Sõjaaegsete propagandaklišeede taaselustamine ning uute tekkimine segab Teise maailmasõja ajaloo uurimist ja võib-olla pidurdab ka senise ummikusse jooksnud poliitilise diskursuse uuenemist. Me kõik tsenseerime ennast vabatahtlikult. Eestis kui riigis, mida Venemaa propaganda natsismisüüdistustega ründab, on enesetsensuur võtnud kohati uskumatud mõõtmed. Meenutagem nn Lihula mälestussamba lugu, mida julgeksin pidada praeguse iseseisvusaja kõige  õnnetumaks sisepoliitiliseks otsuseks, kuna see käivitas terve edasise Eesti riigivõimu õõnestava sündmustejada, või juhust ühe poliitiku sünnipäeval etendatud näidendiga: mõlemal juhul kaotas Eesti vaba massimeedia vabatahtlikult tasakaalu, nähes mõnda vormielementi, kuid mitte nähes sõnumit, mis ausamba juhul oli Eesti vabaduse eest võidelnuid tunnustav, teisel juhul aga selgelt natsikriitiline. Kogesin enesetsensuuri hiljuti ka ise ühel diskussioonil, kus väideti, et Natsi-Saksamaa võidu korral oleks  füüsiliselt hävitatud mitte ainult juudid, vaid ka venelased ja kõik teised Nõukogude Liidu rahvad. Ma oleksin pidanud lihtsalt ütlema, et ükski tõsiselt võetav uurimus seda ei kinnita. Aga ma ei tulnud selle lihtsa vastuse peale: selle asemel käskis enesekaitsemehhanism vait olla, kuna teadsin, et pärast niisugusele väitele vastu vaidlemist rünnatakse mind kohe natsismi kaitsmise süüdistusega. Kuid nõustumine tähendaks ühtlasi Nõukogude Liidu asetamist Natsi-Saksamaast paremasse valgusse ning kaudselt ka selles  riigis toime pandud metsikuste õigustamist.