Eile käisin siis esimest korda! elus trennis. Kokkuvõtteks võin öelda, et väga mõnus oli. Lähemalt vaadates...  Juba peale lõunat hakkas mul sees keerama nagu ennem exsamit. Pigem olil see teadmatusest ja sellest mis mind ees ootab, kuidas ma hakkama saan ja vastu pean. Trulla, hea laps võttis mu töö juurest peale ja niiviisi me siis koos (Trulla vana kalana ja mina hirme trottsides) võtsime suuna trennipaika.  Alguses kui treener soojendusega alustas, vaatasin ma et ohhoo, mis asja ja kuhu ma  küll olen tulnud! Elementaarseid liigutusi ka ei suutnud kaasa teha ega rütmis püsida. Kogu aeg vasardas peas, ma olen algaja ja esimest korda. Täna on lubatud. Harjutusi tehes tundus mulle küll, et eip hea et ikka tulin. Mis siis, et see minu jalg ei käinud nii kõrgele kui mõnel teisel ja rütm kippus käest kaduma. Aga MA TEGIN KAASA! MA OLIN PÄRIS TRENNIS! See andis pärast sellise mõnusa olemise ja poweri. Kuigi täna on mul ikka raskusi treppides laskumisega, on hea tunda kui oled oma keha jaoks, mis veedab  enamuse päevast laua taga toolil istudes, miskit andnud ja teinud. Suht segane lause sai vist.... Igatahes aitäh Trullale, kes mind kaasa võttis, julgustas ja pärast noomis, et ära vehi niisamama vaid ikka pinguta ka! :)  Mul on nii meeletu peavalu...:( "Karjusin" juba, et keegi mulle rohtu tooks ja müügijuht lubas isegi varem ära minna(ime, ime) Varem ma lähen niikuinii, sest täna on kooli päev, aga kui peavalu ikka järgi ei anna, siis ma lähen koju hoopis. Pole mõtet kangelannat mängida ja niikuinii  ma ei suuda siis loengus keskenduda.