Külli-Riin Tigasson analüüsib Vikerkaares avaldatud essees «Kiirendus ja tardumine» kiiruse  esteetikat, millest on saanud nüüdse maailma üks juhtmõtteid:  «Kapitalism armastab kiirust, sest aeg on raha. Kiirusest on saanud eesmärk, voorus iseeneses. Kiire maailma üks märksõnu on multi-tasking: täiesti võimalik on ühistranspordiga tööle sõites ühtaegu juua papptopsist kohvi, lugeda iPhone'ist töömeili ja vestelda juhuslikult kohatud sõbraga; seejärel tööle jõudes samaaegselt süüa hommikust, rääkida telefonis ja kirjutada teise käega e-maili /…/»  Kiire ühiskond toodab kiireid inimesi, kes toodavad  kiiret kultuuri. Tigassoni väitel on selle taga kapitalismi loogika: et tarbijanõudlus kasvaks, tuleb aeglased inimesed muuta kiiremaks, et nad toodaksid rohkem, teeniksid rohkem raha ja ostaksid selle eest rohkem asju.  Kujuneb elulaad, kus terve päev kiirustatakse, et õhtul vajuda teleriekraani taga stand by režiimile.  Mida on maailmas uut? Kiirus, jah kiirus, ei muud. Antiikajal ei ülistatud kiirust voorusena. Pigem hoiatati pealiskaudsuse eest, mis kiirustamisega kaasas käib.