Aga mõeldes sellele, kuidas me arutlesime 32 aastat tagasi, üllatab mind see, kuiväga me olime veendunud. Absoluutselt veendunud, et peame andma oma elu revolutsiooni eest. Mitte vast kõik. Kindlasti olid mõned, kes põdesid hebefreenilist hoolimatust, ega arvestanud üldse millegagi. Uskusid ennast olevat keset mängu. Aga nagu mulle, oli ka paljudele teistele väga selge, mis neid ootas. Me ei hoolinud sellest.  Ei olnud teist võimalust. Valikut. Me olime näinud maailma ebaõiglust ja me ei kavatsenud seda tolereerida.