Laupäeval käisime metsas, talvegrillil. Natuke oli küll kõhklus, et lund palju ja maa külmand, kärss ka kärnas. Samas on julge hundi rind rasvane ning vapra mägra kõht punnis. Haarasime Pagana ja tema Preili kaasa, rullusime selle 33km ära, mis lahutas meid  Kaiu järvest ning sõitsin uljalt oma autoga kõrvalteele sisse. Umbes 500 meetrit, siis sain aru, et asjad kipuvad niruks minema ning jäin seisma. Panime aknale sildi "Kui ees, helista numbril…." ja kakerdasime jala edasi. Grillimiskoht kusjuures oli täpselt samas kohas, kus toimus Saare-Erien ning ka üks Juunior vist. Igal juhul oli elu mõnus: lauad, grillimisrest, puud, vaade. Praadisime vorsti, ukerdasime kubemeni lumes, nautisime vahelduv-lumetormi (plõks! on saar! plõks! ei ole saart!), praadisime liha,  teised luristasid jäägervurtshauerit. Mina olin kaine, kuna oli kindel plaan minna veel õhtul larpi koosolekule.    Mingi hetk hakkas taevast alla tulema niipalju lund, et oli raske järve näha, rääkimata saarest. Võtsime seda kui vihjet, kolisime oma  asjad kokku ja patseerisime mööda lumesaani jälge tagasi tee peale. Lumesaani jälg oli väga hea asi, sest selle peal kõndides vajusime ainult põlvini lumme. Järgmisena asusin mina rõõmsalt tagurdama mööda hämarduvat metsateed. Esimese asjana sõitsin muidugi pisut rööpast välja ja totaalselt lumme kinni. Usun, et kõik esivedu omavad autojuhid teavad seda toredat hetke, mil auto vajub 10 cm allapoole, esiratta alt lendab 4 meetri kõrgusele lund ning su raudhobu on rõõmsalt ninapidi lumes. Nügisime teda nii ja  naapidi, ilma suurema tuluta, varustasime siis Pagana kirvega ning saatsime metsa. Üks noor võsa andis oma elu minu auto vabaduse nimel. Pagan siis lippas raadiosaatjaga minu taga, samal ajal kui mina uljalt tagurpidi suure hooga paarutasin, et mitte uuesti kinni jääda. Vahepeal pidin isegi masina seisma jätma, kuna sidur hakkas levitama sellist väga ebameeldivat lõhna. Aga tänu naispere muskulatuurile ning Condori raadiosaatja abile olime viimaks väljas. Selleks ajaks oli mul motivatsioon muidugi päris  madal, seega kui ma mingi tunnike hiljem linna jõudsin, reetsin räigelt oma kaaslased ning koosolekule ei läinud. Ma loodan, et nad vähemalt sõid mu küpsised ära, see oleks mulle paras vms. Igal juhul lõhnab mu koridor praegu nagu tuletõrjuja maja. Mõnus.