Päriselt on aga sedamoodi, et hakkad mõtlema sellele, kuhu oled eluga jõudnud. Vanusega kaduv sotsiaalne staatus on paratamatu. Tööpuudusest ja tervisekaotusest tingitud sotsiaalne allakäigutrepp on samamoodi paratamatus. Kuid viimastega on tunduvalt raskem leppida kui vanadusega. Vana olla pole häbi, kuid tööta, invaliidina ja sissetulekuta on küll, väga häbi. Häbi tipp on aga see kui vajad kõrvalist abi. Nii imelik kui see ka pole, pean olema õnnelik, et minu elus oli üks meeletu enesehävituslik  periood. Tänu sellele tean, et on palju hullemaid olukordi kui praegu kogetu. Pisut keskmisest kõrgema sotsiaalse närviga inimesena tean ka seda, et minu praegune, nüüd juba ajutine olukord on kordi parem kui paljudel tervetel töövõimelistel inimestel, väikestest Vabariigi kodanikest rääkimata. Tean ka seda, et minu töövõimetuspensioni saagaga sarnaseid juhtumeid on palju. Pensioniamet oskas mulle öelda, et kirjalikud korduvpäringud-meeldetuletused minu maakonna perearstidele pole nende töös erand vaid  iganädalane tegemist vajav töö. Normaalsed inimesed võitlevad. Minusugused tatsuvad jalalt jalale enne kui piinlikusest jagu saavad. Aga kindlasti on ka käegalööjaid - parem õnnetu lõpp... Või kuidas see oli.