Mart Soidro: «Tal oli oma uuest ametist johtuvalt palju kohustuslikke etüüde.»«Panin 6. oktoobril 1992 selga ainsa ülikonna ja läksin Kadriorgu. Liigne oleks vist lisada, et ärevus oli põue pugenud.  Mäletan, et parasjagu lõppes suursaadikute vastuvõtt ja töökabinetist väljuv Lennart silmitses mind üllatunult. Tutvustasin ennast ja teatasin kohmetunult, et mina hakkan ka siin töötama. Tundus, et samal  päeval ametivande andnud vabariigi presidendil polnud selle vastu midagi. Filigraanse suhtlejana leidis ka kogunisti ühise kokkupuutepunkti - ka tema poja nimi on Mart. Siis lisas ta vabandavalt, et hetkel on tal oma uuest ametist johtuvalt palju kohustuslikke etüüde ning sisuliste küsimuste aruteluni jõuame ehk alles hilisõhtul. «Otsi endale töökabinet! Nagu sa näed, on meil hetkel ruumi palju,» andis ta mulle nõu, manades näole oma legendaarse naeratuse.  Aga mis sel päeval veel Kadriorus juhtus,  olen ma kirjutanud ajakirjas Favoriit («Ettearvamatu Lennart», oktoober 1998): Palju meid seal algul õigupoolest oli? Oli presidendi abi sisepoliitilistes küsimustes Jaan Tross, oli kaks turvameest, üks Arnold Rüütli endine sekretär, paar Kadrioru-inimest Artur Vaderi või kogunisti Aleksei Müürissepa aegadest ning üks endine välisministeeriumi närimiskummi nätsutav sekretär, kes pidevalt rõhutas: «Suhteliselt lootusetu olukord…» Algatuseks kääris Lennart käised üles ja teatas, et nüüd tuleb tööle hakata.  Selgus, et üks turvamees oskab fakse saata - ta pandi kohe faksimasina taha. Teine turvaja teadis midagi arvutist ning töö oli varnast võtta. Autojuht oli masinakirjutaja ja ülemnõukogu esimehe endine sekretär tõlk. «Meil oleks veel inimesi vaja,» vaatas Lennart lootusrikkalt ringi. Aga inimesi rohkem ei olnud; üksnes kole ja kõle oktoobrikuune tuul ulus akna taga.»