Vaatan just dokumentaalfilmi Jeb Corliss'ist (pane Youtube'i otsingusse "Fearless - The Jeb Corliss Story part 1/5"), kellest saab ikka superägedaid mustvalgeid fotosid võtta, kuna  ilmel on nii palju teravust ja märkasin, et... hoi, Mann: sul on nägu pehmemaks läinud. Silmad pehmemaks läinud.    Mitte, et see mind eriliselt üllataks. Ma ei pea pildi pealt järele kontrollima, et TUNDA, kuidas ma olen viimase paari aastaga SEESTPOOLT hoopis pehmemaks läinud - aga mul oli huvitav märgata, et ma ei olnud selle peale varem mõelnud, et pildid, mis minust nüüd tulevad, on hoopis teistmoodi kui need, mis varem võetud. Ja ma ei pea silmas lihtsalt kasvamist ja vanemaks jäämist ja  jaada-jaada-jaada-jaada, misiganes - ma pean silmas just seda, et mul ei ole pilk nii terav enam.    Lükkasin lahti arvutikataloogi viimase 4-5 aasta piltidega. Vägev.    Suvi 2002 - või isegi 2001? Tunnid (ja vahel tundus, et lausa päevad) Delfi jututoa vanakeste kanalis, sügavuti ülesehitatud sõprussuhe Kassiga, rulluisud ja, mõni aasta hiljem, isa surm. Tegusad Eesti Noored, järjest põhjalikum puudumine koolist reedeti (kuna oli mõni noorteüritus) ja esmaspäeviti (kuna oli vaja  noorteüritusest välja magada) ning arusaamine, et ma ei ole oma energilisusega üksi - minusuguseid on veel. Ja meid on palju. "Täna oleme TENid."     Kevad 2004. Peaaegu kooli lõpp. Andres.     Sügis 2005. Põhjalikult, põhjalikult, põhjalikult katki. Ma ei tea, kas minust veel kunagi siukese paueriga pilti tuleb, nagu tollest sügisest ridamisi on jäänud, aga poogen sellega - pauereid on ka isesuguseid. Ma oleks tolleaegse paueriga võinud kasvõi maailma otsa ronida. Ma ei tea, kas just ehitada, aga ronida oleks jaksanud küll.     Suvi 2006 - siis ma õppisin jälle naeratama. =)     Kevad 2007 - siis hakkas kooruma midagi hästi suurt ja kuigi ma ei saanud tollal aru, mis nimelt, tagantjärele: ma teadsin  juba tollal enam-vähem, mida mulle meeldis teha, ma polnud seda lihtsalt veel üles leidnud.     Suvi 2008. Niiiiiiiiiiiiiiii palju asju muutus läbi ELaK'i, niiiiiiiiiiii palju õppetunde, mis toimivad enam-vähem igal pool, sai ära õpitud õhus. Niiiiiiiiii palju julgust kogunes teha nii, nagu tunne ütleb. Minna üles, kui tunne on hea. Mitte minna üles, kui tunne pole hea. Õppida, mida teha siis, kui tunne pole hea, aga üles on mindud ikkagi. Hingata sügavalt sisse, hmmmmmh, hingata välja, hõõõõõõõõõõõ, vaadata ukse pealt välja, kui Ekstremist rulood üles  vinnab ja saada aru, et on, jah, hirmus, aga ma   seda teha niikuinii. Mille järel...     ...augustis 2010 oli oluliselt lihtsam teha otsust, et on, jah, hirmus, aga ma   seda teha niikuinii. Ja see, mu sõber,  .     Ja poogen sellega, et mul silmad hoopis pehmemaks on läinud ja pilk ei ole nii terav. Praegu on lihtsalt teistmoodi aeg ja ma valin ka praegu teha just nii, nagu ma teen.    Martyn ütles laupäeval, et ta ei kujuta ette, et ma enam  välja hüppaks - et see lihtsalt ei mahu enam pildi peale ära. Vot selle peale ma küll üllatusin suurelt ja küsisin huviga: "Tõesti või? Miks nii?" Ta ei osanud täpsemalt vastata.    Ma mõtlesin natuke aega ja vastasin siis: "Ma ei tea, eks kõige paremini paistab siis, kui on jälle aeg. Aga ma arvan, et ma ei ole veel hüppamisega ühel pool."    AFF ja A kategooria Motuekas jääb sellel aastal küll ära (kuna keegi on otsustanud täpselt suvehooaja lõpuks külla tulla ning seepärast sel talvel  ikka ei hüppa küll), aga muidu... ei, elame-näeme.