Ühel ilusal pühapäeva hommikul, kui ma, raske seljakott seljas, toidupoest kodutee jalgealla võtsin, kuulsin äkki oma kõrval küünteplaginat. Ehmatus oli üsna suur, kui nägin üht peletist oma kõrval sammumas,  kett järgi lohisemas. Jäin ehmunult ja tardunult seisma ning olin üsna veendunud, et hästi see ei lõpe. Juba nägin oma vaimusilmas, kuidas ta kõigepealt mu ühe jala oma suurte kihvadega minu keha küljest rebib, seejärel ilmselt ka teise. Ja lõpuks avastab ka minu seljakotist viinerid ja saia, mille viimase raha eest just ostnud olin. Ja nii ma siis ootasin, mis too peletis ette võtab.  Aga võta näpust, ta sättis end minu kõrvale istuma ning jäi ootama, ilmselt minu järgmist sammu. Kui tardumusest üle olin  saanud, julgesin teha paar sammu. Koer järgnes mulle.  Iga aiavärava juures, millel väikene hoiatussilt "Kuri koer" vmt, leidis aset ääretult lärmakas koerte kaklus. Nii mõnegi koera peremees jooksis välja kaema, mis sõda siin aset on leidmas. Mõni sõimas oma koera, minu "minu" koera. Ma sammusin edasi, koer minuga ühes.  Eemalt nägin, kuidas üks vanamemm lehti riisus. Meid nähes, tõstis ta hoiatavalt oma reha taeva poole ning jäi meid ootama. Kuna suutsin aimata vanamemme käitumist, ületasin  etteaimates teed, lootes, et ka koer mulle järgneb. Nii ka läks. Koer järgneski mulle, otse kui autoriteetsele peremehele. Aga ohh kurjam! Leheriisujaid leidus sel tänaval veelgi. Suutsin just mõtisklema asuda, kui hoolimatu koeraperemehena ma kogu ümbritsevale keskkonnale näin, lastes oma koeral lahtiselt ringi joosta, kuulsin korraga üsna tigedavõitu torisemist ning sajatamist. Ilmselt olid nad mind riielnud. Mina aga sammusin vapralt edasi, ega teinud kuulmagi, kuigi, mingil seletamatul põhjusel olin  kohutavat piinlikkust tundma hakanud.  Eemalt nägin üht noort ja õblukest naisterahvast, väike laps käekõrval jalutamas. Ja see polnud kõik. Nägin ka, kuidas tema teise käe otsas olev koerarihm järjest tugevamini pingule venis. "Ohh sa kuramus", vandusin oma ette. Minu koer sööstis enneolematu kiirusega rihmaotsas oleva peni poole, kokkuriisutud puudelehed lendu tõusmas. Kuulsin korraga raevukat kiljatust: "Pane oma koer kinni, raisk!".  Nüüd leidsin hea võimaluse, kuidas oma koer maha raputada ning  põgeneda. Ma ei tea miks, kuid mingil põhjusel tundsin, justkui oleksin sündmuskohalt põgenev kurjategija, jättes kõik ohvrid abita lamama. Aga ma ei lasknud end sellest häirida, pöörasin järgmisest tänavanurgast alla ja kiirendasin sammu. Kuulsin veel pikalt sõimu ja sajatusi tagant järgi, mille vääriline ma kahtlemata ka olin.