Silvia Kuulpak (72), peatoimetaja 1962-1986  "Algul ma ei taibanud, miks seda ajakirja nii hirmsasti taga nõuti. Toimetuses mõistsin: see oli ainus väljaanne, kus naiste probleemidest aru saadi ja kus neisse suhtuti tõsiselt ka naistepäevade vahelisel ajal."    Kui palju oli toimetuses liikmeid ja millisena neid mäletate?    10-13 inimest. Kõik see kogum on meeles ja armas. Näiteks moe- ja käsitöötoimetaja, kelle naeru kuuldes mõtlesin kohe esimesel kohtumisel, et teda oleks toimetusse vaja, ja kes hiljem kinnitas igal võimalikul juhul, et on tööle võetud nalja pärast. Need olid ajakirjanduslikult koolitatud, erksad, ilusa ellu- ja inimestesse suhtumisega, huvitavalt mõtlevad ja suutlikud noored naised. Minu jaoks oli toimetuses üldse  kaks perioodi: üks nii-öelda vana kaardiväega Pikal tänaval, nendega, kes olid juba enne mind. Ja teine 1970. aastatel, mil vanemad vahetusid noortega ja nood olid niisugused tüdrukud, et hoia ja keela. Nad on mulle ikka veel tüdrukud!    Kuidas ajakirja juhiti, kui palju oli vabadust?    Nõukogude Naine oli EKP Keskkomitee propagandaosakonna ohjata. Sealt ei sekkutud eriti meie sisulisse töösse, see oli toimetuse otsustada. Minule langes osaks nn sula-aeg, kui  ajakirjandus läks lahedamaks. Siis tulid 1970. aastad - tõeline stagna, aga me olime oma tegemistes võrdlemisi vabad niikaua, kui see sobis ideoloogiaga, millega meid juhiti. Keskkomitees oli üks instruktor, kes pidas siis sidet naistega. Tuli mingisugune üldine otsus ajakirjanduse kohta, saime juhtnöörid kätte, istusime maha, hakkasime vaatama, mida meie sealt võtame. Olime taasiseseisvumiseni ainus naisteajakiri Eestis. Tuli peegeldada naiste elu seadusega sätestatud naiste ja meeste täieliku võrdõiguslikkuse  tingimustes.    Kas see ideoloogia oli ahistav?    Üksainus kord selle aja jooksul tundsin, et oleksin tahtnud midagi muud. See oli siis, kui Brezhnev suri. Number oli peaaegu valmis ja osa materjalist tuli välja visata, et Brezhnevi matused sisse panna. Meie, lollakad, mõtlesime, et teeme mitmest tekstist kokku ühe leinalehekülje. Aga saime vist kuus lehekülge täpselt sama TASSi materjali, mis anti kõigile teistele, kaasa arvatud ajalehtedele. Midagi polnud parata. See oli  ainus kord, kui tundsin, et mulle pressiti peale seda, mida ma ei pidanud üldse õigeks.    Kui suured olid tiraazhid?    70 000-190 000. Suure tiraazhiga oli muret ka. Trükipaberit oli vähe, head paberit veel vähem. Appi tuli... laulupidu. 1968. aasta üldlaulupeo eel kukkus läbi rahvariiete albumi väljaandmise plaan. Nõukogude Naine oli valmis neid piirkondlikke rõivakomplekte oma külgedel avaldama, kui saame parema paberi ja värvid. Ja noored olid juubelilaulupeol  paremini riides kui eales varem. Värve meilt muidugi enam keegi ära ei võtnud. Tänulikult avaldasime veel kolm aastat aeg-ajalt selliseid lehekülgi. Kuni EKP keskkomiteest saabus kaebus, et NN propageerib kolkapatriotismi.    Kui palju tuli lugejailt tagasisidet?    Eelkõige olid kirjad. Neid ei tulnud just palju. Kirja alguses ikka viisakalt kiideti, vahel laideti. Põhilise portsu sai Asta (Kiitam, toimetaja 1952-1987) endale. Kes küsis nõu, sattus Asta juurde. Toimetus oli  nagu naistenõuandla. Üsna sageli juhtus ka nii, et mõne loo kangelane tuli pärast loo ilmumist toimetusse ja jäigi sõbrannaks. Tuli maalt linna, võttis lilleõie näppu, otsis Asta üles ja nõnda nad istusid ja rääkisid. Üks algkooliõpetaja ütles, ehkki väikese huumoriga, et ta lihtsalt ei saa ilma Naiseta elada.  Kõige rohkem kirju tuli siis, kui oli tellimisperiood ja ei saanud tellida, sest see oli limiteeritud. 