Laupäeval kõndisin üle Sõpruse silla krematooriumi poole keelenaise hüvastijätule (HV tuhk koputab südamele: grammatik võid sa olla, stilist pead olema) ja märkasin, et joogifirmanimelise spordimaja taga pöetud murul päevitavad inimesed nägid välja nagu prisked vihmaussid. Oli tunne, et tahaks seda kohe kusagile jäädvustada. Miks, küsisin endalt. Tõdesin, et oli imelik kitsikusetunne: nii enam edasi ei saa ega taha. Ilmselt mängib kaasa ka see, et tutvusin elusa kirjanikuga, kelle kunagi  hilisteismelisena olin iidoliks tõstnud - nii vaimukas, nii skeptiline, nii irooniline! Nägin aga nüüd, et see olek teda sugugi rõõmsamaks ei tee. See see häda vist ongi: kunagi ei saa oma tegutsemisega kõigi meele järele olla ja kui orienteerid end soodumuse poolest niikuinii alati kõige halvemat kuulda võtma, tekitad endale probleeme juurde, mitte ei lahenda neid teraapilise kirjutamise käigus.  Ma arvan, et jätan nüüd blogimise.  Jätan ukse suhtlemiseks lahti, olen FB-s ja Twitteris ja meiliaadressi  polaarkaru at gmail com kaudu olemas.  Good night, and good luck.