Naljaks on vaadata kui ta saba selga paneb ja jooksma kukub ning siis mõne sammu järel, käntsti, maha  kukub. Siis tõuseb, raputab, kukub taas juba selili ning hakkab filosoofilise pilguga lage uurima nagu see kõik oleks peensusteni ette planeeritud. Tundub et oma nime ta tunneb, kuigi me ei tea, kas see talle ka meeldib. Kui Ufo hüüame, siis tuleb puuri ukse juurde asja uurima, mis temast tahetakse. Üldjuhul tahetakse veel lutti ja ega me sellesse enam sütitava entusiasmiga ei suhtu, sest ilmselt suurema osa saab juba kasuemalt kätte. Täna juhtus midagi ootamatut. Olime just ta sülle võtnud kui Ufo järdku  põse vastu inimese sõrme vastu toetas ja nühkima hakkas. Meile tundus, et kiisutitt ütles oma keeles - aitähh.