Mul on tavaks igal hommikul tunnikese jagu muusikat kuulata. Päevast päeva vahelduvad rütmid aitavad mul häälestuda õigele lainele, saavutada just säärane meeleolu, mille ma käsilolevasse kirjutisse soovin üle kanda.  Täna valisin plaadikogust klassikalised armastusmeloodiad, et koos Brahmsi, Chopini, Bachi ja Beethoveniga meenutada oma head ämma, kes täna öösel lahkus. Ta oli  inimene, kes mitte kunagi armastusest ei rääkinud, ta armastas üksnes südamega, saavutades sõnatusega, pilkude ja puudutuste keeles seda, millega paljud ohtrasõnalisust abiks võttes hakkama ei saa.  Kui võrdlen oma meheema tähega, siis kangastub mulle kauge ja silmapaistmatu, vilkuv ja habras tulesilm taevaserval - naine, keda liiga vähe märgati, liiga harva tunnustati ja liiga ohtralt ära kasutati. Paljukest minagi ta sisemaailmast teadsin, oli tal ju kombeks elada sissepoole, hoida mured naeratuse  varjus, ning ta ei õppinud äraminekuni selgeks häda kurtmise kunsti. Ta elas lihtsalt ja suri lihtsalt. Ometi jääb ta minu südames erkkuldseks täheks, et armastuse heledusega valgustada mu öiseid samme, õpetada mind mitte komistama valedele väärtushinnangutele ja panna mind härdusega kummardama vähesega edasi antud suuruse ees.  Peab ju elama. Keegi ehk teab,  keegi teab, kuidas endasse karjud:  oleks, oleks... Kas loitsid või nead,  nüüd on ükskõik.  Kui kõhklema harjud,  tunned:  armsate surnute varjud  on su ümber ja soovivad head.  (Leelo Tungal)