"Läbi sõja ja anarkia paine on murdnud enesele teed nende laulikute hääl. Kui pimepilvine taevas lasus kõige madalamal, nad esinesid… Kaugel sõja ja revolutsiooni ainetest, peegeldavad nad seda olemasolu kirge, mis oma kõr­gema hoo on saavutanud kesk oleviku  surmatantse. Selle õudse näidendi kes­tes on isiku värvi- ja viisijanu kasvanud mitmekordselt. Tema rind on pakit­senud helluseihast, tema huuled hõõgunud suudluste janust, - kui tulioja voo­lab ta tundmus paberile, kõige joobumuse õnne ja pettumuse mürgiga" (Fr. Tuglas: Eesti lüürika 1917, Sõna, lk. 114).