1. septembril algas tellimine, naised läksid kassaluukide taha järjekorda teinekord  varahommikul ja öösel, ilmajääjad kirjutasid nördinult toimetusse.    Kuidas möödusid päevad toimetuses?    Ajakiri pidi olema kolm kuud varem valmis. Kui ma õigesti mäletan, olid tööpäeva raamid kella üheksast viieni. Selles vahemikus pidi üks toimetuse telefon vastama. Kohal tuli kindlasti olla esmaspäeval, siis toimusid kõik meie tähtsad koosistumised ehk esmaspäevakool. Ka Kotermanni-koosolekud ehk värskelt ilmunud numbrite analüüs. Kotermann oli kontroll-lugeja. Ja igal  tööpäeval kell üks kogunesid need, kes toimetuses olid, suurde tuppa kohvile. Sel ajal võis meid sealt kätte saada. Seda teadsid meie autorid, sõbrad ja vaenlased, meie lapsed ja meie mehed.    Milline nägi välja toimetus?    Mina elasin üle kahed ruumid. Pika tänava majas oli kolm tuba, köök, esik, hügieenituba - kena väike ahjuküttega korter. Kui tubade uksed olid lahti, võis enda ümber kuulda kogu toimetuse tööd. Ühel hommikul hakkasid telefonid järgemööda helisema.  Üksinda toimetuses viibiv Valve Remmelgas käis toast tuppa ning vastas ühele ja samale võõrast nime küsivale meeshäälele: "Vabandage, teil on valeühendus." Lõpuks ütles helistaja: "Teil on nii kaunis hääl, teiega võiks lõpmatuseni vestelda." Ja Valve vastas: "Mul natukene on aega, aga lõpmatuseni ma ei saa."  1972 oli suur kolimine, kui Pärnu maanteel valmis ajakirjandusmaja. Seal saime juba kuus ruumi. Omavaheliseks suhtlemiseks pidime kasutama telefoni.    Suuremad möödalaskmised, apsakad, ootamatused?    Minuga juhtus apsakas kohe esimese numbriga. Illustreerisime nimelt üht artiklit vanas Pravdas ilmunud pildi koopiaga. Õnnetuseks oli seal tegelane, kelle näitamine polnud enam lubatud. Verisulis toimetaja kutsuti vestlusele. Poogen trükiti ümber. Hädasid oli alati, aga meelde on jäänud rohkem head asjad.    Kui palju te nüüd Eesti Naist loete?    Kohe lappan läbi ja järgmisel päeval ka veel. Süda rõõmustab, kui keegi Eesti Naise  kohta hästi ütleb. Ta on küll hoopis ilusam ja teisem, aga kuidagi omane. Teeb rõõmu, et ajakiri ei ole välimuselt pealetükkiv ega agressiivne, ja et lugude kangelaste ümber on mees ja lapsed.    Millega praegu tegelete?    Pensionär olen. Tegelen toimetulemisega. Läheb korda. Kaks nooremasse kooliikka jõudnud pojatütart on ammendamatu rõõmuallikas. Suhtlen arstidega, mõned sõbrad on lähedale jäänud.      Aimi Paalandi (64), peatoimetaja 1986-1995    Ajakiri mitte ainult ei ilmunud lugejate postkasti, vaid toimetus käis isiklikult külas kõigis rajoonides ja isegi suuremates vabrikutes.    Kui palju oli toimetuses liikmeid ja millisena neid mäletate?    Neid oli kümmekond, kui võtta kõik majandusjuhid ja kujundaja ja fotograaf, kirjutajaid oli muidugi vähe. Väga kenad inimesed. Tõepoolest need, kes sobisid seda ajakirja tegema.    Kuidas ajakirja juhiti, kui palju oli vabadust?    Mina läksin peatoimetajaks 1986, see oli ju küll veel sügav stagnaaeg. Ajakiri allus EKP Keskkomitee propagandaosakonnale, aga meid nad ausalt öeldes ei seganud. Mingeid ettekirjutusi ei olnud. Kõige suuremad probleemid tulid siis, kui üks Nõukogude Naise number oli Eesti Naise nime all juba trükikojas hirmsates hunnikutes, aga meil ei olnud veel luba, et võisime nime muuta. Tiraazh oli valmis trükitud, üle 200 000.    Mis aastal see oli?    See oli  1989. Trükikoda tegi natuke skandaali ja Glavlit urgitses ja uuris ka, et kuidas te ikka lasite niiviisi trükkida, kuigi luba ei olegi. Mäletan, et kolmekuningapäeval võeti lõpuks otsus vastu ja otsustajad olid Toome, Rüütel ja Väljas. Naersime, et kolm kuningat võtsid vastu otsuse, et Eesti Naine võib Eesti Naisena ilmuda.    