Ma olen  mõtelnud, et negatiivse filmi nägemine ja raju muusika kuulamine võib toimida kuidagi homöopaatiliselt: juhib tähelepanu meie enda sisemisele negatiivsusele, misläbi võib juhtuda, et otsustame end sellest tervendada. Mõne inimesega ilmselt nii lähebki. Vahel õnnestub kvaliteetsel kunstitootel ka nt katarsist tekitada. Aga sitt film jääb sitaks filmiks, sinna ei ole midagi parata.  Ma vaatan pigem tuules õõtsuvaid puuoksi ja elu tundub ilusam. Peagu nagu lill. Või puu.  Ennast võib niipidi ka aidata,  kahtlemata. Mulle tundubki tõhusam.