See raamat on ilmund ajal, mil Koskenniemi intensiivselt tege­les klassilise antiigiga. Kui väga ta viimasesse oli kiindund, ilmneb muide ka tema peenevormilisest esseedekogust Roomalaisia runoilijoita. Antiikne stoitsism näib olevat tema maailmavaatesse mõju avaldand, kuid sama palju ergutust on  temale kindlasti annud ka antiikse värsi muusika. Juba varem esines temal klassilise oodi stroofivorme, nüüd ta keskendub distihhonisse, millele oskab anda oma, kuid ehtsa rütmi. Ta ei ole prosoodilises suhtes nii puristlik kui Manninen oma tõlgetes, kuid seda ligemal püsib tema värss nor­maalsele kirjakeele stiilile, mille puhastamiseks ja õilistamiseks see on kindlasti palju kaasa aidand, nagu see on aidand puhastada luule­keelt. Muide, Eleegiates on lubat palju ruumi antiiksetele teemi-dele. Juba  päälkirjad osutavad seda: "Etruski vaas", "Prometheus", "Endymion", "Echo", "Paan ja kitsekarjased", "Polykrates ja tema sõber" - Schilleri ballaadiaine uus käsitlus -, "Marinissa pulmaöö", "Ovidius Tornis". Raamatu epiloogi moodustab soe ja siiras luule­tus "Tolm" - seekord üldinimlik, subjektiivse tundeerkusega täi­det lüüriline pala ilma mingi kultuuriloolise taustata.