Jutus püütakse igal teisel leheküljel "paljastada" väikelinna "kõrgema seltskonna" virilaid perekondlikke olusid, meeste ja naiste pahelist intiimelu, naeruvääristada nende "eurooplust" ja "aristokraatlust". Kuid seda tehakse nii tömbilt ja labaselt, et see otse ärritab ja vihastab. Selles ei ole midagi satiirilist, ei ühtki tõeliselt naeruväärset tüüpi ega koomilist seisu­korda. Kirjanik juhib meid vabrikantide ja seltskonnadaamide  "salongi­desse", aga ta ei kujuta meile neid "salonge" nende reaalses olukorras. Ta tutvustab meile väikelinna "seltskonnatugesid", aga ei näita nende tõelist nägu, vaid targutab ja õpetab moraaliapostlina. Meie liigume nagu nukuteatris, ja kirjanik aina demonstreerib oma "vaimuaristokraatlust" vaeste puuinimeste kallal. Sellane lugeja "silmaselgitamine" on vastumeelt kõigepealt lugejale enesele. Selles ei ole midagi kunstilist, sel puudub igasugune stiil. See on harilik hukkamõistev ja parastav kohviklatš.