Lained tormavad mühinal randa. Tormituul sasib häälekalt puid. Põhjarannik Iirimaal tundub olevat jahe paik, kus vaid vintsked vastu peavad, ehkki kohalikud väidavad, et talvel ei lange temperatuur kunagi alla nulli. Golfi hoovus.    Corrymeela on tõlgituna "harmoonia mägi". Rajatud 40 aastat tagasi, oli see algselt mõeldud pelgu- ja turvapaigaks neile, kes jäid ette IRA rünnakutele. Siinses kompleksis koguneb igal päeval palvele, piiblitunnile ja tööle ca 50 noorte- ja  lastetöötegijat Euroopa metodisti kirikutest.    EMYC ehk Euroopa Metodisti Noortenõukogu koosolek pole eelmiste aastatega võrreldes oluliselt erinev. Ikka on esimesel õhtul rahvuspidu, kus võõrustajad tutvustavad oma maad läbi tantsude ja toidu. Sel aastal siis läbi Iiri tantsude. Ikka on üks päev õppesessioon vastaval teemal ("Free to Serve" sel aastal), ikka komisjonide jaoks eraldatud laupäev, ekskursiooni- ja jumalateenistusega täidetud pühapäev ning viimane, plenaaristungite-esmaspäev.    Uusi  nägusid on sel aastal küll üllatavalt palju, pea pooled.  Eile saime osa väga praktilistest õppesessioonidest, mille viisid läbi Iiri noortetöötegijad. Sain põhjalikult teada, kuidas töötab Dublinis noorteprojekt "Urban Junction", mis tegeleb nii teismeliste kui nende nooremate õdede-vendadega kui ka nende vanematega.    Komisjonid tähendavad seda, et kuna viiekümnel inimesel oleks korraga raske kõigist teemadest rääkida, on rahvas jaotunud 5 komisjoni, mis tegelevad alateemadega: lastetöö,  evangelism, kirik ja ühiskonnaprobleemid, noortevahetused ning konverentsid-koolitused-nõukogud. Arutatakse nt selle üle, kuidas viia noori tööle Läti laagriplatsi ehitama või kust leida raha, et saata 8 noort Euroopast Koreasse noorte juhtimiskoolitusele. Või planeeritakse suurt noorte jalgpalliüritust Saksamaal jalgpalli MM ajal aastal 2006 (NB, jalgpallifännid!).    Õhtul nägime vaeva protokolli kallal, ajades näpuga järge paralleelselt inglise- ja saksakeelses versioonis, et ned enam-vähem  klapiks. Seda selleks, et nõukogu kaks ametlikku keelt ikka võrdselt kaetud oleks. Olimegi peaaegu valmis loosi võtma selle peale, kumb siis on "päris" protokoll ja kumb tõlge. Sel aastal tõesti olulist vahet teha ei saanud, sest töötlesime mõlemaid paralleelselt.    Homme on puhkepäev ehk siis tööde juurde asume kõige varem jälle alles õhtul (ning sedagi vaid mitteametlikult, et valmistuda plenaaristungiks). Tulemas on ekskursioon ja ma arvan, et olen oma valiku teinud - lähen Derrysse. Giants'  Causeway on praeguse ilmaga liiga "rough" koht, kuhu minna. Tormine, karm on eestikeelne tõlge sõnale "karm". Giants' Causeway on põhjaranniku põhjatipp, ulatudes mitme meetri kõrguselt üle merepinna. Mitte kaugel sealt kulgeb üle kuristiku köisredel, millega on võimalik tohutut lõhe ületada. Millegipärast sellise tuulega, mis siinsamas konverenstikeskuses tahab juuksed peast viia, ei tõmba mind köisredelit pidi ronima. Seega pisut turvalisemalt linna rüppe.    Esmaspäev on tavaliselt kõige asjalikum  päev üldse. On tavaline, et muretsetakse tõlkeaparatuur, et oleks võimalik sünkroontõlke abil operatiivsemalt arutelu läbi viia. Vaadatakse läbi kõik komisjonide tehtud töö (mis muide peab olema "loovalt ja naljakalt" esitatud!), arutatakse ja pannakse hääletusele.    Minu jutust võib jääda mulje, et emükk on väga tõsine asi. Kaugel sellest! See, et me komisjonides istume või "bisnesit" arutame ei tähenda, et õhtul ei rabeleks inimesed end oimetuks. Just äsja lõppes suur sünnipäevapidu - EMYC  tähistas sel aastal oma 30. juubelit. Sel puhul jooksutati-mängitati rahvast (NB! ka meie president, Portugali piiskop tegi kõik kaasa) ja kui neisse enam mingit lootustäratavat energiat polnud jäänud, pakuti hiigelsuurt torti kõigile. Laulsime sünnipäevalaulu emükile ja sõime torti (ja õhupallid olid ka laes, unustasin öelda). Ikkagi sünnipäev ju!    Ja nii jõuabki konverents lõpule. Peale pikale venivat õhtut, kus rahvas vastavalt limonaadi- või õlleklaasi taga veel viimast suhtlemisest välja võtab,  algab lahkumine - teisipäeva hommikul-lõunal lahkuvad kõik - igaüks oma ülesannete juurde omale kodumaale tagasi.    Minu jaoks on see võib-olla viimane emükk. 6 aastat jääb seljataha, palju toredaid tuttavaid (häid tuttavaid, peaaegu et sõpru), palju huvitavaid vestlusi ja kontakte, mis on avardanud mu silmaringi ja rikastanud mu maailma. Ehkki - you never say never!