Need alakaalulised järeltulijad olid vist sedavõrd imelik vaatepilt, et mõnikord kahtlustati minu vanemaid selles, et sööjate paljususe juures on lapsed kindlasti näljas. Tegelikult see nii polnud. Jah, nagu öeldud, priisata ei olnud, kuid nälga me ei tundnud. Ometigi jätkus kaastundlikke "tädisid", kelle kommentaarid siiani meeles, ehkki need olid kavatsusena öeldud nii, et mis  see laps ikka suurte inimeste jutust aru saab. Mida mu vanemad võisid tunda neid märkusi kuuldes või aimates, kogesin siis kui juba ise isa olin. Läks minu esiklapse ema poisiga arsti juurde. Uus arst oli. Muude asjade kõrval kaalumine-mõõtmine, nagu ikka. Sai mu laps riided seljast ja arst nina paberitest, kui kostus spontaanne konstanteering: "Uih, nagu Buchenwaldis!". Õnneks oli kabineti õde näinud mind ja lapsi varem, mistõttu vastava selgituse tulemusena jäi seekord poja sundsöötmise ravikuur ära. Olgu  lisatud, et see sama laps jõudis iseenesest üsna peagi normaalkaalu ja on seda täiskasvanud mehena siiani, ehk pigem ikka normkaal miinus x.