*   Ühel suvel tosinkond aastakest tagasi olin ma siin mõisa kõrval külalistemajas mõned päevad. Retriidil .  Mõisa siis veel remonditi. Väike grupp toredaid inimesi ja tõesti hingamine, heaolu.  *    Peatusime tee kõrval. Väga õiges kohas - alla mere äärde viis trepp. Ümber tõeline džungel - ürgmets. Paesein taimede vahelt pea kohal kõrgumas.  Tugev merekohin.   Valgekslimpsitud puurondid. Juured juustena taeva poole. Ohtralt inimmärke - nimesid kraabituna kuhuiganes, taarat, jäänukeid kõiksuguseid.  Ja hulga tardunud  olnuga kive.    Jutud üleujutatud Ida-Virust vastavad tõele. Põldudel laiutab vesi.  Kuid seesama veerohkus saigi ajendiks siiakanti tulla. Eesmärgiks Valaste juga.  Sooh, hakkaski sadama, tundus kaldale lähenedes veepiisku näolt pühkides.     Trepikäsipuud ja võred olid täis tabalukke.  Graveeritud nimed ja kuupäevad.  Paljusid see lukk koos hoidnud on? mõtlen kibestunult. Ja mõttes leian sümboolsust ja sõnu, mida öelda enese luku kinniklõpsatamisel.  Kohas, kus maa näitab oma  iidsust ja sügavust, kus vesi kohtub õhuga, kus on ilu ja võimu ja kindlust.    Ühe pildi peale juga ei mahu. Ka ajastukihiline kivisein mitte.    Veel on võim!  Alla langedes koondub ta klompidesse, mis õhuga põrkudes pihustudes kahanevad, alla jõudes kivisid purustavad ja taasühinenuna üheks kohisevaks vooks mere poole kandub.  Ülaltuntud vihm polnudki muud kui allpihustuvad piisad, mis end üle kaldaservagi viskasid. Seinad jooksid   vett sirinal.  Aga talvel kasvab siin jää...                                                      Veidi harivat ka: