Ja see ei ole ju üldse loogiline, kui  varalist seisu vaadata. Raha koha pealt on isegi kolledžikomöödia tiinekad minuga võrreldes padurikkurid; ka ei ole ma kunagi, mitte kunagi sattunud olengule, kus nõutaks frakki või smokingut (see, kui mõnel, khm, on Rocky Horrori stiilipeol plekiline ja narmendav frakk seljas, ei lähe arvesse, eks ole). Mõtlesin, et mine tea, äkki on see nõukogude aja veider pärand, kui "intelligentsist" tekkis nagu omamoodi kõrgklass, mis samas koosnes näljarottidest. Vorsti ja banaani ei ole, aga raamatuid pead olema  lugenud. Sellisega, kes ei ole lugenud (ega oska teeseldagi, et oleks, vt Bayard), on parem mitte tegemist teha (oijaa, mäletan üleüldist piinlikkust ja mahasuunatud pilkusid, kui üks ilmus vahepeal seltskonda peikaga, kes ei olnud seisusekohane, st oli suvaline harimatu ärimees). Ja hoplaa, olingi ma kasvatatud nooreks, kelle vestlusideaal võngub üpriski seal "Metropolitani" filmi, Saki juttude ja Wilde'i näidendite kandis. A. pistis vahele meenutuse "Mr Ripley" sarjast, kus üks tegelane mainis, et vaeste inimestega ei saa ju rääkida - nad mõtlevad ainult rahast. Noh, "intelligents" sai sama arrogantse suhtumisega hakkama, ise vaene olles. Kujutage siis ette, kui tore oli sellisest kontekstist minna kooli - oled suguseltsis harjunud, et edu tagab elegantselt poetatud kultuuriallusioon või kalambuur, ja satud keskkonda, kus see on pigem ohtlik ja edu jaoks on kasulikumad välismaa vildikad, näts ja värviline traat.