Ma nägin eile suuri kurbi silmi, ahastavaid, abipaluvaid, lootusetuid - ma ei teagi täpselt, mida need väljendasid, aga nad vaatasid mulle otsa ja jäid mind piinama. Ma mõtlesin, et kus ma selliseid silmi näinud olen. Ja täna sain aru. Olen elanud maal ja näinud süütute loomade hirmu täis silmi....    See naine oli mässitud üleni rätikuisse, mis jätsid avatuks vaid silmad. Ta käsi toetus  pisut väljaulatuvale kõhule, arvatavasti kandis ta last. Ta oli just väljunud bussist ja järgnes teisele, mobiiltelefoniga kõnelevale naisele.    Mul on siiani kõhe tunne, kui sellele mõtlen.... Aga küllap ma dramatiseerin asju üle. Loodetavasti... Kuigi jah, alles see oli kui üks noor naine teleri vahendusel turvalist paika Ameerikas palus.    Viimastel päevadel olen siinkandis sageli märganud naisi, kel vaid silmad katmata on. Neil on üsna ebamugav juba kasvõi seetõttu, et ühe käega  näokatet kogu aeg tagasi hoidma peavad, takistamaks sellel silmadele libiseda. Ma saan aru, miks nad seda Afganistanis kannavad ja milleks neil lisaks veel võrk silme ees on, aga ma ei saa aru, miks nad näokatte siin, Ameerikas, ette tõmbavad.    Küsiks, aga ei julge, sest alati on neil naistel saatjad kõrval...