Kontemplatsiooni mõiste võttis eestkätt üle Schopen­hauer, kelle pessimistliku ilmavaatega see suurepäraselt sobis. Schopenhauer tunnustab teatavasti selle ilma kõigist võima­likest kõige viletsamaks, kus kannatus ja õelus kõigiti ülekaalus  tõeliste rõõmude ja headuse üle. Põhjuse selleks näeb ta asjaolus, et terve maailm on mõistmatu ilmatahte saadus (objektivatsioon). See irratsionaalne ilmatahe avaldub kõigis orgaanilistes olevustes ja eriti inimeses rahutu tungina elada ja elu maitsta. Sealjuures ei teki aga tõepoolest iialgi tõelist maitsmist, sest niipea kui oleme mõne eluõnne kätte saanud, kihutab rahutu tung meid millegi muu, uue poole, ja näiliselt saavutet lõbu on alati ainult ajutiselt kõrvaldet valu. Sellest tahte rahutust rühkimisest  ja rutta­misest on ainult üks pääsetee - tahtetus, mille saavutame kui kaotame silmist niihästi oma tahte kui mõtte tõelisusest; ja üheks paremaks abinõuks, pääseda sellest seisu­korrast ja üürikesekski lahti saada olemasolu piinast, on Schopenhaueri arvates sügavate, suursuguste kunstteoste puhtesteetiline maitsmine. Siis satume nimelt sellesse kon­templatsiooni ehk esteetilisse esemesse süüvimise seisukorda, unustame möödaminevalt iseennast, vabaneme tahte valit­susest ja oleme ainult veel "puhtaks,  tahtetuks tunnetussubjektiks." Sealjuures muutub ühtlasi me arusaamine asjadest enestest selle tõttu, et me neid enam ei käsita üksikesemetena, vaid oma tõu edustajatena (ehk nagu Schopenhauer Platolt laenatud mõttega ütleb: ideedena).