Ditty ütles ükspäev, et ma olen hull. Ma vaidlesin vastu. Pärast taipasin, et rumal oleks eitada. Hullud ju eitavadki kõike. Niisiis ma mõtlesin, et tunnistan, et olen jah - ehk õnnestub mõni ära petta - niikuinii keegi ei usu siis.  Kõigepealt tundub mulle, et mind kasutatakse ära. Teiseks tundub mulle, et ma teen kõige rohkem tööd, aga keegi ei märka seda kunagi. Et mulle võiks hommikust õhtuni korrutada, kui  tubli ma olen ja kui palju ma suudan, ja kui hästi ma süüa teen ja kui võrratu ema ma olen, aga millegipärast keegi ei tee seda. Et mind peaks kutsuma kontserditele ja teatrisse ja restorani ja lõunamere saarele reisile. Kuidagi ei jõua ära oodata.  Ja siis võiks mulle anda raha. Niisama. Soovitavalt iga kuu ja küsida, kas mul ikka jätkub.  Ühesõnaga, mul on surutis. Lisaks majanduslikule ka veel emotsionaalne. Huvitav, et nad käsikäes liiguvad. Või tekitab üks teise? Kumb siis enne tuli? Kusjuures ma  teadsin seda ette. Umbes 4 aastat tagasi, kui ma eufooriliselt mitu aastat elasin pilvedes (mitte pilves), siis ma teadsin, et see nii ei jää. Ja et ma varsti siplen mudas nagu uss. Natuke ma isegi naudin seda. Sest kui minu elu mustem pool piirdubki SELLISTE raskustega, siis võin ma ju kõigevägevamale lausa tänulik olla. Lisaks ma näen juba ette - mingil ajal läheb heaks. See on nagu jõuluootus natuke või nii ... või nagu hoovõtt.    Sa loed ja mõtlesid praegu: hull mis hull, onju :)