Tuulemaa kuristik Elu tule ja Kõik on kokku unenägu vahel on sügav, aga ülesillatav. Viimases kogus pole ju uljust ja uhma, julgust ja otsemeelt vähemal määral kui Elu tules, küll aga teisel kujul. Loe­tagu "Hauakirja" V. Maasikule. Vahepeal on sõjad, mässukoidikud ja korruptsioonid surunud inimese vastu reaalsust.  Vahepeal on heroismi hakatud hindama meelsuste ja rinnete järele. Vahepeal on luuletaja ise tunnetanud oma sobimatust ühessegi rindesse: koos punalippudega sammub ta maipühal utoopia poole, aga ennäe, sealgi tunneb end "klassimuulaseks" "klassiteadlike sabas". Utoopiad unenäostuvad, pettumused pragistavad oma pragusid otse jalgade alla, Vana Tühi prassib, vaba inimene, see ükskordne unistus, massistub ja otsib juhti, meie leppimatu poeet aga eelistab jääda pigemini hüüd­jaks hääleks kõrbe, kui painduda,  reeta oma isearvamine, oma vaimne rüht. Eluvõõrasus? Võib-olla, kuid tähiste võistu vahetuse päe­vil kangelasluule.