"Baas 211.....39"    Vaenlase eskaadri lähenemisest sai Hess oma kanalite kaudu, varakult teada. Info oli käes juba  enne jänkide sadamast lahkumist.  Saksa luure toimis endiselt hästi.  Baasi bossi reaktsioon oli täiesti adekvaatne.  1947 aasta jaanuaris andis ta välja käskkirja, mille sisu autor leidis onu Olafist jäänud dokumentidest.  Seal oli kirjas järgmist.    "Neu Shcwabenland" on hädaohus!    Vastavalt usaldusväärsetest allikatest laekunud teadetele, jõuab lähinädalatel meie rannikule USA Mereväe eskaader.  Nende eesmärgiks on meie baasi leidmine ja hävitamine.    Seoses sellega käsin:    1. Teostada täielikult kõikide objektide maskeerimistööd, nii õhust kui maalt.    2. Allveelaevastikul hakata jälgima vaenlase mereväge. Viia kõik relvajõud lahinguvalmidusse nr.1.    3. Suunata allveeristleja "Westfalen" võimaliku ennetava vastulöögi sooritamiseks, Põhja- Ameerika idarannikule.    "Neu Shcwabenlandi" Füürer    Rudolf Hess    Seega ei oodatud Ameeriklasi üldse mitte avasüli.  Sakslastel oli üks  väga tähtis eelis: Admiral Byrd ei kujutanud endale ette, kui suure relvajõuga tal tuleb kokku puutuda.  Tema eskaadri 14 laeva vastas seisis pea 150 allveelaeva ja 300 lahingulennukit.  See oleks sama mis rünnata puunuiaga elevanti...  Ja siiski oleks Hess väga eelistanud, et neid ei avastataks.  Ta mõistis, et USA- le ei maksa vajadusel midagi suunata nende vastu näiteks 30 lennukikandjat ja 500 lennukit...  Sellise rünnaku tagajärjel oleks IV Reichi krahh juba vältimatu...    Kõikvõimalikud maskeerimistööd teostati. Maapealsete baaside objektid kaeti valge riidega või maeti lihtviisiliselt lumealla.  "Paradiisiaias" püüti kaotada kõik inimtegevuse jäljed.    Nüüd alustati vaenlase ootamist. Ja oodata ei tulnud kaua...    Jaanuari keskpaigas saabus Ameeriklaste laevastik Antarktika rannikule. Sellest hetkest võeti nad natside poolt pideva jälgimise alla. Sakslaste allveelaevad hoidsid ennast piisavalt kaugele ning nende uusimaid aluseid Ameeriklaste  tolleaegne tehnika avastada ei võimaldanud.  Ise seda teadmata osutus kogu eskaader olevat algusest peale väljapääsmatus lõksus.  Kodurandadest eraldas neid allveelaevade tihe piiramisrõngas.    Kuni 15 veebruarini oli kõik rahulik. Kuid selle päeval, Ameerika piloot, lennates baasi " Uus Saksamaa" rajoonis, avastas maapinnalt mingi kummalise anomaalia. Lendur laskus allapoole ja vaatles lähemalt silmahakanud pinnast. Võimalik, et kui tema asemel olnud keegi teine, oleks ta arvanud, et  tegemist on lihtsalt looduse eripäraga. Paraku oma Admirali õnneks, oli lendur pärit kaevanduste piirkonnast ja teadis suurepäraselt, milline näeb välja üks maagikaevanduse karjäär.  Kahtlust polnud, karjäär mida ta nägi oma all, oli selgelt kunstlikku päritolu.    Sedasama kinnitasid piloodi poolt ülesvõetud aerofotod.  Kaldale saadeti viivitamatult umbes 500 inimesest koosnev salk, mis hakkas liikuma leitud karjääri suunas. Neid katsid õhust lennukid, mis muuhulgas pidid kohale  toimetama ka varustuse.  Varsti oli Hessile selge, et kui Ameeriklased järgivad endist marsruuti, satuvad nad kindlalt "Uue Saksamaa" territooriumile.  Ja siis ei päästa enam mingi maskeering...    Reageerida tuli kiiresti ja otsustavalt.  Korraga märkasid Ameerika lendurid horisondil lähenemas punkte, mis suurenesid silmanähtavalt.  Imestus asendus hirmuga: reaktiivhävitajad, ristid tiibadel, lähenesid kindla kavaga ja mitte selleks, et tervitada kalleid külalisi...  Loomulikult  pole teada, millest mõtlesid piloodid oma elu viimastel sekunditel. Igatahes ei jõudnud salk, keda nad katsid veel reageeridagi, kui neid katnud lennukid olid viimseni alla tulistatud ning õhulöögid suunati maapinnale.    Suur hulk tumedates riietes inimesi, mootorsaanid, hulk tehnikat, olid valge lume taustal kogenud lenduritele suurepärane sihtmärk. Loetud minutite jooksul oli suurem osa salgast laiali puistatud ja hävitatud. Valge lume kohale tõusis vaid purukslastud lumesaanidest suits. Peale  seda ilmusid justkui maa- alt suuskadel valgetes SS univormides sõdurid, kes püüdsid vangi võtta kõik ellujäänud.  Need kes püüdsid vastu hakata, tapeti kohapeal, ilma pikema jututa.  Vastuhakkajaid oli vähe.  Haavatud tapeti.    Veel enne, kui Ameeriklased hakkasid aru saama, et nende dessandiga toimub midagi eriskummalist, ilmus eskaadri sidekanalile tundmatu saatja.  Puhtas inglise keeles teatas tundmatu hääl, et Admiral Byrdi oodatakse läbirääkimistele.  Aega  järelemõtlemiseks- 2 tundi.  Kui selle aja möödudes pole nõusolekut saadud, hävitatakse kogu laevastik.  Tõestamaks, meie kavatsuste tõsidust, uputame ühe teie laeva.    Veel polnud Admiral Byrd toibunud teatest, kui väljast kostus tugev plahvatus, mis paiskas õhku veesamba.  Vaenlase kavatsuste tõsiduses tal kahelda ei tulnud...  Admiral proovis raadio teel ühendust võtta USA Mereväe staabiga, kuid keegi summutas püüdlikult kogu sagedusala.  Tal tuli otsus vastu võtta  iseseisvalt.    Muideks, kas Byrdil üldse oligi muud valikut?    ( järgneb )