Vilniusesse sattusin esimest korda kevadtalvel - sõiduteed olid kaetud pruunikaskollase lumemuda kihiga, milles ukerdasid haisvat gaasi eritavad räpased autoloksud, kohvikud ja poed olid täidetud niisketest riietest ja nende eemaldamisel niisketest  kehadest erituva läpatava lehaga, majade fassaadidel jooksid sulava lumevee nired ning ainuke assotsiatsioon, mida see linn pakkus, oli mingi oppidus sovieticus - nõukogude linnake - kõike muud kui kodune ning kõike muud kui hästi toimiv asula inimestele, kes oma vaimupimeduses ning kolklikkuses ei taju selle neetud koha võikust.  Taevas pillas niisket lund segi päris vihmaga, rõsketes mantlites ja kasukates leedulased sagisid füüsilise ebamugavusega võideldes roppudel tänavatel, mida  ääristasid segi lagunenud vanaaegsete majadega nõukogudeaegsed lummutised - parlament, ooperiteater ja paljud teised. Oli vastik.