Leonardo da Vinci (1452-1519) ajal olid raamatukogud võrreldes tänapäevaga naeruväärselt hõredad ja väiksed. Tsivilisatsiooni kogutud teabe väike maht võimaldas üksikisikule ülevaadet nii tolleaegsetest üldistustest kui ka detailidest paljudel teaduse ja tehnika tasanditel ja distsipliinidel. Üks inimene sai olla ühtaegu nii edukas kunstnik, teadlane kui ka leiutaja enamikul tolleaegsetel  arengusuundadel. Nii lai ampluaa pole seletatav mitmekordse geniaalsusega. Spetsialiseerumist soodustavas konkurentsikeskkonnas oleks tõenäoliselt eri inimesed loonud helikopteri ja projekteerinud allveelaeva; loonud /avara loodusmaastikuga/ maali, mis on tuntud Mona Lisana; koostanud esimese linna üldplaneeringu; olnud ajastu suurim anatoomiatundja jne. Kuna aga kõik koondus ühte inimesse, siis peavad need asjad olema omavahel tihedalt seotud - Leonardo enda arvates loodusseaduste abil, mida tuli meeleliselt  kogeda. Tema leiutised ja kunstiteosed tuginesid põhjalikele vaatlustele ja sügavale loodustunnetusele, mille tulemiteks olid nii helikopter kui ka altarimaal. Niisiis, Leonardo poleks saanud leiutada, tuginedes teiste inimeste aruannetele. Ta pidi kõike ise otse kuulma, nägema ja katsuma.