Eesti sõjaajaloost on raske leida legendaarsemat lahinguvälja kui Vaivara Sinimäed. Kuigi tegemist polnud lahinguga, kus eestlased oleksid etendanud peamist osa, on see ometi tugevalt sööbinud rahva ajaloolisse  teadvusse. Sinimägede lahingud on kahtlematult veriseimad Eesti pinnal peetud heitlused. Veidi rohkem kui nädala jooksul puuriti siin kuulidest läbi, kisti mürskudest lõhki või lömastati soomusmasinate roomikute all mitusada tuhat noort meest kogu Euroopast. See annab Sinimägede lahingutele erilise tähenduse ning sunnib meid nendega tegelema, kas me seda tahame või mitte.    Venelaste esimene katse    Narva-tagust soode ja Soome lahe vahele jäävat maakitsust ehk Eesti Termopüüle  valitseva kolme kõrgendiku sõjalist tähendust pandi tähele juba enne 1944. aastat. Siia üritas oma kaitseliini rajada Peeter I, seda kindlustati Esimese maailmasõja ajal, siin prooviti Eesti vägede pealetungi pidurdada 1919. aastal, siia kavandas oma viimase kaitseliini Narva ruumis Eesti kaitsevägi 1939. aasta sügisel võimaliku sõja korral Venemaaga.    Sellel taustal on igati loogiline, et Vaivara Sinimäed äratasid juba 1943. aastal armeegrupi Nord tähelepanu. Nordi juhtiv välimarssal Georg von Blücher  oli veendunud, et tema üksused ei suuda Leningradi lõputult blokaadirõngas hoida ning peavad olema valmis taandumiseks soodsamatele kaitsepositsioonidele. See tingis kaitseliini Panther rajamise Narva-Peipsi-Pihkva joonele, mille üks osa olid ka Sinimäed. Tugevamad kindlustused ehitati siia 1944. aasta kevadsuvel ja Sinimägedest sai osa Narva-tagusest kaitseliinist.    Need ettevalmistused osutusid igati asjakohaseks. 14. jaanuaril 1944 alanud suurpealetungi käigus murdis Punaarmee Saksa kaitse  sügavalt läbi. Hitleri käske ignoreerides õnnestus von Blücheril tõmmata armeedegrupp tagasi Panther-liinile ning kuigi von Blücher taandumise eest lahti lasti, õnnestus armeedegrupil järgnevate kuude jooksul Punaarmee pealetung Panther-liinil seisma panna.