TEDA PIINATI: TEMAST OTSITI TEMA ENDA MÕTTEID.    Kui mägi ei tule muhamedi juurde, läheb muhamed mäe juurde. Muhamed... Raske on keskenduda, üldse midagi mõelda, raske mõtteid pole ei viitsi kirjavahemärke panna unustan paberile vaadata, tundub, et see meetod ennast ei õigusta. See peab siis olema see maailmakuulus kirjanik, kes ühe aastaga kuus raamatut kirjutab, kõik šedöövrid, üks rohkem kui teine? See on jama, kui pead mõtteid stenografeerima, siis mõtled ainult sellele, et  midagi mõelda ja kadunud kõik. Olen tige, ei taha töötada. Nä n nüüd, masin ka streigib, vähemalt läheb kiiremini kui käsitsi. Võib-olla peaksin just käsitsitööd rohkem harrastama, et minust inimene kasvaks? Või ümber kasvaks, sest midagi ma juba olen. Nimelt mina. milline - seda alles näeb, oleks mõnel ainult silmi vaadata, kõike materjali niikuinii ära ei kasuta, võin teha mida tahan, isegi seda mida ei taha. Võin teha tööd, kuigi ei taha. Töötegemine on kena küll, seni kui teda tegema ei pea hakkama.  Juttu keerutada on kerge, see ka mõni töö! See ka. Keerutan ma asjalikku juttu, teen ma asjalikku tööd, teen ma üldse midagi - näpuharjutusi. Kiirkirja kahel sõrmel. Masinad on ohtlikud, nad tahavad, et nendega töötades mõte ainult ne dega tegeleks. N täht jäi puudu, peaks selle all tärnikesega ära märkima, aga tärnikest ei ole. Tegelikuly annab ikka mulistada küll, mittemillestki mittemillenigi välja ja kõik asjad sinna vahepeale veel: rääkimine see ja teine, vaikimine kolmas - neljas... kolmas - neljas,  varsti näljas, küll on kena nämmutada, KÜLL on kena nämmutada. Aga kui suu tühjaks saab? Kui hambad suureks ka kasvavad ja puhtalt läbi lõikavad? Hmh, kus probleem, viska mõned kõvad kaljukänkrad ette, las nürib oma vastvalminud lõikehambaid. Ohutu moodus inimesest lahtisaamiseks, las arvab, et teeb tarka tööd, elutööd, mastaapset tööd - kui arvab jagu saama hakkavat, kukuvad hambad suust  ja terabaks ihutud servad lõikuvad igemetesse.    Mida's nüüd? Eile ma mõtlesin midagi, see on mulle hästi  meelde jäänud.      inimesed inimesed  üksi jäävad inimesed joo  (Leidsin Sirbist)    (Tärniga olgu märgitid "Sibist ja Vasarast")  ILMA TRÜKIVIGADETA!!!    Igavene tuleb tema  igavene igavene  seisab tema igavene joo    Kellel trükimasinat pole, see ei saa trükivigu teha, saab ainult kirjavigu, mina saan mõlemaid. Teatud mõttes olen rika s in inimene. Sest veel muidki vigu teha on  mul avarad võimalused. Vigadest õpitakse. Mul on suurepärased õppimistingimused. Millest järeldub - lause algusesse panna. Eelmise lause algusesse. Ühe vea läbi niipalju lauseid juurde ja veel rohkemgi! Varsti on pool paberit täis. Ega ma tegel kult ei ole naljaarmastaja inimene, olen probleemitseja. Armastan keerulist ja veel keerulisemat. See näitab mu lihtsameelsust. Aga need kuuluvad kokku. Üleüldse polegi asju, mis mingit kanti pidi kokku ei puutuks või ei puudutaks. Kui ma ainult teaksin midagi, mida  ma ei tea, oleks mul kohe selle mi  millegagi pistmist. Vähemalt minu mõtetel. Tegelikult on veider, et ma ühe tunni jooksul rohkem ei jõua mõtelda, kui kaks lehekülge. Mõtlemisviljakus on väike. Peab produktiivsemalt, efektiivsemalt ja kvaliteetsemalt mõtlema hakkama. Võib-olla annab ennast sellega vabandada, et pole harjunud nähtavalt lollusi tegema. Nii silmnähtavalt, ma mõtlen. Jälle mõtlen. Tähendab, ikkagi mõtlen? Probleem, minu lemmik. Mõtet ei ole kusagil. Ega kuskil. On ainult probleem. Milles  seisneb probleem? Aga juba tema olemasolus. Mis tema tekkimise põhjustas, on teisejärguline või hoopis tähtsusetu. Peatähtis on see, et meil veel probleeme esineb. Probleem ise on