Mida selline usk mulle annab? See vabastab mind kõige oleva, kõige aktuaalse küüsist, mis on oma suhtelisuses, oma piiratuses tõesti ebausaldatav - aga paradoksaalsel kombel võimaldab just see vabanemine mul olevaid usaldada, sest ma ei sõltu neist enam vahetult. Selline usk annab mu meelele rahu ja kirkuse. Nii usaldan ma olevat  tervenisti, korraga, aga see tähendab, et ma ei usaldagi olevaid, vaid olemist - ma usaldan Jõudu, mis olevad loob ja nad hävitab - ja see usaldus ja usk, see toetumine tähendab, nagu ka eespool ütlesime, et ma olengi see Jõud, olles muidugi edasi ka see konkreetne olend, kes ma olin.