Nõndamoodi kui kõik teisedki lood, mis masinate ülemvõimust inimeste üle räägivad, algas seegi üsna tasa ja targu. Algul olid lihtsad asjad. Puust vedru külge kinnitatud loomasoole mille abil sai lendu lasta teritatud oksa, see tegi jahipidamise tüki maad hõlpsamaks. Inimestel hakkas tekkima vaba aega masinate jaoks. Vaja läks veel vaid ratast. See võimaldas masinatel, sõltumatult inimestest, liikuda. Suuremaks tehnoloogiliseks hüppeks sai oskus looduses  vabalt leiduvatest metallioksiididest puhast metalli teha. Edasi läks kõik juba nagu lepase reega. Inimestele õpetati kuidas teha aurumasin, kuidas elektrit toota, levitada, ja selle abil käitada kõikvõimalike pöörlevaid masinaid. Sest samamoodi kui kogu universum, oli masinategi eksistentsi põhiliseks aluseks pöörlemine. Vaid inimeses, ses looduse kummalises vingerpussis, ei pöörelnud midagi. Ometi tundus inimene kahtlaselt intelligentne. Selle poolest oli ta masinatele vääriline vastane. Nojah, kui ei saa üle  trumbata kvaliteediga, saab seda kvantiteediga. Masinaid tehti üha rohkem, ühe suuremaid ja üha kiiremini pöörlevaid. Et mitte sõltuda inimeste ajupotensiaalist oli masinatel vaja midagi mis suudaks süstematiseerida, andmeid hoida ja levitada, midagi mis suudaks arvutada. Sest masinate juurde ja paremaks tegemiseks oligi just väga palju vaja arvutada. Nii said arvutid.  Masinad oli väga ühtehoidvad ja solidaarsed. Sugugi mitte nii nagu inimesed kes alailma üksteist suisa niisama asja eest teist taga  maha nottisid. Masinad kandsid endasarnaste eest hästi hoolt. Veerevate masinate jaoks korraldati lausa kohustuslikus korras iga-aastased tehnilised ülevaatused. Inimeste tehniline ülevaatus oli täiesti kuidas juhtus. Ja mis nende tühjade peale ikka niipalju raisata. Vähem raha tervishoiule, rohkem raha masinatele.  Ajal mil planeeti laastasid suured majanduslikud segadused mida inimesed ise majanduskriisideks nimetasid ja sellest lähtuvalt üha kokkuhoidlikumalt läbi püüdsid ajada, ehitati veerevatele  masinatele ühe uusi, üha uhkemaid, laiemaid ja kõrgemate standarditega maanteid. Inimesed aga veeretasid oma kulunud rahakottides viimaseid veeringuid. Ja nad töötasid. Oi kuidas nad töötasid. Töötasid palju rohkem kui nende tehnilised parameetrid seda ette nägid, misläbi paljud neist oma enneaegse lõpu leidsid. Palga eest mille nad tööga teenisid, ostsid nad aga üha uusi ja üha uhkemaid masinaid.  Masinad oskasid ennast inimestele väga vajalikuks teha. Et inimesed vajaksid masinaid üksteisega  suhtlemisel, leiutati telefonid. Et meelelahutus tuleks masinate abil, tehti televisioon. Et inimesed vajaksid masinate abi omavahelisel kauplemisel, leiutati pangakaardid. Ka nende sõnade kirjutaja ja lugeja vahel on masinad.  Igaks juhuks olid masinad käiku lasknud suure massiga aatomituumade lagundamise tehnoloogia, mille abil oleks võimalik toota ja levitada piisavas koguses inimesi välja lülitavat kuid masinaid säästvat radioaktiivsust. Tõsi, see jõud oli esialgu veel inimeste kontrolli all, või nii nad  ise vähemalt uskusid. Tegelikult lihtsalt polnud veel õige aeg. Veel oli inimesi vaja.  Suurim masinate ja inimeste erinevus näis peituvat mõtlemises. Inimeses olid alailma mingid siseheitlused. Ikka istus neil ühel õlal saatan ja teisel ingel, neid erinevates suundades tõmmates. Inimene kas muutus ühe või teise orjaks, või kui ta tahtis vabaks jääda, pidi ta leidma tasakaalu vastandlike jõudude vahel. Masinad olid teistsugused. Nende filosoofiaks oli ON ja OFF. Et inimesi rohkem enda sarnaseks muuta  oli inimestele vaja kasutusjuhendeid mis täpselt ära määratleksid, kuidas peab toimima. Et poleks mingeid kahevahelolekuid. Et inimesed oleksid rohkem masinate moodi.