9. juulil 1941 oli ilus päikesepaisteline suveilm. Hommikul vara märkasime aknast välja vaadates, kuidas mööda Võru tänavat liikusid hanereas Tartu miilitsad ja hävituspataljoni tegelased Pauluse surnuaia suunas. Mõne aja pärast hakkas sealt kostma tulistamist ja natuke hiljem tuli kaks külgkorviga mootorratast saksa sõduritega. Ilmselt mingi väike luure eelüksus. Nad sõitsid Riia tänava ristmikuni, sest Kaitseliidu  majas pesitses üks Tartu hävituspataljoni üksus. Sealt kostus kah tulistamist. Sakslased pöörasid seejärel otsa ringi ja kadusid Võru tänavat mööda uuesti välja.  Aga linn hakkas järsku kihama! Igalt poolt tuli mehi ja kõigi huvi oli üks: kust saada relvi? Alguses läksime, mina kah teiste seas, Ropkasse, kus olid kasarmud. Päeva lõpuks olin juba Emajõe joonel umbes Sõbra tänava otsa juures. Meist oli formeerunud rühm ja hakkasid Tartu vabastamislahingud.  Järgmisel päeval tulid venelaste käest  võetud veomasinatega Tartusse kapten Karl Talpaku mehed. Nad olid esimesed, kes tulid Tartus loodavatele kaitseüksustele appi ja olid igate pidi karastatud sõjamehed. Tõsi, metsas olemisest habetunud ja paraja röövlivälimusega, aga meile, noortele, suured iidolid, kelle poole üles vaadata.  Minu mäletamise järgi oli nädalapäevad või isegi natukene rohkem lõunapoolne Tartu värskelt organiseeritud Omakaitse ja Eesti vabatahtlike üksuste käes, ilma et seal oleks veel ühtegi sakslast olnud.