Ennemaailmasõja aegsele Austria-Ungarile oli  sisepoliitikas raskeimalt lahendatavaks probleemiks rahvusküsimus, mis omas üht­lasi otsustavat tähtsust ta välispoliitilise suuna määramisel. Austria nõrkuse suurimaid põhjusi oli ta elanikkonna rahvusliku ühtluse puu­dumine. Monarhial puudus külgetõmbav, rahvuslik jõud, sest ükskirahvus ei omanud arvuliselt domineerivat seisukohta. Seda tugeva­mini mõjusid aga tsentrifugaalsed jõud - üksikute rahvuste ise­seisvumise ja riigist eraldumise püüded. Austria rahvaste kaleido­skoop hakkas oma riiki lõhkuvat mõju avaldama  eriti sellest hetkest alates, mil moodne natsionalistlik liikumine haaras ka Austria eri rahvusi. Mida enam üksikud rahvused muutusid endast teadliku­maks, seda lähemale nihkus Habsburgide riigi lõpp. Rahvusküsimus sai teguriks, mis viis lõpuks Türgi Euroopa alade kui ka Austria lagunemisele ja Balkani väikeriikide tekkimisele. Oma riigi sellist iseloomu pidigi arvestama Austria riigivalitsus. See asjaolu määras oluliselt riigi sise- kui ka välispoliitika suuna, milleks kujunes võit­lus nende  tsentrifugaalsete jõududega, laguneva riigi kooshoidmine ja lagunemist loetavate välisvaenlaste hädaohutuks tegemine. Aktiivsem osa sellisest Austria poliitikast oli suunatud Balkanile, sest siin aval­dus kardetav irredenta, eriti slaavi probleem kõige hädaohtlikumal kujul. Nimelt omasid Austria lõunaslaavlased - serblased ja kroaadid - väljaspool monarhiat suguvendi iseseisvas Serbia kuning­riigis. Serbia kujuneski Balkanil Austriale kardetavaimaks vaenla­seks eriti oma Suur-Serbia idee tõttu, mille eesmärgiks oli  Suur-Serbia rahvusriik, kõigi lõunaslaavlaste ühendamine ühise riigi alla. Selle idee teostumine pidi paratamatult toimuma kõigepealt Türgimaa ja Austriagi kulul.