PÜHAPÄEV  Selles linnas pole õhku.  Majade, garaažide, bensiinijaamade  ja parklate vahele voogab heitmejoana  närvigaas.  Me oleme valinud vangide kambri.  Me siiski püüame kasvada  ilusateks õiteks, ilusateks puudeks -  kirevateks õiteks, rohelisteks puudeks,  õunapuudeks ja kirsipuudeks,  vaarikavarteks,  muulikamarjadeks,  ent selles linnas pole õhku.  On vaid kumavad kuulutused,  see lõputu punane  külm sätendav sära, kallid kõrged peegeltornid  ja kõledad kojad.  Kõigi võimaluste poed on kogu aeg  lahti,  et unustaksime oma ülejäänud võimalused,  oma meeldivamad mälestused,  et unustaksime, et me juured ei suuda end suruda läbi  bituumenmusta asfaldi ja pitsitava betoonpaneeli  ning kärbuvad iga päevaga,  iga öeldud ja ütlemata sõnaga, mis polegi enam meie,  vaid ajalehtede, televisiooni ja planguplakatite sõnad.  Et unustaksime, et me nahk ei tunne enam tuult,  me silmad ei näe enam Linnutee valgust,  me kõrvad ei kuule enam üksteise südame tukseid  ja elust sellisena nagu seda tunti  saab üha enam vaid ununev eepos  või ammugi aegunud rumal rahvalik laul.  Vaid hetkeks ühel pimedal peatunud pealelõunal  õrn hellitav helves langeb kergelt ja sundimatult  kargest kiirgavast pilvest  ja puudutab inimeste põski, niisutab nende huuli.  Siis jäädakse seisma ja tõstetakse pilk  ning silmad justkui tunneksid ära  üha kaugeneva kuma seletamatust ja sõnastamatust  maailmast kui omaenese unustatud särava  palge.  Homme unustatakse jälle,  et selles linnas pole õhku.  Siis pole meid enam siin,  et tuletada seda kellelegi meelde.