"Poeme sinna seinakappi", teeb üks tüdrukutest vargsi käsipuust kinni hoides ja alla esiku poole kiigates ettepaneku. Teine on põnevuseseguse hingevärinaga nõus. Iga sammuga muutub trepp külmemaks, mõni aste nagiseb vastikult ja  hoiatavalt, aga tüdrukud ei peatu. Ka küünla heidetav valgus muutub allapoole jõudes aina hädisemaks, aga juba ollaksegi päral. Võti krigiseb lukuaugus, lakitud vineeruks pääseb kriuksatades valla, lapsed ronivad suurte pappkastide peale ja mässivad end tolmu, koide ja ammukasutatud lõhnavee järele hõnguvate väliriiete sisse. Viimane tulijatest jätab veel vaevu hubiseva küünla trepi alumisele astmele ning tõmbab kapiukse enda järel kinni. Pilkane pimedus matab nad taas endasse. Vaid kummaline imetilluke  valgusetriip jääb kuidagi tundmatu, kapisisemusse sobimatuna ukseprao vahelt sisse hiilima.