Üheksakümnendate aastate ja uue sajandi alguse kunsti iseloomustab müstitsism, mis haaras nii oma lüürilise sisetundega kui ka ängistava ärritavusega. Kaugeltki enam ei kujutanud kunst füüsilist olemust, vaid unelmaid, mõtteid, tunnete maailmu. Kogu kunst, ka akadeemiline, nakatati sellest. Iseseisvamatest meistritest mainime Eduard Munch'i. Tema kunst on värvitud põhjamaa müstikast ja heledus-tumedusest. Tema kunstis esinevat elupssimismi kohtame ka teistel juhtudel. See sunnib  Gauguin'i põgenema Euroopa tõsielust lõunameresaarte muinasjutumaale. Ta jõudis omapärase eksootilise kunstini, kus värvid ja jooned sümboolsel kujul annavad meile edasi nukra igatsuse parema maailma järele. Nende suurepäraste, peagu ornamentaalsete vormide juures meenub, et kunagi bütsantsi mosaiigid, keskaegsed klaasimaalid andsid samasuguste vahenditega sellise unelma mulje.