Nii ja naa. Pigem JA kui EI  Loomulikult ma naudin.  Ehtes kuuske.  Võbisevat küünlaleeki.  Põnevil põngerjaid jõuluärevuses.  Lähedaste lähedust.  Jõuludega kaasnevaid lõhnu:  kuuse- ja piparkoogilõhna, hapukapsa ja hõõgveinilõhna.   Lumi on oluline, aga see on nii nagu ta on...    Aga mulle ei meeldi see, kuidas jõuluaeg mu ellu "sisse sõidab". Kui ma teen ettevalmistusi samal ajal, kui aasta lõpp tööl on kiire-kiire. Mulle ei meeldi suured söömised ja närviline kiirustamine. Mulle ei meeldi üle pingutamine, misiganes vaatenurgast seda siis vaadata.  Ja advent pole minu  jaoks kunagi omaseks saanud.    Ma tahan, et kõik sujuks lihtsalt ja loomulikult, et kui lapsed tunnevad, et aeg on õige koju tulla, siis nad tulevad. Ja kui tunnevad, et tahavad olla oma kodudes oma peredega ja tahavad teha oma jõuluõhtu, siis nad teevad seda. Et midagi EI PEA, aga läheb just nii nagu läheb. Et keegi ei mõtle, oeh, ma ei viitsiks minna, et ilm on külm ja teed  tuisanud, aga oodatakse ja on ette valmistatud. Ma ei taha, et oleks traditsioonid, mis kohustavad. Jõuluaeg on pikk, küll jõuab kõike.  Asi on ju mõtlemises. Ma võin olla ka päris üksi ja nautida. Ja need, kes on olulised, tulevad siis, kui tulemised sobivad. Kunagi olen sellest  kirjutanud.      Jõuluõhtud vanaema juures.  Pisike kuusk öökapil. Jõululõhnad.  Aga ma nautisin olemisi tema pisikeses kodus ka iga teisel ajal. Ei olnud nii, et ainult üks õhtu aastas oli see eriline ja õdus.      Lapsena käis meil näärivana, igasugustel avalikel nääripidudel.  Jõuluvana, tema tuli ja tõi kingikoti ukse taha. Või saatis päkapikkudega. Kui juba suurem olin, tegin pisikestele sugulastele ise jõuluvana, vanaema punane hommikumantel  seljas.  Aga ma ei mäleta, et ma oleks näärivanagi kartnud.      Ma arvan, et igas jõulus on olnud midagi erilist. Võib-olla ehk teistmoodi oli, kui võtsin oma suured poisid ja läksime kolmekesi minu isa juurde,  mere äärde.  Jõululaupäeval tuli isegi lumeraas lõpuks maha ja tegi olemise helgeks.      Hapukapsas… aga see läheb peale ka igal muul ajal.      Pole mingeid plaane. Mõned viimased aastad oleme kaasaga kahekesi (või koos nendega, kes koju tulnud) käinud küünlaid süütamas lähedaste kalmudel. Türil ja Tallinnas. Ja kui juba ratastel, siis astume sisse ka isa juurde.      Kuusk, ja kingitused kuuse all ootamas, millal lapsed tulevad.      Mis kinki mulle niiväga vaja, peaasi, et pisikesed pudinad saaks kätte oma jõulurõõmu.  Meie kuuse all pole tavaliselt kunagi eriti hinnalisi kingitusi olnud, eelmisel aastal tegime loosipakid, st igaüks tõi ühe väikese paki (hind kokkuleppel) ja poetas kuuse alla, pärast läksid need loosimisele. Selline kink sobib mulle väga.  Pisikesed  muidugi sellest mängust osa ei võtnud, neil oli kõigil oma nimeline kingikuhi.      Igas kingis on soojust, ei ole paremaid ega halvemaid kingitusi.      Ei jätaks kedagi ilma. Ehk leidub kõigi jaoks midagi, mis teda natuke paremaks muudab.      Tore, kui minu juurde satute.  Rõõmu ja rahu teie südamesse!