1994. aastal ilmunud "Võitlusvälja laienemine" on prantsuse kirjaniku Michel Houellebecqi esimene romaan. Enne lugema asumist sisukokkuvõtteid sirvides ei tekkinud just üüratuid lootusi teose osas, aga ma lasin end mõjutada mõne aruka inimese arvamusest, kellele see raamat hirmsasti meeldinud on. Õnneks ei pidanud  sugugi pettuma ja õigupoolest sai mulle osaks lausa ootusi ületav lugemiselamus.    Süžee pole iseenesest midagi šokeerivalt originaalset - umbes 30-aastane itimees, kelle elu on lootusetult luhta läinud, lahkab tänapäevase üksinduse küsimust. Millised ääretud võimalused mitmete teiste autorite ja kulunud nendingute kordamiseks! Aga õnneks ei pea lugeja midagi säärast taluma. Houellebecq kirjutab vaimukalt, teravalt, irooniliselt ja kohati suisa üsna küüniliselt, kuid säilitab alati mingisuguse armsa  ja heatahtliku tooni (või vähemalt nii mulle näis). Sagedased on talle iseloomulikud poliitiliselt ebakorrektsed sõnavõtud (nt immigrantide teemal), mis talle korduvalt igasuguseid jamasid kaela on toonud. Dialoogid eristuvad üpris teravalt jutustaja sisekõnest, olles sageli täis vulgaarsusi, samas kui minategelase mõttearendustes on enam kirjakeelsust ja palju võõrsõnu, millede kõiki tähendusi ma isegi ei teadnud (see üllatas mind ausalt öeldes).    Kuid aitab stiilist. Nagu tõlkija ja järelsõna  autor Triinu Tammgi märgib, sobinuks romaani motoks tuntud tsitaat ühest Houellebecqi esseest: "Tänapäeval mõõdetakse inimese väärtust tema majandusliku efektiivsuse ja erootilise potentsiaali järgi". Mu meelest ongi sellega olulisim tegelaste probleemide kohta öeldud. Kuigi eks see kehtib vähemalt samavõrd ka reaalses elus, mitte ainult raamatus. Milliste sündmuste ja mõttekäikude kaudu autor selleni aga jõudis - seda saate teada lugedes :)