KAHETEISTKÜMNES NOVEMBER KAKS TUHAT KÜMME.    astume kolmekesi taksost välja,  tibutab. bussijaama lähistel on vana kivimaja hoovi püsti aetud suur valge telk, täidetud soojadest inimkehadest. see hingab joobunud häälte rütmis. seisame ja vaatame üksteisele kordamööda otsa, keegi ei tea, mida otsustada.. kell on juba hilja, pidu on täies hoos, vabaks tutvumiseks sobiv alkoholi kogus veres on ammu ületatud. siis kehitan õlgu ja ütlen, et ostan piletid ära. kummardun tumeda autoakna poole ning neiu annab mulle kaks piletit. sander kaob kodu poole, mina ja meriliis astume turvamehest  mööda kehadest seina sisse. hoian pilku kaitsvalt maas ja näol ebapersonaalset vabandatavat naeratust, kui tungin, külg ees, meriliisi järel läbi masside ukse poole. seljad sulguvad mu taga. ühel hetkel paneb keegi mulle käe ette, vaatan üllatunult üles ja näen t.'d, üht hiljuti tekkinud tuttavat, endale naeratamas. huuled vormivad hääletu tervituse, enne kui ukse varju kaon.    sees on kümned inimesed koridoritreppidel, puna-sini-roheline valgus pillub end kiviseintega tühjadesse ruumidesse,  mis on põrandast laeni plakateid täis kleebitud. pööningul on muusika ja tantsivad purjus inimesed, imeilusad inimesed, haruldaselt kaunid, aga tühjad.  usaldame enda mantlid pimeduse hoolde ja lähme puitpõrandale madalate laetalade alla tantsima, siluettide ja varjude vahele. väikestest akendest on näha lumelörtsist tallinna siluetti tumeoranži taevaga. hämarus surub laugudele ja kainus, mida seni mudlumsis ja roberti juures võetud veinid peletanud olid, hakkab endast märku andma üha kangemaks  muutuvates liigutustes. on palav.  ootamatult võtab keegi mul pihast kinni ning pead kuklasse ajades tunnen ära lempsi, kes mind kiiruga embab ja siis edasi liugleb.  lemps ise on vana hea peopanija. ta on endale funksinud küllaltki ilusa poisi välimuse, aga raha ja tüdrukuid niidavad rohkemgi veel kaval pilk ja meelas naeratus. pihast kinni võtmist me juba mainisime.    käime vahepeal väljas, mer üritab endale suitsu keerata. on sügiseselt jahe, mul on vaid pintsak õlgadele tõmmatud, kümnete  inimeste hingeaurust ei piisa. näpuotstest voolab sisse jahedust, see jõuab mööda randmeid käsivarteni ja paneb õlgu väristama.  järsku ilmub meie keskele t., keerab abivalmilt mer'ile fotorealistliku väljanägemisega sigareti valmis ja süütab endalgi ühe, pilk üle rahvamassi peade suunatud. tal on seljas nüüdseks tänavapildist kadunud 00ndate alguse ühevärviline jope karvase kapuutsiäärega, tavalised rohesinahallid silmad ja kena nägu. seisame kõrvuti ja ma pean talle väga lähedale kummarduma, et kuulda, mida ta urbanistikast räägib. siis saan naerupahvakuga aru, et see ei olegi peamine, tutvumisel on harva vestlusteema olulisem kui žest, mida see esitab. meriliis jälgib meid muigega, vahepeal ühineb meie pisikese ringiga mitmeid teisi, kes tahavad juttu rääkida, tuld, sigaretti, jooki jagada, aga nad kaovad üldisesse virvarri ja t. räägib ikka veel väga tasaselt linnaplaneerimisest, mis, ärge saage must valesti aru, on väga põnev (mis minu jaoks põnev ei oleks?).    lubame hiljem  edasi rääkida, teades mõlemad, et see on küllaltki tühi lubadus, naeratame soojalt. lipsame meriliisiga tagasi ukse varju, üles tantsima.        