Selles seoses tuleb mulle meelde mu kogemus Buddhist Society suvekursuselt aastal 1964, kohe pärast seda kui olin naasnud Indiast. Seal peeti loenguid ja tehti harjutusi theravaadast, mahajaanast, zenist ja Tiibeti budismist. Mõned kursustel esmakordselt olijad kaotasid alguses julguse ja sattusid hämmeldusse. Vahetevahel tundus, et budism on väga ratsionaalne, karmilt askeetlik ja kuiv, vahetevahel aga, et see on soe, müstiline ja eetiliselt tolerantne. Kord kästi kuulajail kasutada mõistust, kord intuitsiooni. Üks kõnelejaist soovitas neil tugevalt iseennast usaldada, et vabaks saada; kohe sejärel soovitas keegi teine neid usaldada vaid lõputu valguse buddhat, Amitabhat, kaastunnet, kes on juba aegade alguses meid armulikult vabastanud. Pole siis ime, et algajad hämmeldusse sattusid. Mõned küsisidki, et nad on õppinud palju mahajaanast, theravaadast ja paljudest teistest koolkondadest, aga kus on siis budism? Millal saavad nad sellest kuulda? Kursuse lõppedes taipasid paljud, et hoolimata vastuoludest koolkondade vahel, on nad siiski kõik suunatud valgustumisele, kõigi eesmärgiks on mingi külg ühessamast transtsendentsest tõelusest.