Ka tänapäev kohtun taoliste inimestega - alles mõned ajad tagasi oli mul kurb telefonikõne ühe oma koguduseliikmega, kes enam pikka aega ei olnud kirikus käinud. Ta oli aastaid tagasi usklikuks saanud eduteoloogilises kontekstis, siis mõned aastad tagasi meie kirikuga ühinenud ja alguses tundus, et see osadus on talle suurepäraselt sobiv. Nüüd oli ta aga pikka aega pidanud haiglas olema. Ja nüüd tuli välja, et tema usulises elus puudus koht taolisele kristlaseks olemise tasandile üldse. Te võite  juba arvata, kui kurb oli meie vestluse lõpp. Ta kinnitas, et ta küll usub Jumala olemasollu, kuid kõik muu oli talle muutunud mõttetuks. Kardan, et see minu kogemus ei ole mitte ainus, et Eestis on paljudes kirikutes taolisi kristlasi - ja miks? Võibolla seepärast, et nad ei ole kunagi totaalse alla-andmise - tingimusteta kapitulatsiooni armu kogenud. Nad on tulnud kiriku juurde oma usulise arusaamisega ning see nende arusaamine on siis kirikus pöördumise nö läbi teinud.