Vend Anatoli näitab meile siis koguduse ruume - siin on vana meetodi järgi paberi valmistamine, seal on puutöötuba, kus poisid teevad mänguasju, ikka vanaaegsel moel, ühes toas õpitakse kalligraafiat, teises on üleval  kangasteljed. Kirik ise, kuhu ka lõpuks jõuame, on jällegi üleni massiivsest puust, k.a. ikonostaas. Otse põrandast avaneb imeliste mehhanismide abil tee nö. katakombidesse, kus on näitus - eesti punase raamatu taimedest(!), maalitud puutahvlitele. Ning justkui sellest vähe oleks, on mitu klaasvitriini seinal, ning klaasi taga - munad. Jah, tavalised kanamunad, seest tühjaks puhutud. Aga. See mustrite rohkus, värvikirevus ning kordumatus, mis neile on maalitud, lööb tummaks. Kusjuures muster polevatki muster, vaid  peen varjatud sümboolika, kus igal kriipsul oma kindel tähendus... Müstiline.