Fašism suudab mõista ühiskonda vaid  materialistlik-mehhanistlikult, ehkki ta propagandas isegi riiki nimetab organismiks. Vaatamata rääkimisele koostööst ja rahvusterviklikkusest, näevad natsid ühiskonnas üksteisele vaenulike rakkude võitlusvälja, kõikide sõda kõigi vastu: "Lõpuks ja igavesti võidab enesesäilitamiskirg ja selle mõjul sulab igasugune humaansus kui rumaluse , arguse ja kujuteldud targemus e segunemise tulemus nagu lumi . . . Igaveses võitluses on inimkond suureks kasvanud - igaveses rahus läheb ta põhja ." See on " Mein Kampfi" põhitees. Võitluse  all ei mõisteta võitlust loodusega, vaid teiste inimestega - rusikate ja relvade abil. Kümned leheküljed on selles rahvussotsialistide piiblis pühendatud täiesti gulänjelikele kaklustele rünnakrühmlaste ja nende vastaste vahel. Ilmse uhkusega ja nähtava sadistliku mõnuga kirjeldavad natsid koosolekusaalide purustamist vahvate natside poolt eelhitlerlikul demokraatlikul Saksamaal ja nendivad rahuloluga suurt lömastatud peade, vigastatute ja surnute arvu nende koosolekute demokraatliku publiku hulgas. Tõde  ei tulevat ja saavatki loogiliselt põhjendada, vaid masse tulevat jõu, vägivalla, rusika ja efektidega veenda. See on fašistlik antihumaansuse põhjendus, - see põhjendus katsub fašistlikust režiimist, sisevastuoludest tingitud vägivalda õigustada, vihjates tungide-kirgede taltsutamatusele, instinktide primaadile ja ülistades blondi bestiat.