Ostsin selle raamatu hetkeajel. Kaas oli ilus ning teema tundus olevat põnev. Mulle  meeldivad ajaloolised armastusromaanid. Eriti need, mis on ajalooliselt kasvõi natukenegi täpsed. Pealegi kuningannad ja õuedaamid! Noo se eon ju iga lapse unistus. Pealegi Inglismaa, Shotimaa ja Prantsusmaa. Sellega seondub ju koha Kolm musketäri. Niisiis sai see raamat ostetud. Paar päeva vedeles se mul kapi peal. Ühel õhtul viskas mees raamatu mulle voodisse ja küsis norvalt, et kas see jääb ka kapi peale seisma nagu eelmised.  Eile õhtul hakkasin lõpuks raamatut lugema. Tegelikult mõtlesin, et loen läbi  vaid proloogi.  Proloog osutus, aga niivõrd põnevaks, et ma lihtsalt pidin raamatut edasi lugema hakkama.    Kui ma enne mainisin Kolme musketäri, siis see raamat on sellega natuke sarnane. Selles raamatus on liialt keeruliste nimedega tegelasi. Siiski peategelaste nimed olid selgesti eristatavad. Sündmused olid kiirelt vahelduvad ning põnevad. Armastus suur ja kõike võitev.  Mõned sündmused peategelastega olid tuttavad juba teistest raamatutest. Võibolla on need sama autori raamatust,  ma ei tea.     /Gwenyth kuulis samme ja metalli kõlksatust ning teadis, et valvurid oon teel tema kongi poole. Tema aeg oli kätte jõudnud.  Hoolimata algusest peale teadmisest, et ta on hukule määratud, vaatamata otsusele surra trotslikult, põlglikult ja väärikalt, tundis ta nüüd, kuidas veri tema soontes külmaks muutus ja tardus. Enne oli kerge vapper olla, aga nüüd, seistes silmitsi reaalsusega, tundis naine kabuhirmu.  Ta sulges silmad, otsides endas  jõudu.  Vähemalt suutis ta oma jalgadel seista. Teda ei pidanud tuleriiidale tirima nagu paljusid haledaid hingi, keda ülestunnistusele "juhitud". Need, kes olid oma kuritegusid tunnistanud pöidlakruvide, piinapingi või teiste meetodite abil, mida kastutati vangi rääkima ergutamiseks, suutsid harva ise kõndida. Gwenyth oli algusest peale sirge seljaga oma ülekuulajatele andnud seda, mida nad soovisid, ning lootisoma sarkastiliste ülestunnistustega kohtunikud naerualuseks teha. Ta oli kuningriigile palju  raha säästnud, sest neile koletistele, kes piinasid vange tõe välja pinnimiseks, pidi nende jälgi töö eest ka maksma.  Ja ta oli ennast säästnud katkisena, veritsevana ja moonutatud kehaga tuleriidale vedamise häbist.  Veel üks metallikõlin ja sammud tulid lähemale.  Hinga, käsutas naine ennast. Ta suudab surra väärikalt ja ka teeb seda. Ta oli vigastamata ning ta pidi olema tänulik, et suudab ise oma hukkamisele kõndida, olles näinud, milleks nad on võimalised. Kuid see õud...  Ta  seisis sirgelt nagu raudvarras, kuid mitte uhkusest, vaid piinavast külmatundest, otsekui oleks ta jääst, suutmata painduda. Aga seda ei olnud enam kauaks, pilkas ta ennast. Leegid sulatavad ta oma sügava ja surmava embusega ruttu üles. Selle asemel et karistuse agooniat suuremaks muuta ning nende kuuma suudluse palge ette toodud murtud hingi veelgi piinata, pidid leegid hoolitsema selle eest, et sellised neetud olendid täielikult hävitataks- tuhast tuhaks, mullast mullaks- mullast oled sa võetud ja mullaks pead  sa saama. Enne kui leeid süüdatakse, süüdimõistetud tavaliselt kägistatakse. Tavaliselt.  Aga kui kohtumõistjad on raevus, võidi leegid süüdata liiga nobedalt, andmata timukale aega lõppu tagant kiirustada ja piina vähendada. Gwenyth oli endale vaenlasi hankinud. Ta oli teiste nimel sõna võtnud, ta oli enda eest võidelnud. Tema surm ei tule tõenäoliselt kiiresti.  Ta oli endale liiga palju vaenlasi hankinud ning see oli viinud tema süüdimõistmise ja läheeva surmani. Kilde oli olnud lihtne kokku  panna- pärast tema vahistamist.  