Kõik koerad on omamoodi andekad. Ükski koer pole sündinud probleemkoeraks. Lase oma koeral näidata sulle, kui tubli ta on. Iga koer vajab tegevust. Need laused on nopitud Tarkade Koerte Klubi koduleheküljelt ja klubi treeneri Sirje Vetsi jutust. Asendage neis sõna koer sõnaga laps. Mida näete? Muidugi võib järgnevat võtta ka kui lihtsalt üht koeralugu.  Lapsepõlves oli Sirje Vets nagu tõeline koerast unistav lasteraamatukangelane, kes koos õega kogu kvartali koeri tundis ja paljudega neist ka jalutamas käis. 1213-aastaselt hakkasid nad hoolitsema ema töökaaslaste bokserite eest. Koerad olid võetud nonde lastele, kellel neiuikka jõudes tekkisid muud huvid ja koerad jäid unarusse. Päris oma koera lubas ema koju tuua siis, kui tüdrukud ise teenima hakkavad. Kui keskkool läbi sai, läkski vanem õde kohe tööle ja tõi endale esimese palga eest Leningradist Eestisse esimese musta dobermanni. Selle koera esimesest pesakonnast, mis sündis 1966. a, sai päris oma koera ka Sirje.  Treeneripaberite ja teiste koeraomanike koolitamiseni jõudis ta, kui oli kahekümne ringis. Ja mäletab senimaani, kuidas kartis, et temast palju vanemad inimesed vaatavad viltu, kui mingi plika hakkab neile loengut pidama. Õnneks läks kõik siiski hästi.  Laste sünni ja esimese koera surma järel tekkis nii koerapidamises kui ka treeneritöös umber kümneaastane paus, aga siis tundus, et aega  jääb jälle ka koera jaoks. Tõsisemalt hakkas Sirje Vets uuesti koerte treenimisega tegelema 1991. a, mil soome kolleegid käisid Eestis tutvustamas niisugust huvitavat koerte spordiala nagu agility.Koerte psühholoogiaAgility on loodud Inglismaal hobuste takistussõidu eeskujul. Sellesse koolitusalasse esimesest pilgust armunud Sirje Vets otsustas asja põhjalikult selgeks saada ja läks Soome treenerikursustele. Seal kingiti talle Rootsi koertepsühholoogi Anders Hallgreni abikaasa Marie Hansson Hallgreni kirjutatud raamat Minu parim sõber.  Kui selle läbi lugesin, olin võlutud. Nõukogudeaegsed koolitusmeetodid olid hoopis teistsugused. Kasutati muidugi ka preemiapalu, aga enamasti kaasnes ikka füüsiline mõjutus: kui koer ei kuuletunud, nähvati vitsaga või tiriti jalgadest, suruti peale, et ta pikali jääks. Aga Hallgreni lähenemine koerale, mida maailmas kasutatakse juba 1960. aastate algusest, on hoopis teistpidine: sa lahkad põhjalikult koera käitumist ja  kasutad ära selle iseärasusi. Minust sai nn pehme meetodi maaletooja Eestis.  Tohutult tore on vaadata koerte käitumist, mis sõltub sellest, kas teda on õpetatud füüsiliste mõjutusvahenditega ja negatiivsete emotsioonide kaudu või on temaga mängitud nii kaua, kuni ta käskluse täidab, ja siis on ta saanud preemia ja positiivse emotsiooni alati kätte. Kui refleksid on juba täielikult kinnistunud, võib näha, kuidas üks koer tõmbub käsu andmisel natuke kühmu, justkui peljates, mis sealt nüüd tuleb, aga  teisel löövad silmad särama ja kõrvad lähevad kikki: Jess, perenaine või peremees hakkas minuga tööle!  Kui olin Marie Hansson Hallgreni raamatu läbi lugenud, võtsin julguse kokku, kirjutasin talle ning me saime loa see eesti keelde tõlkida ja siin välja anda. Raamatu tõlkija, keeltekooli õpetaja ja kolme lapse ema leidis, et selle järgi võiks vabalt lapsi kasvatada. Väga olulised on kannatlikkus, järjepidevus ja positiivsed emotsioonid...  Õpetame peremeest Õigupoolest  peab koolitaja koera psühholoogia tundmise kõrval oskama ka inimest innustada ja meelitada. Kui tal kõige paremini ei lähe ja kui ta ka sada korda ühte ja sedasama on küsinud, ikka pead asja ilusasti lahti seletama, mitte kohmama, et kuule, aitab küll, peaksid juba ise teadma.  