Viimastel päevadel kinodesse jõudnud ning vaatamist ootavate kodumaiste filmide kõrval tahaks tähelepanu juhtida viimaseid päevi ehk 11.oktoobrini kinos  "Sõprus" jooksvale nii Cannes kui Hollywoodis pärjatud Saksa filmile  "Teiste elu", mis on senitehtutest üks parimaid kokkuvõtteid "arenenud sotsialismist". Häid filme on tehtud stalinliku terrori aegadest - kasvõi "Ida-Lääs", "Ülekuulamine" või "Marmormees", sotsialismi lõppvaatusest seni aga mitte. "Teiste elu" tegevus toimub aastal 1984 ning selles kirjeldatakse, kuidas kommunistlik jälgimisaparaat purustab mitte milleski süüdi oleva inimeste elu. Millegipärast on Jaak Allik leidnud, et sellist filmi pole tänases Eestis võimalik teha, kuna selle tegijaid süüdistataks punameelsuses. Nii see pole, pigem on tegemist sellega, et Eestis ei soovi paljud võõra võimu all üle-elatust rääkida. Jaak Allik võiks enda jaoks lahti mõtestada filmi ühe lõpustseenidest, kus endine punane kultuuriminister ühinenud Saksamaal räägib nõretavalt "ideaalide kadumisest" ja sellest, et "vanasti polnudki nii halb elada". Ma ei tea, miks mulle kohe mitu tänast Eesti tegelast meelde tuli. Küsimus polegi vahest selles, kas keegi kunagi komparteisse kuulus, vaid selles, kas ta seal jätkuvalt vaimselt edasi istub või mitte. Sest kokkuvõttes on "Teiste elu" ikkagi film võimalusest muutuda, lunastusest ning andeksandmisest.