Uus nädal. 40-st nädalast on ära käidud täpselt pool.    Õues on vihm ja pilved, eile õhtul pasundas ringi äge tuul. Pärast mitme nädala pikkust soojalainet, kui peaaegu iga päev oli 25-30 kraadi (ilmamehed ütlevad, et aegade palavaim november), on tänane suusailm... täitsa mõnus vaheldus. Ei  ole vaja kardinaid ette tõmmata ja linnud on tiba vaiksemad kah - muidu aga on meil igal hommikul 5-6 paiku häda, et nad, vuhvlid, röögivad akna taga nii kuis kopsud võtavad ja seitsme paiku, kui mina üles hakkan ärkama, jäävad uuesti tasa. Noorlinnud käivad vihmaveerennis kolistamas kah ning proovi siis magada, kui pidevalt siuts-särts-kolaki-siuts-särts käib.     Kolmanda tegelase rindelt uudiseid aga nii palju, et käisime teisipäeva hommikul ultrahelis. Ja et kas me nägime, kumb tuleb? Nägime küll. Õigemini radioloog nägi ja ütles meile  kah =).    Poeg.    On igatepidi terve ja aktiivne, olgugi et tilluke. Mida päev edasi, seda paremini oskan vahet teha, millal põksib tema ja millal koriseb kõht niisama ning Martyn ootab kannatlikult, peopesa minu kõhu peal, oma järge.     Nüüd, kui nädalad teise numbripoolde on jõudnud, on ka kodu tasapisi valmistuma hakanud: Martyn on valmis kogunud rimu (kohaliku väärispuidu) voodi ehituseks, langevarjufirma omanikud kinkinud vankri ja turvahälli, Martyni Uus-Meremaa sugulased saatnud enda lastest alles jäänud riideid.  Asi võtab vaikselt ilmet, tasapisi.    Ja isegi immigratsiooniamet, ptüi-ptüi-ptüi, on lõpuks elamisloale esialgse jah-sõna öelnud. Poole aasta pärast peaksime ka teise vooru vastuseni jõudnud olema!    Tasa, tasapisi liigume ja harjume.