probleem. Ja naerda ei ole siin midagi. Trükivead on ka probleem. Ainult et antud juhul ei oma nad tähtsust, sest asi on niigi tõsine. Antud juhul on teil vaja natuke mõtelda ja ise trükkida proovida, isegi huumor kaob. Juhul, kui teile seda üldse antud on. Huumorit, ma mõtlen. Või õigemini ei mõtle, vaid lihtsalt ütlen. See on -  antud juhul. K u i sellist juhtu antud on. Aga mõnikord ma mõtlen tõesti. Kuigi seda ei pruugi teistel teada, kuidagi ebamugav, kui sind mõtlejaks pidama hakatakse.Nii et jäägu see omavahele. Seda polegi nii raske teha, sest see ei huvita kedagi. See - mõtlemine.    P.S. Arvatavasti on vajalikud mõned selgitused. Ka mulle endale. Kahtlesin kaua, kas trükivead sisse panna või ära parandada. Lõpuks ei ole see ju minu otsustada. Pealegi on need ainsad, mis seda väljaimetud pala veidikegi elustavad.  Sest et siin ei ole   öeldud. Ma panin selle kärbeste peletamiseks siia algusesse ning osalt ka sellepärast, et ma ta kõige esimesena valmis trükkisin. Ilmselt on nüüd mõistetav, miks ma edaspidisest trükkimisest loobusin. Ja ilmselt on nüüd viimane aeg ajalehekeele kasutamine lõpetada ja ütelda midagi tähenduslikku.  Kui palju inimesi on surnud sellepärast, et nad on sündinud.  .        SUREMATUD ON SURELIKUD, SURELIKUD SUREMATUD, NAD ELAVAD TEINETEISE SURMAST JA SUREVAD TEINETEISE ELUST.      Kirjutan lihtsalt selleks, et kirjutada, tabada põgenevad mõtted, jäädvustada pelk tuju, luhtuv lootus, ähmaselt tärkav tajumine. Ja peaasjalikult luuletada kokku olematuid asju nagu see loss siin pildil. Ehkki tema on vaieldamatult olemas. Kusagil. Aga on ta kunagi selline, päriselt selline, nagu arvasin nägevat? Neid nõnda selgeid  piirjooni ja jäämise kindlust? Ära ole nõnda kindel. Võib-olla sind polegi? Sa ei tea. Ära ole nõnda kindel. Sest ka mina ei tea sulle öelda, mida mõtleb hämara ööviiru taoline printsess endast ja oma lossi-maailmast, kuhu ta suletud on. Tema, rõskuselõhnaline, kes tähituil öil laskub varisevailt müürelt , et libistada maapinnale hallad ja sügishirm. Mõtleb ta uskudes pilvitule loojangule, mõtleb ta uskudes, et päike end talvedeks temasse peidab, kiirates punaseist silmist? Ma ei tea seda öelda. Ära ole nii  kindel, kahkjas lill, kes sa närbud kuuvalguseta, võib-olla kuu kaob ja mida teed siis sina? Ära ole nii kindel. Usu muinasjuttu, selle lummusevalust saab üle, kui müürid on muutunud mullaks. Aga loota teed sinna leida on lapsik, ära usu liig palju tõelisust, selle surma on võimatu taluda. Võta kõike kui mängu, usu olemist teispool tavalist ja sa võid õnnelik olla ka jutust. Kui sa ei usu olemist teispool tavalist, ära hakka otsima kivitänavalt printsi. Ja ära ole endas liig kindel. Juhtuda võib paljugi  etteaimamatut, ole valmis iga hetk astuma teispoole tavalist. Lähed sa poodi või kooli, pea silmad lahti ja oota taevasi märke. Puulehtede lend õhus võib olla ime ja valged liblikad sügisõhtutel akende taga... Ära keela neile tulevalgust, võib-olla näib see neile muinasmaana. Ära keela õnne kellelegi ka siis, kui see toob surma, ja ära ole endas liig kindel, sest sina ei tea, mis on ühe jaoks õnn. Kui käid mööda porist teed uskudes, et see viib sind lossi-maailma, siis pääsed. Ära ole liig kindel, pori võib  olla nõiutud teemanttee. Ära ole liig kindel, kas pole see, mis sinus võõrastust tekitab, kokku puutunud ööhaldja imettegeva käega? Sest sina ei tea... Ja mida võidki sa oma saatuse teest teada? Ära vaeva end teadmatuses... Kui ma vaid suudaksin! Aga ei. Järjest painajalikum on mõte siit ära minna. Kuskile muinasjutumaale, ebamaisesse kohta ja ebamaised on mulle ühevõrra nii vanad lossid