Alles pärast viiendat eluaastat ja eriti  viimasel aastal enne kooli tekivad lastel maalides omavahelised vestlused. Näiteks küsitakse üksteiselt, kas sumbutajatoru tuleb teatud automargil välja tagant või külje pealt, kas teod oskavad ka mööda puid üles ronida või mitu korstnat on aurulaeval. See tähendab, nad jutustavad piltidel oma elamustest ja lasevad ka sõnadel sellest rõõmust osa saada. Ja kui nende seas istub täiskasvanu, siis huvituvad nad ka sellest, mis tema pildile ilmub. Talt võidakse küsida: Kas sa lennukit oskad joonistada? Küllap  oskan, oli vastus ja kui ma sellega alustasin, ütlesin: Siin istuvad inimesed sees, seal on alati aknad (ma joonistasin keret) ja kõrval on linnud. Naudinguga jälgivad lapsed niisugust tekkeprotsessi (see kestab ju vaid mõne hetke) ja töötavad siis rahulikult oma piltide kallal edasi. Kuid kui küsimus kõlas natuke teisiti, näiteks:  Kuidas käib koer?, siis ei maalinud ma mitte koera, vaid püüdsin last ennast tegutsema ergutada, tegin käega õhus liigutusi nagu maaliksin ja laususin: Jaa, ees on pea (tehes  käega rahulikke ringikujulisi liigutusi), siis kõht (tehes horisontaalseid ovaalseid liigutusi ) ja siis jalad (liigutades kätt mitu korda vertikaalselt allapoole) ning taga saba ( keha külge maalides). Sellised sõnade saatel tehtud liigutused , mida laps suure tähelepanuga jälgib, avaldavad otsest mõju tema sisemistele loomejõududele ja ergutavad need jälle liikvele. Sest vaevalt on sõnad kõlanud ja liigutused lõppenud, hüüab ta:  No muidugi, ma tean ju!, ja ta joonistab oma koera valmis.