Ent retseptiivne tegevus, teose sisemine omandamine adekvaatse tervikmuljena, elamuse, vaimse pildi saamine meile esinevast tähtede, sõnade ja lausete kogumist ei ole veel arvustamine. See on alles materjali hankimine arvustuse jaoks, kuigi kogu hilisem töö võib ses juba olla embrüooniliselt ette visandet. On äärmiselt oluline,  et see esimene faas oleks intensiivne ja toimuks häirimatult, sest ükski kriitiku mõis­tuslik kalkulatsioon ega vaimukas konstrueerimisvõime ei suuda seda hiljem asendada, kuid see on ikkagi ainult eel­aste. Teose algupärast, ehtsat ilmutumist ei tohi pärastpoole unustada, vaid peab sisemiselt ikka jälle tulema selle juurde tagasi, kui ei taheta selle pilti endas tagantjärele sel määral võltsida, et sellest saab pigemini oma uus fantaasiasünnitis kui esialgse vaatluse ese. Selles asjas arvustaja peab end  järjest valvama, et mitte kaotada kindlat pinda jalge alt. Ometigi peab ta astuma veel üsna mitu sammu edasi. Ta peab endale sellest aru andma, mis ta on läbi eland, peab suutma seda elamust igakülgselt vaadelda otsekui konkreetset objekti, seda võrdlema teistest teostest saadud elamustega, sellele koha leidma kõigi oma seniste kirjanduslike muljete keskel, pannes tähele selle sarnasusi viimastega ning erine­vusi neist; veelgi kaugemale minnes peab ta mõnikord endale selgitama kirjandusliku elamuse suhet kogu  oma maailma­pildiga. Mõningatel puhkudel, näiteks uurides teose mõnd eri­külge, kas või teatavaid selle stiili aspekte, peab kriitik võib­olla tegema otse filoloogilist detailtööd, kuid kogu aeg peab tal elavana ees kangastuma teose kogupilt, nii nagu see ta teadvuses kujunend, sest et iga detail saab oma õige tähen­duse alles seoses kõige muuga, samuti nagu teos saab oma õige koha alles asetatuna vastu avaramat kirjanduse ja elu tausta. Selles arvustusliku tegevuse järgus tuleb opereerida erilise mäluga  kirjanduslike kvaliteetide, s. o. teiste sõna­dega puht-psüühiliste realiteetide jaoks, mida peab oskama analüüsida, ilma nende terviklust ja sidevust rikkumata. Para­tamatult tuleb sääljuures vahel appi võtta abstraktsioone, kuid tuleb piinlikult silmas pidada, et kriitilist hoonet ei ehiteta paljaist abstraktseist ebarealiteetidest, vaid et abst­raktse formulatsiooni puhul alati oldaks teadlik selle taga peituvate elamuste reaalsusest.