Sõidu esimene terav elamus oli umbes 30. kilomeetril, kui algas laskumine esimeselt ~600m kõrguselt künkalt. Teekate oli asfalt, mis meenutas rohkem kruusateed ning mille langusnurk oli selline, et pidurite lahti laskmisel keris kiirus hetkega 70 peale. Järsku selgus aga, et sirge  laskumise lõpus ootas aga 90-kraadine kurv ning otse ees haigutas kuristik! Kujutasin juba elavalt ette, kuidas soovin alla kukkudes lähedastele head elu ning naudin imelist vaadet, mis ümbritsevale maastikule avanes. Baigimehe refleksid töötasid aga hetkega - taguots sadula taha, raskuskese nii madalale kui võimalik (toetasin rinna sadula peale) ja pidurdasin nii, nagu ei kunagi varem maanteerattega. Vingerdi-vongerdi, aga teele ma lõpuks jäin! Uuuhh… Kui senimaani tundus, et probleemiks oli nii liigne  palavus, jahedus, tõus kui ka langus, siis peale seda "trikki" olin tõsiselt rõõmus lihtsalt elus olemise üle ning kõik eelmainitud probleemid olid muutunud tühisteks.