Kuidas te siis ilma loata uue nime panite?    See aeg oli niisugune pöörane, siis tehti asju tõesti isepäiselt, aga oli ka juba vabam aeg. Näiteks  Edasi ilmus juba Postimehena ja me olime ikka rääkinud keskkomitees… Igal juhul oli meil kokkulepe olemas.    Tiraazh oli üle 200 000?    Jah, tiraazh tõusis ja tõusis, kuni 1992-1993 tuli paberipõud. Ilmusime ju lausa… WC-paberile trükituna. Ikka väga vilets paber oli. Pärast seda, kui ütlesime sellest suurest riigist lahti, polnud enam tsentraalset arutamist, muidu saime ju paberit tsentraalkorras ja meil oli väga ilus paber selle aja kohta.    Kuidas käis lugejatega suhtlemine?    Meil olid suured lugejatega kohtumised, see kuulus asja juurde, et käisime kõik rajoonid läbi. Andsime ajakirjas teada, et tuleme, kohalikus lehes teatati samuti. Läksime autotäie rahvaga kultuurimajja või kuhu siis parasjagu inimesed kokku tulid. Rääkisime maailma asjadest ja probleemidest ja kuulasime, mida nemad sooviksid ajakirjas näha. Käisime ikka palju.    Kas lugejad vahel pahandasid ka?    Pahandasid. Kõige  suurem pahandus oli 1989. aasta oktoobrinumbriga, kui võtsime üles seksiteema. Meie kuulsad kriipsujukud (16 sekspoosi) tekitasid pahameelt. Meile tuli väga palju kirju, et peresuhted on nirud ja mehed käivad küla peal ja naistel on paha. Kirjade põhjal oli aru saada, et selle kandi pealt on meie rahvas ikka väga harimatu, sest "Avameelselt abielust" oli selleks ajaks ammu läbi müüdud ja küllap see raamat oli ka juba aegunud.  Need 16 poosi olid stiliseeritud. Oli täitsa kujuteldamatu, et saame nende  peale nii palju kirju, see oli paaniline. Väga paljud kiitsid, aga väga paljud ka pahandasid, et ajame eesti rahva hukka. Kirjutasid enamasti naised, aga mehed ka, ja mehed ei riielnud meiega, vastupidi - leidsid, et oleme üsna õigel teel.    Kuidas möödusid päevad toimetuses?    Mida me seal tegime - igalt oli vaja üks korralik lugu ja peoga natuke prahti. Ega me tööga küll liiga koormatud olnud. Aga siis tuli käia komandeeringutes ja saime ka mõne välisreisi.  Ja  ühiskondlikku tegevust oli palju. Mitte ainult lugejatega kohtumisi, vaid käisime ka siin-seal suurtes kollektiivides esinemas, eriti naistepäeva eel. Kutsuti tootmisettevõtetesse, näiteks Kalevisse, ja suurtesse kudumisvabrikutesse.    Milline nägi välja toimetus?    Toimetus asus ajakirjandusmajas. Meie kõrval oli Pioneer ja eespool Noorus. Meil oli täitsa mitu tuba. Minu peatoimetamise lõpupoole, 1990. aastate algul tulid arvutid. Sel ajal juhtus ikka üsna palju:  riigikord muutus, reklaamid tulid, arvuti tuli. Mobiiltelefone meil veel ei olnud.    Suurimad raskused, apsakad, ootamatused?    Raskused tulid siis, kui polnud enam paberit, kui jaanuarinumber oli veel naistepäevaks ilmumata. Aasta jooksul tegime topeltnumbreid, et üldse hinges püsida. Aga see muidugi mõjus lugejatele, nad olid ikka pettunud - sama raha eest said poole vähem ajakirju. See oli võimatult raske aeg. Siis läks mul ka uni ära, kuigi muidu olen hea magaja.    Kas vahel tekkis tunne, et enam ei jaksa seda ametit pidada?    Jaa, siis, kui käis erastamine -1994. Siis tundsin, et ma ei kõlba mitte kuskile. Minul ei ole ärisoont ja ma ei osanud mängida neid jubedaid mänge, mida tol ajal mängiti. Erastamine käis ikka täitsa patuga pooleks. See oli raske aeg. Aga ega kollektiivi ees võinud näidata, et oled nii lömmis.    Milliste sõnadega kirjeldaksite tollast Eesti Naist?    Kodukeskne ja perekeskne.  Heatahtlik, natuke õpetav. Ei olnud parastamist, ei olnud näpuga näitamist.    