Ent ka idüllilisemaisse "portreisse"  kummitab vahel piltide, võrd­luste, vihjete kaudu mingit süngemat mõttelendu. Ilu mõttega liitub Pete­ril kergesti surmakujutlus. Isegi kirjeldades Oxfordi ümbruse leebet hurma ta ei saa lahti sellest painajast. Ta näeb, kuidas maiõhtuti aerud vilguvad "kitsastel jõekestel keset püvililli - kas lugeja tunneb neid? Seda just siin leiduvat rikkama, väljasurnud taimestiku kummalist jääki - kuivi lilli, kuigi igal neist ön sees tilk kahtlast mett. Jõhkrad kutsuvad neid "ussipäädeks" nende kuju pärast, mil  liiatigi on soomusemärke pääl ja mis värvilt on nagu roostefand veri, justkui kasvaks see mõnelt unund lahinguväljalt, selle laipadest, selle kõdunend raudrüüdest - kuid nad on õrnad, kaunid, uhkelt lainetavad.