Pole mingit mõtet siin kellelegi näpuga näidata, meie passiivsuse ja vähese avatuse põhjust tuleks sügavamalt otsida. Mulle tundub, et nii selle kui meis vahel välja lööva sallimatuse põhjust tuleks otsida eestlastes endiselt tugevalt edasi elavas hirmutundes kõige võõra ja  tundmatu vastu. Meis elaks otsekui edasi tunne, et kui midagi ise ja oma peaga otsustada söandaksime, viiakse meid mõisatalli ja antakse kümme sirakat. Meis elab endiselt edasi sügav ebakindlus tuleviku suhtes ja hirm muu maailma ees - ebakindlus omakorda võib sünnitada aga kurjust nii omade kui võõraste vastu. Nii on suurimaks väljakutseks järgmisele kümnel aastal jätkuvalt leida tasakaal identiteedi ja avatuse vahel. Alus selleks on tegelikult olemas, sest avatust ja kaasaegsest rahvuslusest, täpsemalt nende  mõistete kokkukasvamisest on märke viimasel ajal küllalt - olgu selleks Metsatöll, meeste tantsupidu või etnopapud, Need on kõik sügavalt rõõmsad ettevõtmised - ja just seda rõõmsat enesekindlust, mitte aga klassikalist soigumist on meil Eesti tuleviku kujundamiseks hädasti vaja.