Eile õhtul, kui Mrt ja Ull ennast kõrvaltänavasse arttimaderi sünnipäevale sättisid, niitsin mina muru. Ma ei viitsinud kuhugi minna ega suutnud kauem vaadata, kuidas loodus me aias peale tungib. Niitsin seal ja  mõtlesin, et mis asi mind õieti tabanud on, et tuju on üsna tuksis (väljaarvatud üürikestel suvilapäevadel), et puuduvad isegi soovid ja unistused, miski õieti ei vaimusta, ühesõnaga - apaatne kulgemine. See tunne on mulle suht tundmatu kusjuures, mistõttu väga harjumatu. Mu seisundi nimi on mama, otsustasin ma. Mama on majandusmasendus. Mu turvatunne on läind koos kolmandikuga sissetulekutest ja kuigi ma saan oma majandamistega hakkama ka täna, teeb see olemise õõnsaks. Muidugi ma peaksin täna hoopis rõõmustama,  et ainult üks kolmandik ja mitte pool või kõik. No ma püüan, sest homme on võibolla veelgi karmim.