Järjekordne sess on taas lõpu poole veeremas, jäänud on veel viimane eksam. Päevad mööduvad üsna üksluiselt, nina raamatusse pistetud. Õhtuti aga olen leidnud aega filmide vaatamiseks, näiteks eile vaatasin juba mitu aastat tagasi välja tulnud Becoming Jane'i, mis räägib  legendaarse Jane Austeni noorusaastatest. Austen ei abiellunud kunagi, kuid filmis toetatakse mõtet sellest, et vaatamata üksikuks jäämisele ei puudunud tema elust armastus. See on lugu Austeni ja tulevase kohtuniku T. Lefroy armumisest, mis kahjuks ei viinud abieluni, sest nad mõlemad olid vaesed ning Tomil tuli lisaks endale mõelda ka oma perekonna heaolule. Tegelikkuses on kirjaniku ning noore iirlase armulugu siiski vaid pelk oletus, mis toetub vähestele asitõenditele, kuid nende romaan oli filmina siiski  kaasahaarav ja südamlik. Pealegi oli Becoming Jane mingis mõttes ehitatud "Uhkuse ja eelarvamuse" vundamendile, mis on üks minu lemmikraamatuid. Ühest küljest olid linateose tegelased ise sarnased Mr. Darcyle ja E. Bennetile, teisalt võis vaataja jälgida, kuidas idee tema peateosest Austenini jõuda võis.  Mingis mõttes on tegu ühe järjekordse traagilise, kuid USAle kohaselt naiivse armastuslooga, kuid mulle teadagi lähevad sellised lood hinge (eriti kui ma olen nende vaatamiseks õiges meeleolus). Kusjuures  ma olen viimasel ajal mõelnud, miks mulle need õnnetu lõpuga lood meeldivad. Aga siis mõistsin, et asi pole kurvas lõpus, asi on armastuses endas. Mulle tundub, et meie ümbert on suured armastuslood kusagile kadunud, kindlasti on nad olemas, aga ehk on nad peitu pugenud. Tähelepanu on vigadel, kõigel halval, vahel tundub mulle, et inimesed ei oskagi enam seda tunnet ära tunda, tema suhtes reageerida. Skandaalid on alati keelepeksuks magusat ainest pakkunud, kuid tänapäeval inimesed justkui elaksid ja  hingaksidki negatiivsete lugude nimel. Mida hullema teoga keegi hakkama saab, seda mõnusam on parastada ja etteheiteid teha. Ma ei loo illusioone mineviku osas, pikka aega polnud armastus abielude puhul sugugi esikohal, kuid ma ei räägi ainult mehe ja naise vahelisest armastusest, vaid sellest tundest üldiselt, armastusväärsusest. Võimalik, et inimesed ise polegi loomult väga muutunud, küll aga on uue näo saanud maailm meie ümber (meie kuri loomus saab vabalt hingata?).    Täna vaatasin ka ühe teise  mulle väga südamelähedase raamatu "Never let me go" (mille sisu ma ei hakka siin ümber jutustama) üsna värsket   ekraniseeringut. Mulle täitsa meeldis, kuigi ta oli tempolt kuidagi nii rahulik, isegi aeglane. Mäletan, et raamatu lugesin ma küll ühe hingetõmbega läbi. Aga ta mõjus, emotsioon oli sama, kuigi nõrgem, aga ei saagi oodata võrdväärsust filmi ja tema aluseks oleva raamatu vahel, mis jääb alati linateose suhtes üleseks. "Never let me go" räägib samuti armastusest, kuid ka paljust muust (raamatus  rohkem kui filmis). See on ilus ja mitmetähenduslik lugu, mis on varjatud kloonide ja organidoonorluse maski taha. Loo ulmeline osa pole tegelikult üldse oluline, vähemalt minu jaoks polnud.