Istusin sohval ja vaatasin telekat. Heitsin hajameelse pilgu välja läbi lahtise rõduukse, õhtupoolik oli ilus. Päike paistis kuidagi pehmelt nagu last  uinutav ema. Puud ei olnud veel värvi vahetanud, kuid juba oli neis tunda saabuva sügise väsimust. Midagi sellist oli ses pildis, mis kaalus üles teleri ekraanil toimuva äkseni. Mis küll? Päike paistis just sellise nurga alt, et välja tuua mustmiljon väikest kärbest, kelle mustmiljonist tiivapaarist peegeldus kaks mustmiljonit väikest päikeselaigukest. Kõik need väikesed tiivapaarid lendlesid ja hõljusid, nagu polekski kärbestel vaja lennata, vaid hoopis püsida neile ettantud õhumolekuli juures, sest  tundus, et õhk on kärbeste läbi minetanud oma olematuse ja saanud tajutavaks nagu vesigi. Kogu õu oli nagu anum, mis täidetud tajutava õhu, kärbeste ja nende vahel tuules looklevate ja päikses helklevate ämblikuniitidega. Kogu see kokteil liikus pidevalt ja selle liikumise tempo oligi see, mis tähelepanu tõmbas. See polnud aeglane, et tekiks tunne unenäolisest tardumusest, ega ka liiga kiire nagu kiirustav sebimine. Tundus, et õhk, kärbsed ja ämlikuniidid, ei ole liikumises iseenesest, vaid nad lihtsalt hõljuvad  kaasa millegi suurema tasase hinguse taktis. Nagu maa oleks heitnud päikese sülle puhkama ja kõik see on tingitud nende tasasest hingamisest.