Paljud uskusid saatanasse ja et nõiakunst on kogu maailma kurjuse alus- teiste hulgas ka kuninganna, keda Gwenyth oli nii ustavalt teeninud. Nad uskusid, et inimkond on närk, et saatan tuleb öösel, et lepingud allkirjastati verega ning süütutele pandi peale needused ja loitsud. nende meelest suutis ülestunnistus eksinud hingi päästa, et kohutav piin ja surm olid ainuke viis jõuda tagasi Kõigevõimsama rüppe. Nad olid hetkel lausa enamuses; Šhotimaal ja enamikus Euroopast  oli nõiakunsti praktiseerimine surmanuhtlusega karistatav kuritegu.  Gweniyth ei olnud nõiakunstis süüdi ja tema kohtumõistjad teadsid seda. Tema kuritegu oli lojaalsus, armastus kuninganna vastu, kes oli oma hoolimatu kirega nad kõik hukatusse viinud.  Mitte põhjus polnud tähtis, ega ka võlts kohtuistung ja talle langetatud otsuse julmus. Ta sureb õige pea. See oli ainuke asi, millel veel tähtsust oli.  Kas ta vääratab? mis juhtub, kui ta tunneb esimeste leekide kõrvetavat puudutust? Kas ta  hakkab karjuma? Muidugi hakkab, ta on agoonias.  Ta oli olnud aus ja õiglane.  Nüüd ei olnud sellest suurt kasu.  Rohkem, kui ta kartis surma ja valu, oli tal kahju. Ta ei olnud mõistnud, kui paljust ta oli loobunud, et oma ideaalidele kindlaks jääda. Valu sellest, mida ta maha jätab, oli muutnud narmendavaks, veritsevaks haavaks südames, mis kõrvetas, nagu oleks hellale ihule soola peale puistatud. Miski, mida nad kavatsesid tema kehaga teha, ei saanud olla nii kohutav piin, mis tema hinge  näris. Ühekorraga on ta läinud...  Aga mis juhtub Danieliga?  Kindlasti mitte midagi. Jumal ei võinud nii julm olla. Kohtuistung, hukkamine... need olid mõeldud vaid tema vaigistamiseks. Daniel oli väljaspool ohtu. Ta oli nendega, kes teda armastasid, ninf tema isa ei laseks kindlasti temaga midagi halba juhtuda. Ükskõik mida Gwenyth oli teinud või kuidas talle vastu hakanud.  Sammud tulid lähemale ja peatusid tema kongi juures. Hetkeks pimestas naist valgus laternast, mille nad olid endaga  pimedasse kongi kaasa võtnud. Ta nägi, et neid oli kolm, aga mitte midagi enamat. Siis muutus tema pilk selgemaks ning hetkeks tema süda võpatas.  Mees oli seal.  Ta ei taha ju ometi, et Gwenythi elu niimoodi lõppeb. Vaatamata tema vihastele sõnadele ja ähvardustele ei võinud mees seda tahta. Mees oli talle piisavalt tihti öelnud- õigusega, pidi Gwenyth tunnistama-, et ta on liiga kuninaganna moodi, keda ta oli teeninud, avaldas tormakalt oma arvamust ja oli pime sellise aususega kaasneva ohu  suhtes. Aga ikkagi, kas mees võis tõesti olla osa sellest paroodiast, sellest poliitilise ebaõigluse ja mahhinatsioonide vaatemängust? Mees oli teda oma käte vahel hoidnud ja näidanud talle põgusalt, kuidas süda võib mõistuse häälest tugevam olla, kuidas kirg võib kaine mõtlemise hävitada, kuidas armastus võib kogu mõistuse minema pühkida.  Nad olid liiga palju jaganud. Liiga palju.  Aga siiski...  Inimesed suutsid üksteist reeta sama kiiresti kui tuul suunda muuta. Omaenda elu, positsiooni ja  rikkuse, valduste ja jõukuse pärast. kas mees oli tõesti osa sellest jandist? Sest Gwenyth ei olnud eksinud.  Rowan seisis seal oma täies hiilguses. Tema nisukarva juuksed helkisid hubisevas tõrvikuvalguses kuldselt ning ta kehastas igati aadliseisust- oma klanni värvides kildiga, lai, karusnahkse äärisega keep lisamas laiust tema mõõgavõitleja õlgadele. /     Edasi lugege juba raamatust. Kas mees tõesti laseb oma armastatud naise tuleriidale viia? Kas raha ja valdused on  olulisemad armastusest ja ühisest pojast? Kas naise kurjad sõnad pöörasid mehe tema vastu? Või sai mees aru, et need olid öeldud vaid tema kaitsmiseks? Mis suudaks päästa noore naise tuleriidalt?