Nimelt - kas pole üks tunnus meie lõtvurlusest ka see meie nii laia­line vaen elureformi ja -  karskusliikumise vastu ? (Turts! turts! teevad kohe mõned lugejad.) Jah, millise ägedusega tungib mõne muidu puruharitud isiku suust põlastav või otse teravalt vihkav hüüd, niipea kui jutt tuleb karskusest või karsklasist! Siin on osalt vaen üksikute isikute vastu, kelles nähakse liigset kitsust. Peapõhjus näib ometi olevat süga­vam, füsioloogiline, oma jõuetu elutunne, mis ihkab liigset laiust, s. o. lõtvust, anarhiat, mitte millegagi endapiiramist. See pole isegi gaasi vabadusarm mis tormaks ka üles - sest  ülestormamiseks on tee karsklaselgi aina lahti, vaid see on vee, vedeluse vabadusarm, mis surub vastu hoidvaid seinu, et voolata laiali. See individualism on infantiilne, end hävitada tahtev, end unustada tahtev - ei end maksma panna, ei mehine. Sest end maksmagi saab panna ainult end koondades ja püsides, seesmiselt kasvades. Ainult uimastuses - nagu vägivallaski - katsu­takse end ja teisi petta, maailma maha surudes, mitte ise temast üle kas­vades. Ja see kõik on vaid hetkeks ja illusioon.