Kui kunstiõpilasel kool lõpetatud, lõpetajate tööde näitus kiitva või laitva kriitikaga seljataga, siis algab enamikule raskeim ja enamasti otsustav periood kunstniku karjääris. Seni olid moraalseks toeks kool, kaasõpilased ja õpetaja valvas pilk, tööle innustas kooli  lõpetamise eesmärk. Lõpetamise hetkest alates aga lakkab olemast see kõik. Kunstnik jääb üksi oma oskuste ja loomistungiga. Kui tal on enam-vähem jõukas kodu või võimalus oma perekonnas töötada, siis on ta esialgu vähemalt ainelistest muredest vaba. Suur hulk meie kunstiõpilasi on aga pärit perekondadest, kus ei leidu ei ainelisi võimalusi iseseisvunud kunstniku toetamiseks ega üldse arusaamistki tema kunstipüüdlusist. Noorur peab ise hakkama endale elatist hankima. Puudub ateljee, kus töö­tada, puuduvad  tutvused tööde müütamiseks ning paljudel julguski seda pealekäivalt teha, ning lõppeks - väga paljudel puudub võimalus Eestis oma töid publikule demonstreeridagi. Sihtkapitali üldistel kunstinäitustel kõrvaldab žürii vii­masel ajal ruumi puudusel ligi pooled väljapanemiseks esitatud töist, ühes sellega jääb näituselt ukse taha enamasti ka kümneid kunstnikke. Kujutava Kunsti Sihtkapitali Valit­suse 1938. a. sügisnäitusele pääses 92 kunstnikku 250 tööga, kuna esinema ei pääsenud u. 40 kunstnikku ja 200 tööd.  Noor­telt on välja pandud tavaliselt ainult 1-2 tööd, kahe näi­tuse kohta aastas 2-4 tööd. Seejuures ei teostata eksponaa­tide valikul mitte ainult väärtuskriitilist hinnangut, vaid val­vatakse ka organisatsiooni kuuluvuse järele, mis muidugi pole õige. Silmapaistvamad noored pääsevad kunstiühinguisse, kes võrdlemisi suure isikliku koosseisu juures igalt liikmelt samuti suudavad järjekordsel näitusel välja panna ainult 3-4 tööd. On selge, et eranäitussalongide puududes suurel osal meie maalijaist ja skulptoreist  lihtsalt puudub võimalus oma loomingut tutvustada, ja kunsti alal tööta­mine peab jääma nende eralõbuks. Millist mõju see avaldab kunstniku loomisvõimele ja tööinnule, on teada. Enam-vähem otstarbele vastavad näituseruumid leiduvad ainult Tallinnas ja Tartus, teistes provintsilinnades on võimalik kasutada vaid kooliruume või seltsimaju nende vaba olles. Et aga kunstinäitusteks ruumide hankimine on küllaltki kallis lõbu, siis vähemnimekail ja noortel kunstnikel või nende gruppi­del on välise toetuseta  majanduslikult täiesti ebatasuv korral­dada erinäitusi. Toome näiteks kujur Sannamehe tööde eri­näituse 1937. a. Tallinna Kunstihoones, mis lõppes talle majanduslikult fiaskoga.