Kella   ü heteistk ü mne paiku l ä ksin s öö ma. Telegrafist, kes seda ilmselt vaid ootaski, kadus nagu tina tuhka ja ma olin liiga tapetud, et, r ää kimata tema otsimisest, temale isegi m õ elda. Insener tuli vahist, ta oli rahulikum ja juba rohkem mures naisevenna p ä rast. Oma kajutisse minnes (ta haigutas nagu vaal)   ü tles ta mulle, et radari vasak ekraan  on vist rikkis, seal   ü hes kohas paistab mingit rohekat s ä delust. Nii ta   ü tles ja l ä ks. Mina olin just l õ petamas k ü lma loomalihakonservi   -   kui   ä kki, kahvel isupeletavasse tardunud rasva torgatud, kivinesin.