Meid võttis vastu sümpaatne afgaanist ülemus, kes mingil määral ka inglise keelt tonkas. Rääkis, et on pärit Jalalabadist ja on selles ametis juba pikemat aega. Töö on ohtlik ja palju eksimisruumi ei jäta, kuid kohalikes tingimustes on palk ülihea. Antud väljal otsivad nad põhiliselt tankimiine, mis inimesele on ses mõttes ohutud, et lihtsa pealeastumise peale tööle ei hakka, need tahavad ikka mitmetonnist vajutust  saada. Samas näitas ta meile tervet raamatut erinevatest miinidest, mis Afgaanis leida võib. Paljud neist on Itaalia päritoli, kuid loomulikult on esindatud Venemaa, Hiina, Inglismaa ja mulle üllatusena ka Belgia. Riike oli veel, kuid mul pole hetkel rohkem meeles. Miini tüüpe on erinevaid ja üks tekitab jälgima vigastuse, kui teine. Ei hakka neid siinkohal kirjeldama vaid ütlen lihtsalt, et peab ikka inimene olema, kes istub süvenenult insenerilaua taga ja nuputab, kuidas paremini ja efektiivsemalt teisi  omasuguseid sandistada või teise ilma saata. Haiged inimesed ja haiged valitsused, kes neid töid tellivad! Vaatasime ka lõhatud miinikilde, millest osad, mulle üllatusena, olid plastikust. Eemal aga jalutas süüta karjus oma kitsedega veel kontrollimata väljal ja jäi vaid loota, et tankimiinide vahele mõni jalaväe lõhkeseade pole sattunud. Vot selline elu!