Mil määral võivad vaimu süvamõjutajaks mõeldud õpetused jääda surnud uskumusteks, mis kunagi ei avaldu ei kujutlustes, tundmustes ega arusaamades, on näha viisist, kuidas suurem enamus usklikke järgib ristiusu õpetust. Ristiusu all mõistan ma  siin seda, mida tunnistavad kõik kirikud ja sektid - Uues Testamendis kirja pandud õpetussõnu ja juhendeid. Neid peetakse pühaks ja tunnistatakse seadustena kõigi kristluse kuulutajate poolt. Aga siiski on vaevalt vale öelda, et isegi üks tuhandest kristlasest ei juhindu oma käitumises nendest seadustest või ei hinda oma käitumist nende alusel. Normiks, millest ta tegelikult mõõtu võtab, on tema rahva, klassi või usutunnistuse tavad. Ühelt poolt on niisiis tema käsutuses eetiliste põhimõtete kogu, mille  eksimatu tarkus on talle armulikult kinkinud kõiki tema toiminguid valitsevate reeglitena; teiselt poolt on olemas aga hulk igapäevaseid hinnanguid ja kombeid, mis on mõne üldpõhimõttega mingil määral kooskõlas, mõne teisega tunduvalt vähem, mõnega on otseses vastuolus ning mis tervikuna kujutavad endast kompromissi ristiusu ja.ilmaliku maailma.huvide ja vajaduste vahel. Esimesena nimetatud maksiimidele vannub ta truudust, teisi aga täidab tegelikult. Kõik kristlased usuvad, et õnnistatud on vaesed ja alandlikud  ning need, kellele tehakse selles maailmas ülekohut; et kaamelil on kergem minna läbi nõelasilma kui rikkal pääseda taevariiki; et nad ei peaks kohut mõistma, kui nad ei taha, et nende endi üle kohut mõistetaks; et nad ei tohi kurja vanduda; et nad peavad armastama oma ligimest nagu iseennast; et kui neilt võetakse mantel, tuleb ära anda ka kuub; et homse päeva pärast muretsemine tuleb jätta Jumala hooleks; et täiuslikkuse poole püüeldes tuleks neil ära müüa kogu oma maine vara ja jagada see vaestele. Nad  ei silmakirjatse, väites end kõike seda uskuvat. Nad tõesti usuvad sellesse, nagu inimesed usuvad kõigesse, mida nad on alati kuulnud kiidetavat ja mille üle kunagi ei vaielda. Aga elava, käitumist juhtiva usu seisukohalt usuvad nad nendesse õpetustesse ainult sel määral, nagu neid on tavaks arvesse võtta. Tervikuna on need õpetused kasutatavad pigem vaenlaste nuhtlemiseks; ning on enesestmõistetav, et nendele põhimõtetele viidatakse (kui võimalik) kõigi nende tegude alusena, mida inimesed peavad  kiiduväärseks. Aga igaüks, kes peaks meenutama, et need põhimõtted nõuavad tervet hulka tegusid, mille peale inimesed isegi ei mõtle, ei saavutaks muud midagi kui liigitamist nende väga ebameeldivate inimeste hulka, kes ennast teistest paremaks peavad. Neil põhimõtetel pole tavalistele usklikele mingit mõju - nende vaimuilmas ei kujuta nad endast mingit jõudu. Inimesed suhtuvad harjumuspärase austusega formuleeringutesse, kuid sõnade tähendus ei ärata mingeid tundmusi ega sunni mõistust sõnadega tähistatu üle järele  mõtlema ning formuleeringutele sisu andma. Mis igapäevasesse käitumisse puutub, siis vaatavad nad iga kord ringi hr A või B järele, kes juhataks, kui kaugele peaks Kristuse jälgedes käies tegelikult minema. Me võime aga täiesti kindlad olla, et asi ei olnud varaste kristlaste puhul hoopiski nii, vaid risti vastupidi. Kui see nii oleks olnud, poleks ristiusk kunagi kasvanud põlatud juutide tundmatust sektist Rooma impeeriumi religiooniks. Kui nende vaenlased ütlesid: "Vaata, kuidas kristlased üksteist  armastavad" (vaevalt et tänapäeval keegi midagi sellist ütleks), siis tunnetasid nad kindlasti oma usu tähendust palju elavamalt, kui seda hilisemal ajal kunagi tehti. Ilmselt selletõttu ongi ristiusul praegu nii vähe edu oma valduste laiendamisel ning kaheksateist sajandit hiljem piirdub ta ikka enamasti Euroopa ja eurooplaste järeltulijatega. Isegi kui võtame vaatluse alla väga usklikud inimesed, kes suhtuvad oma põhimõtetesse ülima tõsidusega ja omistavad neile rohkem tähendust kui üldiselt kombeks, paneme  tähele, et nendegi suhteliselt aktiivne vaim on tavaliselt vormitud Calvini või Knoxi või mõne teise inimese poolt, kes on loomuldasa neile palju lähedasemad. Kristuse sõnad elavad nende peas passiivsel kujul, avaldamata mingit erilist mõju peale selle meeldiva mulje, mida sõbraliku ja leebe sõna kuulmine ikka tekitab. Kahtlemata on palju põhjusi, miks üheainsa sekti poolt kuulutatud põhimõtted on elujõulisemad kui kõigile tunnustatud usulahkudele ühised printsiibid; aga kindlasti on üheks põhjuseks see, et  iseäralike põhimõtete kohta esitatakse rohkem küsimusi ning neid peab sagedamini kaitsma avalike eitajate ees. Nii õpetajad kui õpilased jäävad vahipostidel kohe magama, kui sõjaväljal pole ühtki vaenlast näha. Üldiselt kehtib sama kõigi traditsiooniliste doktriinide puhul, ükskõik kas räägime mõistlikkuse ja elutarkuse õpetustest või moraali ja religiooni põhiprintsiipidest. Kõigis keeltes ja kirjandustes on küllaga üldistavaid tähelepanekuid elunähtuste kohta: mis elu üldse on ja kuidas elada ja olla -  tähelepanekud, mis on kõigile tuttavad, mida igaüks kordab või nõusolevalt kuulab, mida peetakse aabitsatõdedeks, aga mille tõelist tähendust õpib enamik inimesi tegelikkuses tundma alles omaenda, enamasti valusa kogemuse kaudu. Kui sageli tuletab inimene mõne ettenägematu õnnetuse või pettumuse korral meelde mõnd vanasõna või kõnekäändu, mida ta on eluaeg teadnud, aga mille sügavam sõnum oleks ta hädast päästnud, kui ta oleks seda varem mõistnud nii nagu praegu. Muidugi on sellel mõistmatusel ka muid põhjusi  peale mõttevahetuse puudumise; on palju tõdesid, mille täielikku tähendust ei saa enne taibata, kui isiklik kogemus on selle meile mõistetavaks teinud. Aga isegi nendest oleks palju rohkem aru saadud ning arusaadu oleks jätnud meeltesse palju sügavama jälje, kui inimene oleks harjunud selle tõe kohta kuulma poolt- ja vastuväiteid nende suust, kes seda mõistnud olid. Inimsoo saatuslik kalduvus loobuda mõtlemast asjade üle, mille suhtes ei valitse enam kahtlusi, on põhjustanud pooled tema vigadest. Üks  tänapäeva autor on seda tabavalt nimetanud "üldlevinud arvamuse raskeks uneks".