Kuna meid lahutas pikk vahemaa, siis kirjutasime üksteisele kirju. Kui tihti jooksin koolist koju, et postkastist oodatud read leida! Panin ümbriku ööseks padja alla, lugesin iga sõna sada korda üle. Hommikul uuesti. Ootasin telefoni juures kaugekõne ja süda käis sees tõkkaditõk - tõkkaditõk. Noorena olid vestlused lihtsad:" Mis teed?" , " Ei midagi"." Ahah". "Mis sina teed?". " Niisama". Ja me "rääkisime" tunde ja tunde. Kordagi polnud tunnet, et juttu ei jätku. Kohtumisel istusime, käed üksteise peos, näod  punased. Nii õnnelikud.