Armukadedus    Mees istus ja ootas, kuni naine kliendiga lõpetab. Oli õhtu, firma sulgemise aeg, ja ta oli naise juurest ootmatult läbi astunud, et koos koju minna, võibolla aga linnas einestada, süüa midagi kerget kuskil keskmise hinnaklassiga paigas, milliseid nad varemgi teinekord külastasid. Mees teenis juhutöödel, naisel oli väike turismisfirma, büroo, mille tillukeses teenindusruumis ta nüüd istus.  Vahel harva osteti siit mõni odav reisipakett, enamasti aga lennuki- ja laevapileteid.  Klient oli välismaalane, hästi riides, tema olekust peegeldus teadmine, et üldjuhul eelistab ta palju soliidsemaid firmasid, tal on raha ja sellest märkamatust uksest sisseastumine oli tingitud teatud uudishimust, eelkõige aga hajevilolekust. Naine meeldis talle. Tal polnud mingit kavatsust oma soovidega kiirustada, tegelikult ei teadnud ta isegi, mida täpselt tahab, kuhu ja millal lennata, seda tuleb veel täpsustada.  Ta nõjatus kergelt lauale, vaatas naisele silma ja lobises niisama, üldjoontes sellest, mida ta siin teeb, kes ta on ja muud. Meest, kes temast mõne meetri kaugusel seina ääres istus, ignoneeris ta täielikult, kuigi pidi teadma, et see ootab ka, kuuleb tema tühja loba pealt ja on järelikult tige ja kärsitu.  Viimaks, ennast veelgi lähemale kallutades küsis ta naiselt, kas see ei tahaks temaga koos õhtustada. Tal ei olevat siin linnas tegelikult ühtegi tuttavat, vaid äripartnerid. Mees toolil köhatas ja  märkas valusa pitsitusega, et naine näis ettepanekust meelitatud olevat. Tema ebalus oli aeglane, tema "võibolla millalgi hiljem" lubav ja kõige hirmsam: ta ei vaadanud ei küsimuse ajal ega ka vastust andes kordagi tema, oma mehe poole. Isegi mitte hetkeks. Nüüd ütles klient, et tal on suur rõõm ja üritas kokku leppida kindlat päeva ja aega, homseks, ülehomseks.  Mees pingilt tõusis, köhatas taas ja astus laua juurde. "Andke andeks, see naine on minu abikaasa," lausus ta jäigalt, sisemisest pingest  kivinenult ja viletsas inglise keeles. Mitte kliendi, vaid naise käitumine oli viinud ta teatud piirini. See, et ta oli sunnitud sellisel kombel vahele segama, oli juba iseenesest alandav, kuid hetkel ei muretsenud ta isgi mitte sellepärast. Ta tahtis lihtsalt, et teine tõuseks ja lahkuks, et see lõppeks, nüüd ja kohe.  Klient heitis talle jaheda pilgu ja tundes, et kuna vastus, mille ta anda kavatseb, võib viia koguni kähmluseni, siis tõusis vaistlikult. "Me elame vabal maal," lausus ta muiates "ja me  oleme vabad inimesed." Pilk oli jahe ja koguni ähvardav ja mehe jaoks oli teise käitumine absurdne, pätilik, ennekuulmatu.  "Kaduge siit välja." Nüüd värises mees juba nähtavalt, ta kaalus, kuhu teist lüüa ja mõistis oma ahastuseks, et peksa saaks tõenäoliselt tema ise.  "Ärge unustage, te olete vaba inimene," pöördus klient naise poole, leebelt ja julgustavalt. "Vaba naine." Kogu lause ajal vaatas ta naisele silma nagu selle raevunud, iga hetk plahvatavat abikaasat poleks olemaski. Ja jultunud  enesekindluse kehastusena lisas: "Te teate ju minu numbrit ja mina teie oma." Seejärel ta lahkus.      