Pärast trenni kokkusaamist aga kasutasime Martaga kahekesi kvaliteetaega  mõnusa ilma nautimiseks, niisama vanalinnas hängimiseks ja ühtlasi täitsin Marta ees ammuse lubaduse külastada Oleviste kiriku torni. Tuleb tõdeda, et laste saamine on minust küll vorminud ühe hirmsa argpüksi. Eluspüsimise vajadus on praegusel hetkel nii suur, et seal üleval oli mul lihtsalt õõvastavalt ebamugav olla, rääkimata sellest, et ma enam hästi laevaga Soomegi sõita ei julge. Aga Martale seal kõrgel väga meeldis! Alla ta sealt tulla ei tahtnud ja väitis, et temal pole seal, erinevalt minust, üldse  hirmus vaid hoopis väga rõõmus on.