See raske aeg lõpeb umbes kahekümne kolmandaks või kahekümne neljandaks eluaastaks, mil algab sinu kui professionaali jaoks tähtsaim ajajärk. Nüüd on keha kasvamine ja muutused põhimõtteliselt  lõppenud ja sa suudad kõik füüsiliselt õpitu omastada. Treening ja füüsiline areng on ühte sulanud nagu küpses viljas. Kui sa selles eas mängid laval noort inimest, nagu näiteks Romeo või Julia, köidab see paljude vaatajate tähelepanu ja nad arvavad, et sa oled väga hea näitleja. See on tõsi, et niisuguses rollis võid sa mõjuda veenvamalt kui mõnigi vanem näitleja, kuid sellel edul ei tohiks lasta üle pea kasvada. See on peaaegu juhus, et sattuda õigel ajal mängima õiget osa. See ei ole oskusliku näitlemise mõõdupuu. Kui inimesed ütlevad sulle selles eas, et sa oled hea näitleja, siis tähendab see, et sul on võib-olla annet, kuid sa pead õppima, kuidas suhtuda sellesse objektiivselt. Kui sa hakkad uskuma, et oled teatrigeenius, kaotad sa ka selle, mis sul on. Tehtusse peab suhtuma objektiivselt, mitte subjektiivselt. Nii tehes mõistad peagi, et sinu varajane edu põhineb juhusel ja et pole mingeid tagatisi, et see seisund ka edaspidi kestma jääks.