Ei ole olemas lolli koera. Kui inimene hirmsasti õiendab oma koera kallal, et vaata nüüd, igavene lollakas, nagu sa oled, teised teevad kõik paremini, peaks taktitundeliselt mõista andma, et  andke andeks, aga vaadake rihma  teise otsa. Kõik on inimeses kinni. Meie Tarkade Koerte Klubisse kuuluvad aktiivsed inimesed, kes tegelevad koerte võistlusalade ja muu taolisega, aga kui küsitakse, mille järgi sinna koeri valitakse, siis  ei valitagi... Kõik koerad on targad. Paljud inimesed lihtsalt ei oska oma koera juures seda tarkust üles leida.  Tark koer on ka see, kes tunnetab, et saab peres juhipositsiooni endale võtta. Ja võtabki. Kamandab inimesi ja paneb nad oma pilli järgi tantsima...  Selles ongi iva, et mina õpetan  inimesi ja nemad omakorda koera. Kuna mina tunnen koerte psühholoogiat ja käitumist, oskan ma juhtida peremehe tähelepanu tema koera iseärasustele ja õpetada lugema signaale, mida koer annab. Õige kontakt tekib omaniku ja koera vahel siis, kui inimene laskub oma mõttetasandilt koera käitumise tasandile, et saada aru, miks loom tegi nii või naa. Näiteks kui tema andis korralduse, mida koer ei täitnud, peaks analüüsima, mida ta tegi valesti, mis põhjusel koer käsku ei täitnud.  Nauding sõnakuulelikust koerast Koera koolitajate hulk kasvab. Paraku loobutakse trennis käimisest kole kiiresti. Miks?  Paljud tulevad arusaamaga, et see on käkitegu: teen nipsti, ja ongi koeral asi selge. Käiakse mõned korrad, nähakse, et tulemus ei saabugi nii kiiresti, ja loobutakse. Mis viga on vaadata filmides: dalmaatsia koerad, Beethoven, komissar Rex  kõik nad on ju super. Inimene võtab kutsika ja kujutab ette, et see on samasugune. Tegelikkuses on kuuleka koera taga suur töö. Vaeva peaks  nägema poolteist-kaks aastat. Ja siis järgneb pikk elu mõnusa koeraga. Need, kes koolituse pooleli jätavad, ei tea, millest nad ilma jäävad. Kui koer vaid natuke sõna kuulab, ei ole refleksid veel kinnistunud.  On neidki, kes tagasi tulevad. Näiteks helistas mulle meesterahvas ja ütles, et teate, ma pean ikka uuesti trenni tulema. Oli käinud mõned korrad, aga jättis pooleli. Nüüd oli koer juba üle aasta vana. Küsisin, mis siis juhtus. Vaadake, ma tulin praegu traumapunktist, nõelutud Arvake ära, mis  tõugu see koer oli? Pikakarvaline isane taks. Siis tegid nad aasta otsa tööd ja lõpptulemuseks võis mees uhkelt öelda, et käis koeraga isegi arsti juures nii, et suukorvi ei läinud vaja.  Aga mis võõrastest rääkida. Mu enda poeg oli just omaette elama kolinud ja otsustas kutsika võtta. Minul hea meel  poisil seltsiline. Aga mis siis hakkas: Ema, aga ta teeb ju tuppa!, Ema, aga ta ei kuula üldse sõna. Ma kutsun, ja ta ei tulegi minu juurde! Lapsed minuga treeningutel kaasas ei käinud, nende jaoks  oli enesestmõistetav, et koer on sõnakuulelik.  Muidugi on koeri, keda on teistest lihtsam õpetada. Hundikarjas ei sünni ka kõik hundid juhipositsiooni taotlejateks. Mõni jääb karja tavaliikmeks ega trügigi kõrgemale. Vahel küsib mõni oma koera kohta: Misasja ta põrnitseb mind kogu aeg? Inimene ei tea, et koer jumaldab teda: ütle ainult ja ta teeb kõik. Mis viga on sellist koera õpetada, pole vaja isegi kontakti otsida, ta ootab ise, et peremees annaks ülesande. Aga inimene pahandab...  Harjutused ninale Mõelge, kui palju peab hunt oma elus töötama haistmismeeltega, kui palju füüsisega. Peab töötama välja plaani, et saaki tabada. Kui saakloom on teisel pool jõge, ei vii hunt ennast hukatusse, vaid otsib koha, kust jõgi on läbitav. Nad teevad seda tööd iga päev, aga meie koerad ei tee. Koerale peab samuti andma lahendada ülesandeid.  Tuli mulle trenni foksterjer. Perenaine oli hädas: kodus on koer hüperaktiivne. Arvasin, et koeraga tegeldakse liiga vähe.  Ei  tegele, ma käin peaaegu iga päev või üle päeva temaga kolm tundi õues jalutamas. Paraku kogub kolm tundi lihtsalt jalutamist koerasse energiat veel juurde. See oleks vaja maandada. Juba mainitud Hallgreni raamatus näiteks on oma viiskümmend harjutust, mida kõiki saab alustada hästi lihtsast ja minna väga raske astmeni välja. See maandab koera eriti hästi, kui ta alles õpib midagi tegema. Jalutuskäik on tarvis koerale sisukaks muuta. Palju polnudki vaja. Läks mööda kaks-kolm nädalat, kui naine rääkis, kuidas  külalised küsinud, kas tal on koer haige  on teine nii tasakaalukas ja rahulik...  