millalgi peatub muusika ja kusagilt kostub hõikeid: "pidu läbi, koju!". valgume koos segaduses rahvamassiga alla tänavatele. taksod, kontskingadel lahkuvad tüdrukud. jään kellegagi veel rääkima ja jõuan meriliisi juurde õuele veidi hiljem. laialivalguvalt sõnab ta mulle, et ta rääkis lempsiga ja too kutsus meid kaasa. "kuhu?" küsin ma, kulm  kortsus. ta ei tea, ta ei tea, ta lihtsalt kohtus lempsiga trepisaginas ja tutvustas end üleüldse talle ja siis too ütles, et näeme õues.  järgmisel hetkel näen lempsi kaugemal taksot püüdmas, ta aitab enda kaaskonna autosse ja viipab siis meile. "tule, lähme," sõnan meriliisile ja hakkan sinnapoole sammuma, meriliis on kahevahel, kuid järgneb mulle siis ikkagi. "kuhu me lähme? kas me sandri juurde ei lähe?" ma naeran ja ütlen, et ta ei muretseks nii palju, hetkel ma tahan kaasa minna ja eks pärast näe.  taksoni jõudes selgub, et meid on ühe võrra liiga palju, juht on resoluutne oma nõudmises, et keegi kellelgi süles olla ei või. olgu, me tuleme siis kolmekesi hiljem järgi. auto kaob ja jätab meid sügisjahedusse. õnneks peatub kaugemal üks teine takso, inimesed ronivad välja, jookseme ligi ja hõivame selle.    vilkuvad foorituled, avarii vabaduse väljaku ristil........      lõpuks oleme vene teatri taga õuel, kõrged hooned kaarduvad ümber tüherhoovi. ühe tagaukse ees on punased  samettoolid, istume seal, kuniks sigarett on lõpule jõudnud ning läheme siis sisse. pime, lagunev ja unarusse jäetud koridor, tumm. lemps koputab esimesele uksele, mis oma kõrguse ja kooruva valge värviga sobib imehästi ümbritsevasse punkromantikasse. tema sõber, tugev 30ndates noormees, avab ukse ja kutsub meid sisse.  koridor ja üks ateljee moodi poissmeheruum, kõrgete lagedega. nurgas on madal laud ja diivanid, meriliis ja sõber, kelle nimi ununeb koheselt, istuvad ühele poole, mina ja lemps  teisele poole. taamal on näha madratsile kukkunud ja uinunud vene neiut, paistmas vaid mustad kiharad, kasukas ja sukkis jalad. lemps kergitab tema poole küsivalt kulme. "jah, ta jõudis mulle veel enne kontsaga vastu nägu anda, enne kui uinus.." sõnab ta sõber ja hoiab punetavast ninast kinni. nüüd on küsivaid näopaare juba kolm. "noh, ta oli purjus ja tahtis, et ma tal kingad jalast aitaks.." nojah..  räägime tasasel häälel juttu, sest maja on ebaharilikult vaikne, loid muusika seda vaid süvendamas.  kuuekümne saja viiendat korda läbib jutt haridust (kui igav!), aga lemps ütleb meeldejäävalt, et hariduse eest saadav paber, see on lihtsalt tõend, et oled süsteemi oma aega uputanud - järelikult on sul õigus ka süsteemilt midagi vastu saada. "you won the game, you earn the prize".    ning siis kunagi pimedas varahommikus seisame õues, asfaltipinnad läikimas linnatuledest ja sammume lahku, pead veidi ringi käimas.      see sai kirjutatud juba väga ammu, aga mitmesugustel põhjustel ei saanud see siia ülesse. siin ma üritan muu hulgas ka loobuda suvalistest nimedest ja kirjeldada neid inimesi seal taga. see on raske.  fotoks on aga mu uus lemmikpilt endast ning hahahahaha ohjah ma tahan näha kedagi kes ütleks, et see ei ole mitte brilliantne. nimeks on sel "ilus tüdruk keset punalippu" ja see oli algselt ruudu testifoto, mille ma ideoloogiliselt korrektseks muutsin. anna ütles, et olen seal nagu saatan ise.