Nõukogude režiimi tingimustes oli eesti rahvas ühest loomulikust osast ilma jäetud ja siis leidus neid julgeid, kes aeg ajalt kusagil salaja lipu heiskasid või sinimustvalgeid värve oskuslikult varjatud viisil esile tõstsid. Tollel ajal leidus palju n.ö. kainelt kaalutlevaid kodanikke, kes hoiatavalt  näppu viibutasid. Võib arvata, et muist neist elavad praegugi sama tagasihoidlikus kainelt kaalutlevas ja tagasihoidlikus isamaaarmastuses, ega näita oma privaatseid tundeelamusi välja isegi mitte üksikutel kohustuslikel lipupäevadel. See tähelepanek ei ole kuidagi viide ülal tsiteeritud kommentaatorile. Võibolla on siin tegemist geenidesse ladestunud orjameelse ülikartlikku allaheitlikkusega, et kui liiga varmalt pidevalt oma isamaaarmastust kõikjal välja elada, siis võidakse kunagi tulevikus taas  vägivaldselt varajasel hommiktunnil äratada. Ma ei mõtle siin varajast äratust Eesti lipu heiskamiseks, vaid midagi taolist nagu on juhtunud hiljuti eesti rahva ajaloos 1949. ja 1941. aastal.