Maapealne laibamatus. Esimese katse, maapealse laibamatuse, üheks olulisemaks eesmärgiks oli uurida, kas on võimalik leida mingeid keskkonna mõju iseloomustavaid tegureid, mis aitaks mõista sellist matmisviisi ja annaks tulevikus alust hakata otsima muinasajal maapinnale jäetud surnute jälgi. Matuseks  kasutasime kuu-vanust vasikat, kes oli surnud kõhulahtisusse. Looma asetasime raiesmikule, kus enne oli kasvanud segamets. Vasikas sai selga kaks villast kampsunit ja kõrva taha kimbu kevadlilli.  Praeguseks on eksperimendi algusest möödunud seitse kuud. Roiskumise etapp algas teisel nädalal ning aktiivne lagunemine kestis kaheksa-üheksa nädalat. Sellel ajal oli looma keha täis laibamardikaid, kelle arv lagunemise lõpuperioodil järjest tõusis. Matus nägi sel perioodil välja ohtlik ning meie  emotsionaalse kirjelduse järgi sarnanes ta siis paljudest traditsioonidest teadaoleva tabu-perioodiga, mil surnu on ohtlik. Üheksandal nädalal toimus muutus, kui laibamardikad lahkusid loomalt järsku (ilmselt vaid mõne päeva jooksul) jättes alles vaid puhtad luud, mis võrrelduna eelnevaga jättis hoopis sõbralikuma ja neutraalsema mulje. Visuaalselt oli matus selline ka meie viimasel külastuskorral, ehkki samal ajal jätkub mikroorganismide tegevus. Matuse eel võeti eksperimendi alalt pinnaseproovid. Esialgsete  tulemuste põhjal võib väita, et lagunemine mõjutab mullastikku keha all, kuid kuidas täpselt, selgub edaspidi.