Mõned päevad pärast sündmust jalutasid nad kesklinna suunas, kolmekesi: tema, naine ja üks naise sugulastest, ühine perekonnasõber, keegi noormees. Oli päikesepaisteline päev, kuid siin, veel kõrvaltänavatel, puhus siiski kerge tuul ja vastutulijad ei trüginud sind oma oleku, kõne ja õlgadega. Noormees, kes nendega kaasas käis, suutis neid oma kolmanda isikuga rahustada, nad vestlesid taas nagu  harilikult, ei millestki erilisest, kuid ka mitte sellest, tollest vahejuhtumist büroos. Naine oli talle, vähemalt sõnades, suutnud selgeks teha, et eksib, see oli vaid klient ja mehe tookordne käitumine rumal, olnuks ju võimatu, et ta tema juuresolekul midagi sellist kavatses, loomulikult poleks ta kuhugi läinud. Kuid oma südames tundis mees siiski midagi muud, võõrast. Hetkel, kõndides mööda puudega ääristatud varjulist kõnniteed, polnud sel aga korraga enam seda tähendust, ta oli endast ära ja naine,  miskipärast tavatust sulnim, lihtsalt meeldis talle, nii nagu keegi tundmatu, keegi, kellega ei seo aastatepikkune kooselu ja suhe.  Nad arutasid, kuhu sööma minna, siin, veel mitte keskuses, oleks olnud seda kõige mõistlikum teha. Nad teadisid üht keldrirestorani, see polnud sugugi kallis ja loodetavasti ka mitte rahvarohke. Kuid siis tegi naine ootamatu ettepaneku lõunastada tõeliselt nooblis kohas, tema, naise kulul. See üllatas meest. Ja lummus, mis oli teda viimased pool tundi eemal hoidnud, sai  mingi uue kibeda suuna, ta ei osanud seda seletada, kuid midagi oli valesti, kunagi varem polnud seda juhtunud. Naine oli temast jõukam, iseseisev, kuid siiski alalhoidlik, et mitte öelda mõistlikult kokkuhoidlik. Nii kallis koht käinuks tema mõistete kohaselt talle kindlasti üle jõu, tähendunuks koguni meeletust. Nad nõustusid ebaledes, paik ise asus südalinnas ja pärast hetkelist seisakut ja naise lõbususest kaasakistuna hakkasid nad sinnapoole minema. Ja ta märkas, et nemad kaks jäävad kuidagi maha,  noormees loomuomaselt, tal oli kombeks käia pisut tagapool, tema aga tujutusest, mõttesse vajunult. Naine läks püstipäi, kergelt õõtsudes, pilk kuskil eemal, juskui neid polnukski. Ta oli oma idee haardes, mõtetes, mida võis vaid aimata, ja mida lähemale nad rahvarohkele keskusele jõudsid, seda suuremaks läks vahemaa nende ja eeskäija vahel. Nüüd oli see juba meeter ja mingil hetkel mahtusid sinna vahele juba teised inimesed, algul üksikud, siis paarid ja viimaks nägid nad vaid naise kukalt, seda siiski veel  kaotamata.  Linnas oli vanade autode paraad, peatänaval ja selle serval, kõnniteel jõudsid nad taas kokku, üleminek oli suletud. Ta tegi ettepaneku minna teist teed, soovides jõuda juba kiiremini lõppeesmärgini, kuid naine palus neil oodata, paraad oli teda köitma hakanud. See pidi ju lõbus olema: läikimalöödud uunikumid, nikkelpindade sära, puhkpilliorkester, melu. See kõik ei huvitanud meest. Ta ei teadnud isegi, miks. Korraga oli naine taas läinud, nüüd leidsid nad ta pilguga tellingutelt, ta oli sinna  roninud, sealt avanes parem vaade, ta lehvitas neile salliga, vallatult.  Viimaks rongkäik lõppes, nad võisid oma teekonda jätkata, nüüd oldi juba päris linna südames ja mees tundis ennast kasvavalt üha enam kaasalonkijana, eikellenagi. Mõte sööma minna oli jäänud kuidagi kaugeks, ta ei olnud kindel, kas naine isegi seda enam mäletab. Küsida polnud tahtmist, või kui olnukski, siis puudus selleks võimalus, inimesed trügisid, ümberringi oli helid, hääled, muusika ja ta oleks pidanud üle peade karjuma. Nad  jõudsid vaateratta juurde ja nüüd haaras naine talt käest, ta andis järele ja inimene kes teda sinnapoole tiris oli talle korraga kurbuseni kauge. Nad ostsid piletid, ta tundis ennast nagu hajevil lapsena, keda ema tagant kiirustab, panemata teda ometigi, millegi tähtsama nimel, õieti tähele. Ja juba nad istusid rattale, tema ja see noormees, rohkem kohti ei olnudki, naine jäi alla, ja kui nad linna kohale kerkisid, teadis ta, et kui naine ootabki, siis on ta ta ometigi kaotanud.