Et kõik ausalt  ära rääkida, nagu asi oli, pean alustama sellest, et Libarott istus kodus ja masendus. Suvi hakkab läbi saama, kuskil pole nagu käidud.  No suvega on ju nagu jaanipäeva või vanaaastaõhtuga, et tingimata peab sajapäise seltskonnaga õudselt häppilt kuskil põõsas jaurama.  Ja endale kinnitamine, et tegelt ju ei pea, ei tööta päris lõpuni. Ma ju ikkagi tahtsin ka midagi huvitavat ette võtta.  Nojah, Laagrisse oli plaan minna, aga see langes segastel asjaoludel ära.  Ja  lõppude lõpuks tuleb üksi kuhugi üritusele sättides alati viimasel hetkel peale tunne:  Kuhu ma ikka ronin?  Mis sellest parem saab?  Maailmarevolutsiooni seisukohalt vaadates võin ma täpselt sama hästi ka kodus passida.  Nii et kui ma end viimasel hetkel ühele autoga seltskonnale sappa haakisin, siis oli see üsna piinlikult mitteminulik ja desperate move (siit pealkiri), aga igatahes seadsin endale tingimuse, et mina olen vait ja tasa ja kellelegi tüli ei tee.  Aga see  selleks.