Klaverikunstnikest tuleb nimetada enne kõike Ferruccio B u s o n i t, kes küll itaal­lane oma sünnipäralt, aga nüüd saksastanud on. Komponist olles, on ta ühtlasi teoreeti­liste kirjutuste autor, kirjanik, kultuuri ini­mene kõige paremas mõttes. Hiljuti pakkus riigiooperimaja kaht ta ooperit - "Turandot'i ja commedia dell'arte jälgedes käivat "Arlechinot". Omas klaverimängus kui ka klaverikompositsioonides käib ta Liszti jälil, on virtuoos, kuid sõna  paremas mõttes. Siis Ä. Scffnabelit, kes aga oma pahempooliste poliitiliste vaadete tõttu palju vaenlasi on kogunud ja kes üldse enam Berliinis üles ei astu, vaid ringreise väljamaal ette võtab. Ta on peen hingeline mängija, kes Saksa klassikuid äärmise arusaamise ja peenusega tõlgitseb. Viimasel ajal väikesse kodunurka tõmbununa komponeerib ta asju, mis oma vormi kaugeleminekuga üle löövad isegi ra­dikaalsemad muusika uuendajad. Siis peab nimetama samuti virtuoosi, aga ühtlasi hinge­list Saueri, Lütscgi, juba  vananenud Ansorget, Edvin Fischeri ja teisi.