Kui natuke laiemalt mõelda, siis ka "võim" ei ole halb asi. Meil on võim oma vahetut füüsilist maailma mõjutada. Kui meil seda võimu ei oleks, me ei elaks. Ma tõstan käe - õhk liigub eest ära. Ma lükkan klaasi ja see kukub. Need on lapse elus esimesed võimumängud. Edasi märkab ta, et tema tegevus, nii piiratud kui see ka on, mõjustab ta vanemate käitumist ja asub uurima, kui  kaugele just mõjutab.  Kui laps kasvab, siis ta isiklikud võimalused ehk võim maailma mõjutada suureneb ja ta hakkab sellega rohkem katsetama ka suhtluses ja psüühilisel tasandil. Kas ema lubab mul sedasi teha? Aga sedasi? Kas ta lubab mul klaasi maha lükata? Võibolla ta ei pane tähelegi.  Jne.  Me ei luba oma lastele kõike. Me ei luba neil sõiduteel mängida, me ei luba neil juua laual seisvast veinipudelist, ehkki nad võibolla tahaksid. Isegi kõige parema lapse ja vanema vahelise kontakti puhul,  ka siis, kui väliselt jäädakse rahulikuks, on see esialgu lapse jaoks pigem vanema tahe ja selle domineerimine. Olgugi see lapse huvides…