Mis aga ikkagi teeb mingi piirkonna atraktiivseks ning kindlustab investeeringute jätkumise? Ülalpool oli juttu "uute kultuuriliste tootjate" rollist "uues tarbimisorganisatsioonis". See seletus jääb aga liiga üldiseks ning paneb igatsema konkreetsete näidete ning käegakatsutavate mehhanismide järele. Selliseidki leidub - näiteks Phillips (2005) tõdeb oma Inglise maapiirkondade aadeldamise käsitluses, et planeerimises rakendatud mitmesugused  ehituspiirangud ja -keelud "väärtuslikel maastikel" (nt Area of High Landscape Quality), põhjenduseks "esteetiline välisilme" vms, tõstis talu- ja põllumajandusehitiste hinda kinnisvaraturul ning viis kõikvõimalike kõrvalhoonete nagu küünide, lautade, aga ka koolimajade jms hinnatõusuni (defitsiit!) ning elamuotstarbel väljaehitamiseni, kuid mitte kohalike korteri- ja kommunaalehitusevajaduste rahuldamiseks, vaid sisserännanud keskklassi tarvis, kes rahaliselt sai endale neid pindu lubada. Väidetavalt just hõredalt asustatud piirkondade väikestel aladel rakendatud piirangumeetmed muudavad ala aadeldamisele ligitõmbavaks (Parsons 1980; Cloke 1983; Spencer 1995; Phillips 2005) - see asjaolu toob meid otseteed kultuuripärandi ja mitmesuguste pastoraalsete hoiakute juurde.