Tigedad inimesed  tigedad koerad Sirje Vets on õnnelik, et üha harvemaks jäävad telefonikõned, milles esimese asjana küsitakse, kuidas oma koera tigedaks saada. Kui ilmtingimata tahetakse koeras kaitserefleksi arendada, võib seda teha alles siis, kui on saavutatud absoluutalluvus. Muidu on see relv ka peremehe enda vastu.  Soomes rottweilerite erinäitusel, kus oli koos 400 murdjat, tuli  iga teine ja pistis sulle nina pihku: silita mind! Aga meil... Nüüd oleme hakanud nii kaugele jõudma, et näitustel osalevad koerad oskavad käituda. Veel mõned aastad tagasi tuli aga ühel hollandi kohtunikul käia traumapunktis ja norra kohtunikule hüppas koer kõhtu... Ja peremees ei saa arugi, et tema koer on midagi valesti teinud.  Õnneks on aeg edasi läinud ja kutsikatele ei saa enam kennelliidust pabereidki, kui nii emasel kui isasel koeral pole tehtud terviseuuringuid, nad pole käinud koolitusel ja  näitustel. Peab olema näha, et loomaga tegeldakse, alles siis võib temaga aretusse minna. Mitte nii, nagu aastatel 1995 96, mil muudkui tehti aga kutsikaid. Eesti sündis juba sama palju rottweilereid kui Soomes samal ajal.  Euroopa t?empionist rottweileri omanikuna on Sirje Vetsil nende koerte kehv maine kõvasti südamel. Mul on olnud olukordi, kus klubi kutsutakse lasteaeda esinema ja küsitakse, mis tõugu koerad tulevad. Loen siis kõik üles  rottweileri ka. Oi, kas see on see inimsööja või? Ei  selle juurde ma oma rühma lapsi ei lase. Mida siis nüüd teha? Ma tean, et mu koer ei tee midagi halba. Mõtlesin, et lollim on, kui jätan koera koju ja nemad jäävadki oma arvamuse juurde. Tegime töö ära, lapsed küsisid, silitasid kõiki koeri. Ja siis seesama kasvataja imestas, miks nendest koertest nii halvasti räägitakse: Ta on ju nii armas ja mõnus. Paraku on rottweiler väga domineeriv tõug ja inimesed on nad lasknud endast üle kasvada või on õpetanud lausa spetsiaalselt tigedaks. Ja ajakirjandus puhub  asja veel suureks...  Koertest on palju halba räägitud. Aga kes selles süüdi on? Ikka koeraomanikud. Kui mõni koer lifti hunniku teeb, olen minagi tige, kuid mitte koera, vaid inimese peale, kes oma looma järelt ei koristanud.  On tähtis, et inimesed teeksid enne koera võtmist endale õige paljud elementaarsed asjad selgeks. Kahjuks on meil äärmiselt palju ükskõiksust teiste inimeste suhtes. Vist on väga palju väga tigedaid inimesi, kellele kohe meeldib, et neil on tigedad koerad.  Milleks inimesele koer? Meie inimesed võtavad koera sageli valel eesmärgil. Näiteks: Laps tahtis. Aga laps ei pruugi hakata koeraga tegelema, ta on võib-olla liiga väike ega saa hakkama. Siis jääb koer ikkagi vanemate õlgadele. Või võtavad valvekoerteks. Tänapäeval, kui on igasugused gaasid, püstolid, mis iganes. Võta koer endale sõbraks!  Meie klubisse tuli 7- või 8-kuuse landseeri omanik  täielikult ?okeeritud. Ostis koera õue.  Aga ta määrib mul seal kiviparketi ära. Mis ma nüüd  pean tegema? Kui olime kolmveerand tundi rääkinud teemal, mida tähendab koera võtmine, ütles ta, et kui oleks seda enne kuulnud, poleks elu sees kutsikat ostnud. Arvasin, et kõige parem on otsida koerale uus omanik. Õnneks nii ta tegigi.  Kui koer harjutuse hästi sooritab, peaksid peremehe signaalid talle olema tõesti õnnelikud ning sellest tuleks anda teada nii oma keha kui hääletooniga. Siis seob peremees koera enda külge. Samas asjad, mis keelatud on, peavad olema kutsikal keelatud algusest peale.  Olgu see siis Ei hüppa! või midagi muud. Rahulikult, haiget tegemata, aga järjekindlalt. Järjekindlus viib sihile.  Just täna ütles ühe labradori peremees, et ah, ta annab koera paariks kuuks treeneri juurde. Mõtelge, mis koer võib üle elada! Te annate ta rahumeeli ära, sest ei taha ise vaeva näha! Miks te ta siis üldse võtsite?