Võime vaadelda subjekti väljastpoolt, selle pindmist poolt pealtnägeva pilguga, aga sügavamale liikudes pole aga sugugi lihtne jõuda olemuse süvahoovusteni ja avastada seal pakitsevat rahutust, ängi. Maria Avdjuško ülesandeks on pinnale kergitada põhjakihististes pulbitsev ning serveerida vastavalt nõudlikule või vähem nõudlikule vaatajale. Lakoonilised ja tinglikud on dekoratsioonid: võtteplats, aher talvine maastik, mille ainsaks liikumist meenutavaks  elemendiks on raudteerööpad, ja mees, kes sihitult sammub. Kaadritagune tekst annab teada kodumaale filmivõtetele saabunud näitlejannast, kelle väljanägemine ja eksalteeritud kõnetoon lubavad aimata keerulist sasipundart ning toetavad seisundi avanemist vaatajale.