kui ka tuledes New York või Rio de Janeiro. Kõik tundmatu näib mulle ebamaine, kõige tundmatu järele ma igatsen, kas ei  tule sellest järeldada, et igatsen teadmise järele? Või teadmisest vabanemise järele... Või hingerahu või armastuse või mõistmise järele? Tean ju kõike, mida ootan, tean seda võltshiilgust ja ometi usun? Aga hiilgus ei tule. Ja mida ütleb mu süda? Veel suudab ta tühjust tunnetada, tühjust kannata ja seda võõraste või hoopis olematute tunnetega täita. Kui kauaks? See pole armastus, mida ihkan. See on jõud. see tugevus, kindlus, jääva tunnetamine, püsiva otsimine, mida ei leia. Üht paindumatut selga, mille vastu  toetuda, üht sooja kätt silitamas juukseid vale ja valskuseta, tões ja usus mind mõistvat? Kas pole olemas sellist siis? Või olen liiga vara sündinud ootama? See pole ju minu süü, et tahan varem saada või oskan varem tahta tõelist ja jäävat? Alp kelkimine ei heiduta mind, kellele pole kunagi meelitust lausutud. Mitte sellist meelitust, mitte tühist lõõpimist ei vaja ma, vaid mõistmist... Mul on õigus hellusele. Kas pean seda nõudma minema?    P.S- See on süütult kirjutatud, ilma mingi raamatusse  toppimise mõtteta, ülimalt luuleline sellepärast, et ta kohe vahetult luuletuste otsa on kirjutatud. Võib-olla suurim paljastus selles loos, paljastades halastamatult mu hoolikalt varjatud sentimentaalsust.        SURM ON KÕIK, MIS ÄRKVEL OLLES NÄEME JA KÕIK, MIS MAGADES ON UNI    Kas ma ikka tahan kuskile minna? Ja kuhu siis, kui oleks võimalik? Kas ma läheksin ringi pööramata tegelikkusest ära, nii et mu olemasolust märkigi ei jääks? Ei. Ma tahan olemas olla. Ja ära minna  vaid siis, kui saan tagasi tulla. Sest kõige hindamise aluseks on paratamatult see maailm, milles ma elan. Ma ei saa seda vahetada teise tähega, teise tulega. Kui mul oleks võimalus minna nendega kaasa nende maailma, olgu see parem, olgu see ükskõik mis, kui ma peaksin sinna jäämagi, olgu surematuse-tõotusega - ma ei läheks. Sest oskan hinnata ainult neid väärtusi, mida mulle pakub siinne ilm, oskan arvestada ainult nendega ainult nende tähelepanu püüan ma köita oma eluga. Ma läheksin ära. Jätaksin maha kõik.  (Seda pole sugugi palju jätta.) Ja tuleksin tagasi sajandite, aastatuhandete, miljonite pärast, et näha, mis on siis jäänud, mis püsinud? Mõistus tõrgub mõtlemast aja peale.    Veenan ennast, et ei armasta inimesi. Ma ei ole neilt midagi saanud. Mingeid väärtusi ligimestelt, kellele siin veel anda? Aga ometi ma armastan neid. Neid, keda näinud ei ole. Sõnadest inimesi, värvidest, pintslilöökidest inimesi ja nende loojaid. Milleks nii palju ilu? Tundub narr näha niipalju headust, niipalju  kaunidust, niipalju tarkust kättesaamatus kauguses! Kellele on see siis loodud? Headus kaotab väärtuse, kui teda ise tunda ei saa, kui ainult tead tema olemasolust. Kõik kaotab väärtuse, mis ainult näilikult olemas on, tähendab polegi. Kas mõnele on? Näen enda ümber kinnisi piiratud elusid, mis petavad iseennast. Mis usuvad lapsikult oma tõelisusse. Mis ei tahagi midagi enamat! Kas on mu katsumus siis selles, et ei oska petetud olla, et ei oska valet uskuda? Et   midagi  enamat? Ja mida siis, kui küsida tohib? ...Niipalju üksindust, ainult mõni ei märka seda. Niipalju võõritivaatamist ja sellest möödavaatamist - iga inimene on lõputult üksi iseeneses, kui ta vaid julgeks seda tunnistada. Ent milleks siis teised inimesed? Kust on üldse pärit see lootus mõistmisele ja see mõistmisetarvidus? Üks tarbetu vajadus. Üks täiesti seletamatu... Ja mida rohkem sa püüad arutada, seda rohkem rappa sa jõuad... Milleks arutleda, kui resultaat teada? Vahepealsed lõpmatult