Metafüüsilise ja tõestamatu kristliku Jumala, ebamäärase ja seetõttu vähekohustava Inimsuse asemel leiti uus sünteesjumal Rahvusest, kelle pärimuslikud vormid konkreetseina võimalda­sid  üleisikulist laiumist nii minevikus ja tulevikus kui ka olevi­kus, kelle käsud olid selged ja võrdlemisi selgelt põhjendatud. Peamiselt selle "rahvusjumala" juhtimisel arenes Lääne-Euroopa XIX sajandi esimese poole loovkultuur, kaldudes siis aga uuesti enam kosmopoliitse utilitarismi poole sajandi teisel poolel ja XX saj. algul. Maailmasõda, majanduskriis ja fašistlik liiku­mine on selle arengu uuesti pannud kulgema tagurpidi. Ja nüüd oleme mitmes suhtes jälle tagasi jõudnud Püha Luga aja oludesse, kui mitte  keskaega, igatahes romantilisse, "vertikaalkontaktiga" ajastusse.