Lenin ütles kunagi, et inimkonna helge tulevik kommunism on nõukogude võim ja kogu maa elektrifitseerimine. Vaatamata aastakümnete pikkusele sotsialistlikule ülesehitustööle jäi kommunism tulemata. Väsis võim ja ka elekter iga hütini ei jõudnudki.    Eestis jäi maa täielikust elektrifitseerimisest väga vähe puudu. Tohutu energiasüsteemi lõi meile nõukogude võim, veel aastatel 1949-1950 oli küla tähtsaima  kultuurikandja kinomehe energiaallikaks õuel podisev generaator. Laulva revolutsiooni alguses säras aga kogu Eesti tuledes.    Riigikorra vahetudes ei katkenud elektrienergia edastus hetkekski. Eesti Energia ei alustanud tühjalt kohalt, süsteem ju töötas. Kus traadid alles, sinna elektrit ka müüakse.    Süsteemi on muidugi vaja remontida, aga elektrivõrk ei ole masin, mis liigub ja kulub. Minu silme ees on juba 30 aastat ühed ja samad alajaamad ja õhuliinid ja küllap nad püsivad veel aastakümneid.    Aastal 2000 kirjutas Elektrileht, et uued hinnapaketid ja püsitasud kehtestati klientide soovil. Ka möödunud aegadel tehti palju asju rahva tungival nõudmisel.    Kaubanduses on igal tootel kindel hind ja kaupmeestel pole veel tulnud mõttesse kehtestada korvi või ukse püsitasu, kuigi küllalt palju inimesi käib kauplustes ilma midagi ostmata. Korvid, uksed ja põrand aga kuluvad...    Kuna elekter on samuti kaup, soovin talle kindlat hinda. Poes vorsti ostes ei huvita ju  kedagi, kui palju läks kaupmehele maksma vorsti letile toimetamine.    Üks küsimus vaevab mind veel - kui mõlemad Narva elektrijaamad juba töötasid, mainis mingi statistika, et Eesti tarbib umbes poole toodetud energiast. Kui palju oli siis suurtarbijaid - põllumajanduses sajad farmid, sigalad, kuivatid, töökojad, lisaks sõjaväeosad, raketibaasid, lennuväljad. Seda kõike enam ju peaaegu pole. Kes nüüd selle võimsuse ära kasutab?    Väino Puusepp, Võsupere  &  VT