teisenevad faasid  võib vahele jätta. Oleme tarbetud. Tühised mõõtmatu ruumi ees, mida me mõista ei või. Kuidas ja milleks on tekkinud see veider loom, keda kellelgi vaja ei lähe? Ja milleks need tähed, supernoovad ja kerasparved? Milleks need tarbetud keemilised, füüsikalised jne. jne. jne. reaktsioonid? Milleks tühjus? Kust ta tuleb? Kuhu ta läheb? Millele üldse võib toetuda? Ja kui need veidrad loomad loodi, miks ei antud neile siis mõistmist alguse, lõpu, olematuse, nende enese otstarbe või tarbetuse üle? Miks lastakse  neil üksinda rabelda, tunda tundeid, tühjust, mittemõistmist ja meeleheidet niisama suurt, kui lõpmatus? Ja siis otsast taas, ilma, et oleks millelegi toetuda, sest kõige alust ei ole tegelikult olemaski. Selle mõttetust mõistes, mis see siis on, et me ikka veel olemas oleme? Me mõistame, ometi me ei mõistaja ei hakka kunagi mõistma ning püüame mõistmatu lükata väljaspoole teadvuse piire, ta hoopiski välistada ja elada iseeneses. Et me teda kunagi enam ei tajuks je et ta ei sunniks meid ajuderaginas otsima  MÕTET, mida me mõelda ei taha. Ma ei tea enam, seda kõike on liiga palju minu jaoks. Ja natuke liiga palju tahan vist mõista, natuke liiga kaugeid asju. Kas mõtlen ma üldse sellele, mis mind ümbritseb? Olen ma selle põhjani ammutanud? Mina võin mõista kuipalju tahes, kas mõistavad teised seda, et ma tõepoolest mõistan? Sest ainus asi, millest lähtuda, on maailm, milles ma elan. Ja samapalju, kui mina ei mõista teda, ei mõista tema ka mind. Nõnda heidangi endalt tahtmiste koorma ja alistun sellele, mida näen  enda ümber.    Minu ümbrus? Sellest ma kirjutan ka. Aga see peab veel veidi laagerduma, enne kui kallale asun. Seni teen ainult sõnu, sõnu ja sõnu, midagi muutmata. Mille vastu mul mässatagi? Kõige ängistavam kord valitseb ümberringi. Ja minus kõige ängistavam oskamatus midagi olla. Midagi ütelda. Kellele? Nimesid vältides - ainus, keda ma tunnen ja kes suvatseb armulikult minuga lävida, on mõistmatu. Mõnikord tunnen, kui tuleks ilmutus pealenii selgeks ja läbipaistvaks muutub kõik. Kardan seda.  Sest   palju näha ei ole hea selles maailmas, millest mina lähtun. Kas ihaldan kuulsust? Ei, tean nüüd, et mitte kuulsust, vaid mõistmist. Pean ennast maksma panema, et keegi mind märkaks. Ma usun, ma loodan, aga ma ei näe kuskil võimalust.    Pean ennast korralikult käsile võtma. Ja summutama igasuguse südametunnistuse. Aitab neist sisepiinadest, on AEG TÖÖLE HAKATA. Kui töö tehtud, kaovad piinad iseenesest. Ja annavad ruumi uutele. Kas minust kunagi ei  saa süžeede tootjat? Suudan ainult abstraktset jama kokku ajada, ainsagi jutustava elemendita, ainult polemiseerida ajast ja arust probleemide üle, otsekui oleksin mina nende esmaavastaja. Nagu oleksin mina üldse midagi. Ja üldse, mis see siis on, et miski inimesele midagi teha saab? Eks ole inimene võimsam kõigist, kes olemas. Järelikult on ainult   see, mille ees inimene hirmu tunneb, või inimesest põhjustatud olukorrad. Sest loodusõnnetusi sünnib harva.  Ent   sagedamini põhjustab hirmu inimene inimese  . Aga miks, miks, miks? Jälle olen vanadesse rööbastesse libisenud, jälle silmitsi selle painajaga, ikka üks ja sama arusaamatus, millest kõik tuleneb. Kas olen asjade alguse juures? Kaugel sellest, olen asjade alguse edenemise juures, nende põimumise tulemuse juures ja see käib mul üle jõu, üle mõistuse, üle kõige. Kui mõistaksin algust, ei imestaks mind olevik ja ma  võiksin teada tulevikku. Aga algust ei ole ju olemas ja lõppu ei ole ju tulemas... On ainult lõputu, piiritu ja püsimatult muutuv olevik, mis tuleb olematusest ja läheb olematusse. Igavesti nii.