Kuid 1925 ümber tuli pööre. Hakkas kujunema "ametlik keel", mis paljusid uuendusi ei tunnustanud, vaid lubas ainult nende keelen­dite tarvitamist, mis Eesti Kirjanduse Seltsi keeletoimkonna poolt olid lubatavaks määratud ja mis selle toimkonna nimel ilmunud Eesti Õigekeelsuse-sõnaraamatus olid niisugustena fikseeritud. Ametlikes väljaandeis ja kirjanduses - seega  ametiasutustes, koolides ja kooli­dele määrat kirjanduses võis ainult ametlikku - Õigekeelsuse-sõnaraamatu keelt tarvitada. Kõik nd-id, tet-id ja eriti y-d hakkasid olema rangesti keeldud. Uuendustest peasid ametliku keele ainult mõned üksikud tagasihoidlikud: i-mitmus, vahekonsonandi kõvenemisega illatiiv (ellu, pessa, porri), lühema mitmuse partitiivi järjekindlam tarvitamine (maju, huve, ohvitsere), e-partitiiv (pilte, õnnelikke), niisuguse partitiivi tarvitamine kui ,ta oli oma aja parimaid kõnemeh' ja veel paar  vähem tähtsat. Vastuvõtmist ametlikku sõnastikku leidsid ka umbes poolsada uut tüvisõna, mis keeleuuendus oli esile toonud (niisugused soome laensõnad kui suhe, julm, sünge, levima, masen­dama, nautima, siirduma jne., ja pooltosinat kunstlikult loodut nagu relv, roim, laip, veenma, veendumus).