Claude Milleri "Saladus" on selline film, mis võiks samahästi olemata olla. Eriti kuna see põhineb Philippe Grimbert'i autobiograafilisel romaanil. Raamat, mille olemasolu on ilmselt õigustatud, juba on, milleks siis veel see. Filmi saatis Prantsusmaal loomulikult edu, sest on vajutatud kõiki õigeid nuppe. Traagika jaoks on sisse toodud holokaust, prantslasliku rahvustunde üleskloppimiseks toimub tegevus okupatsiooniajal ja kõik see on kaetud romantilise vahuga. Prantslasi  on kujutatud kõigi juutide sõpradena, lisaks kõlavad sellised laused nagu "Me elame Prantsusmaal. Teate küll, vabaduse maal" jne. Paistab, et kaks perioodi lähiajaloost - Saksa okupatsioon ja 68. a üliõpilasrahutused - on need, mis publiku Prantsusmaal alati kinno toovad. Lugu saab alguse enne Teist maailmasõda ja jutustab ühe juudiperekonna loo kuni tänapäevani. Jutustajaks on pärast sõda sündinud François (Mathieu Almaric), keda lapsest peale kummitab tunne, et tema perekonnas pole asjad päris korras.  Filmi kulgedes hakkab ta suurele saladusele jälile jõudma, aga kui see on välja tulnud, suubub film nõretavasse melodraamasse. Eriti kohutav ämber on originaalkaadrid vangilaagritest ja inimeste ühishauda ajamisest, mida noor François ajalootunnis vaatab. Justkui tahetaks vaatajale selgeks teha, et filmil on tõsi taga, ja kas te ikka saate aru, kui õudne see kõik oli. Mina loen siit välja ainult seda, et holokaust on tulus rahateenimisvõimalus. Kui Adorno arvas, et luule kirjutamine pärast Auszchwitzi oleks  barbaarne, millena siis seda tõsiuskset filmilugu määratleda?