutatud, kuidas neil läheb.    Mõni aasta jooksul lapse saanud, teine ära surnud, kolmas ... mida kõike!    Ei olnud eile aastavahetus, ühtegi hiina tulevärgiimet ei lastud pilvisse. Seisin lihtsalt künkal ja vaatasin ümberringi.    Lääne pool on talu, milles elavad õde-venda piirivalvurid oma peredega. Talu on põlise kohaliku suguvõsa  pärandus, üks esiemadest oli juba ligi sajand tagasi kooliõpetaja, esiisa asjalik põllumees. Seda tööd ei jätka keegi, ehkki peretütar on õppinud aednik...    Kirdes on kobaras kolm majapidamist, kahes neist elab vaikselt üksik pensionär, kummaski üks, ühes keskealine abielupaar, kes end omal ajal laudas töötades sõna otseses mõttes küüru rühmanud. Kõigis kolmes majapidamises on omal ajal loomi peetud, mida enam tõusid nõudmised ja langesid hinnad seda vähemaks loomi jäi.  Enam ei peeta neis  taludes muud kui kasse-koeri.    Samas suunas tiba kaugemal on siitkandi suurpõllumehe kodu. Mees kõva põllunduspraktik ja õppinud masinamees, naine lõpetanud ülikooli majandusteaduskonna cum laude ja peab talu raamatupidamise köit oma väikeste kõvade kätega kinni. Kolm aastat üritas naine ka maasikakasvatusega raha majja tuua, kuid ütles siis otsi kokku tõmmates, et paberid näitavad suurt kahjumit ning tuleb selline kulukas lõbu katki jätta.    Tükk tühjaks jäänud ilmakaari, seejärel idas  külake, kus on vaid ühes talus aastaringne elu, sealne pereisa on traktoristina invaliidistunud , ilma kahe kepita ei saa enam söögilaudagi. Loomi ei peeta, viimane lehm viidi tiinena lihakombinaati juba aastaid tagasi, kuna piimaring enam sealtkandist läbi ei läinud. Pojad on kodust kaugel, naise- ja linnamehed, maale tagasi tulla ei jaksa: tööd on vähe ja talupidamisega alustada tühja koha pealt... miljonärid võivad seda taha. Hobi korras. Väga kalli hobi korras.    Tühjus , tühjus, tühjus,  seejärel lõunakaares meie kandi viimased lehmapidajad. Suur pere (ja kui ma ütlen suur pere, siis see tähendab üle kolme korra rohkem lapsi kui minul), lapsed kõik täiskasvanud, üks peretütardest on talupidamise oma õlule võtnud. Piimajahutusruumis on kaks kahesajaliitrist pütti, aga kuuldavasti pidi üks täis piimavedajaile liiga kasin saak olema ja kahte talvel ei tule.  Piimatootmine on siiani kasumis olnud tänu veneaegsele poolvigasele masinapargile ja sisuliselt tasuta tööjõule heinateo või  viljakoristuse ajal. Mitte ühtegi uut põllutöörista pole viimase viieteistkümne aasta jooksul soetatud.    Aga perenaine on viimasel ajal haige seljaga hädas (aastatelt kolmekümnest näpuotsaga üle)ja ei tea enam kaua ta veel jaksab.    Kanu ei peeta kusagil, sest kui muid loomi pole, ei saa kanad üksi talve üle elatud, külm hakkab jalgade kallale. Sigu ei peeta , sest müüa kodus tapetud siga ei saa, trahvid on hullud ja isegi kui õnnestuks seda teha, teeb kallis loomasööt sellise liha luksuskaubaks.  Aga kui siga lasta kõigi nõuete kohaselt atesteeritud tapamajas tappa nagu eeskirjad nõuavad --- vedu + veterinaari teenused + tapmine = rohkem kui sealiha kasvõi restoranist ostes maksaks...    Maaelu sellisena nagu ta oli veel kakskümmend aastat tagasi on välja surnud. Noored on linna pagenud veel enne kui siinkandis üldse mingid töökohad tekkima hakkasid. Vanad surevad lihtsalt ära. Linnavurled, kes oskavad oma maasugulased tihti just pärast sügisest saagikoristust üles otsida sõidavad, suured  pagasnikud ammuli treppi ja kilkavad: "Oh, mis teil maal viga, kurgid-tomatid ju puhta tasuta käes! Kuule, viska see porgandikott ka siia, mahub veel...!"  Ah, tegelikult on sellist suhtumist aasta-aastalt palju vähemaks jäänud. Eedeni aed hakkab kuivama.      Aastavahetusejutud künka otsas võtavad järjest vähem aega. Neid kellest kõnelda on aina vähem....        Dixi.