Õiguste kaotamise doktriin tuleneb võlaõigusseaduses sätestatud hea usu põhimõttest ning tähendab õiguse kaotamist selle kasutamise ebalojaalse hilinemise tõttu. Õiguse kaotamine toimub siis, kui õigustatud isik pikema aja jooksul oma õigust ei kasuta, kuigi tal oli selleks võimalus, ja teisel poolel tekkis õigustatud usaldus, et seda õigust ei kasutatagi. Lihtsustatult tähendab see, et kui võlausaldaja enda nõuet pikema aja jooksul ei esita ning võlgnikul on alus arvata, et seda ei esitatagi, on võlausaldajal oht enda nõudest ilma jääda. Sellises olukorras võib seaduses ette nähtud (mitte veel möödunud) aegumistähtajale tuginemine olla käsitletav kui oma õiguste ebaaus teostamine, mis on sellest tulenevalt hea usu põhimõttega vastuolus ning lubamatu.