Meie läksime kõigepealt Mänguasjamuuseumisse. Küll on tore koht. Äratundmisrõõmu meile, vanematele, ja palju uut ja toredat lastele. Mulle jättis kustumatu mulje Leonhard Lina tehtu - mees treis end kartulisalves varjates võrratuid  mänguasju, kusjuures jalgu sirutada sai ta vaid öösiti… ja päeval oli salves pikali. Uskumatu, tervelt 10 aastat niimoodi elada… Nostalgiat oli ka, näiteks pabernukud, mis mul olid kommikarbi sees hoiul ja mille ma vist alles hiljuti ÄRA viskasin - suures tüdimuses pisikeste jalusvedelevate vidinate pärast… Nüüd jälle kahetsen, loomulikult. Nagu ka need vahtplastist mänguasjad, mis ema meile tõi. Ja veel nii mõnedki asjad. Näiteks need plastmassist lille-kujulised elemendid, mida sai omavahel ühendada.