Ma ei toeta mõtet, et venelased Eestis eesti keeles õppima hakkaksid. Eestlased jäägu eestlasteks ja venelased venelasteks. Kas saab venelane sellest Eesti riigi vastu sõbralikum, kui ta eesti keelt räägib? Või kas meie hakkame sünnilt teistsuguseid pidama oma hõimuvendadeks, kui nad meie keelt räägivad? Arvan, et mitte.  Üldine eestikeelne õpe saaks õigustuse siis, kui muukeelsed lisanduksid meie ükskeelsesse rahvusriiki vaba­tahtlikult ja ühekaupa. Nagu sisserändajad USAsse. Siis õpetaksime neile keelt, kultuuri, laseksime eksami teha ja annaksime lõpuks kodakondsusegi. Ning tulija oleks tänulik, et sai rikka ja eduka riigi tiiva alla.  Praegu on olukord teine. Eestimaal on piirkondi, kus eesti keelt on kuul­da harvemini kui kukelaulu. Hakata seal eestikeelsele haridusele üle minema  on sama kui lätlastele Kuramaal liivi keelt õpetada. Pealegi tasub igasugusel ümber- ja üleõpetamisel tähele panna vanasõna "Sööda hunti, hunt vaatab ikka metsa poole".  Ma ei toeta eestikeelsele haridusele üleminekut ka seetõttu, et okupatsiooniajale vaatamata ei pidanud ma koolis õppima vene keeles. Niikuinii valutas süda iga päev selle pärast, et eestlasi jäi üha vähemaks ja venelasi tuli üha juurde. Kui pikka aega käisid töölisasula keskkooli a-klassis eestlased ja b-klassis venelased, siis hiljem  tuli venekeelsete mahutamiseks luua juba ka c-klass.  Mida rohkem muukeelseid juurde tuli, seda enam tahtsin ma olla eestlane, kas või üks ja viimane - nagu peategelane Andrus Kivirähki raama­tus "Mees, kes teadis ussisõnu". Ning eestikeelne haridus oli lootus, et sel­le viimaseni on veel aega.  Muidugi on venelaste olukord hoopis teistsugune. Nendel pole vaja karta, et rahvus kaob - terve Vene­maa-täis on veel alles. Venelastel (na­gu näiteks prantslastelgi!) on ka arusaam, et suure rahvana ei  pea nad teisi keeli õppima - vastupidi, hoo­pis teised peavad nende keelt õppima. Meie rahvusi lahutabki ju põhiliselt mentaliteet: kui meie tahame olla peremehed iseenese üle, siis ajalooliselt on Venemaa tahtnud olla peremees teiste üle. Ning see mõtteviis pole ka muutuste tuules kerge lahtuma.  Rahvuste erinevatele elukäsituste­le vaatamata mulle meeldib, et nad maailmas olemas on. Ning veel meeldib, kui igal rahvusel on asuala, mi­da ta võib kodumaaks nimetada. Meie oleme olnud siin ajalooliselt ning  see tähendab midagi enamat kui sissekolinute kolme põlvkonda, millest esimest ja teist võib kindlasti lugeda suurriikliku ümberrahvastamispoliitika tahtlikuks või tahtmatuks tööriistaks.  Ma ei toeta võimalust, et nüüd satuksime ümberrahvustajateks meie. Pigem jagan mõtet, et viisakas muukeelne õpib ise põlisrahva keele ära, olgu selles või 14 käänet. Seda aga, et see mereäärne maa pole mitte Vene­maa ajalooline osa, mille kiuslikud ja agressiivsed eestlased kuidagi enda kätte on saanud, saab vene  koolides rääkida ka vene keeles. Ning veel saab ka vene keeles rääkida okupatsioonist, küüditamisest, venestamisest.  Mis aga puutub ettepanekusse, et kõiki Eesti elanikke eestlasteks lugeda, siis tänan, ei. Ma ei taha, et mind Türgis türklaseks ega Lätis lätlaseks nimetatakse. Ka sel juhul mitte, kui ma läti keelt oskan.