Kui palju te nüüd Eesti Naist loete?    Kuidas kätte juhtub, tellinud ma ei ole ja praegu on ju valik nii suur.    Millega praegu tegelete?    Kolm viimast aastat olen tegelenud lapselapse Siimuga. Kui ta sai kuuekuuseks, üritas mu tütar iseenda lõbuks minna ühele konkursile, et katsetada oma konkurentsivõimet, ja osutuski valituks. Siis ta ütles: ise sa  lapselast ootasid, see on su esimene lapselaps, nüüd tuled töölt ära. Ja võetigi mind töölt ära (töötasin ajalehe Harjumaa toimetuses). Nüüd olen Siimuga kodus, elame, õpime, kasvame.      Ene Paaver (40), peatoimetaja 1995-1997    Eesti Naine on läbi aegade oodanud oma lugejalt arukust ja iseseisvust. Ka pärast erastamist püüdis ajakiri säilitada eripära, tõrkudes sulandumast üldisesse naisteajakirjade voolu.    Kui palju oli toimetuses liikmeid ja millisena neid mäletate?    Arv muutus, aga üldiselt oli kolm-neli toimetajat, lisaks käsitöölisa Sirje toimetaja ja sekretär, kujundaja, haldusjuht, raamatupidaja, keeletoimetaja. Aja jooksul liitusid reklaamitoimetaja, levijuht, kadus koosseisulise fotograafi koht. Kõik tollased töötajad olid professionaalsed ja innukad, kuid erineva ajakirjandustaustaga ja ka isiksustena üsna erinevad. Enamikul oli veel muidki huvisid-kohustusi lisaks Eesti Naisele. Toimetajad olid enam-vähem  ühevanused naised, kolmekümnendates aastates, kõigil kodus koolieelikud või väikesed koolilapsed. Ja nagu ikka, see asjaolu distsiplineerib ning paneb tööaega intensiivselt ära kasutama. Polnud venitamist ega "naiste" lobinat, toimetuses oldud aeg kulus tööks.    Kuidas ajakirja juhiti, kui palju oli vabadust?    Peatoimetaja allus vastutavale väljaandjale, kelleks oli erakordselt tasakaalukas ja korrektne Margus Mets. Neil aastail, 1990. aastate keskel, toimus tõenäoliselt  Eesti Naise vältimatu uuesti- või ümbersünd. Muutus ajakirja omandivorm, välimus, sisus peamiselt see suhe, kuidas naistest ja naistele räägiti, milliseid persoone esitleti. Tahtsin, et Eesti Naine ei suubuks liiga ludinal nn naisteajakirjade peavoolu mudelisse. Peatoimetajal olid neis piires suhteliselt vabad käed.    Kui suured olid tiraazhid?    12-13 000 ümber, kõikus tellijate ja üksikmüügi vahekord.    Kui palju tuli tagasisidet?    Tagasisidet ei olnud ülemäära palju, aga pikim nördimuskiri oli vist kümmekond lehekülge pikk - ja selle kirjutajal oli õigus. Tema viha teenis üks lugu moraaliga "naised jäägu naisteks nagu enne" ja ta analüüsis nii emotsionaalselt kui ka argumenteeritult, miks Eesti Naine ei tohiks endale lubada niisuguse padupatriarhaalse mõtteviisi levitamist, isegi mitte mõttevahetuse õhutamise eesmärgil (nagu kava oli). Mäletan ka üsna kurja reaktsiooni õllereklaamile, a' la vanasti ÕIGE eesti naine õlut ei joonud.  Õigustasin end vist argumendiga, et päris vanasti peeti kõik pulmad-peied-jõulud õllega ja kindlasti jõid seda siis ka õiged eesti naised.    Kuidas möödusid päevad toimetuses?    Päevad olid nagu ajakirjanduses ikka, mitte kellast kellani, vaid vajaduse järgi. Mitte kohalviibimine, vaid töö ärategemine oli tähtis. Minu mälestustes kulus mul endal väga palju aega ja energiat trükikoja vahet käimisele. Aega võttis ka igasugu tehniline sekeldamine - esialgu oli terve  toimetuse peale üks printer, mis trükkis ühte lehekülge nii kaua, et suitsetajad jõudsid vaat et sigareti ära tõmmata.    Milline nägi välja toimetus?    Toimetus asus ajakirjandusmaja neljandal korrusel, suure maja eraldatud sopis. Ruumi ja eraldatust oli küllalt, aga keskkond oli tollase ajakirjandusmaja nägu ja tegu: aastakümnete muremõtted ja sigaretisuits ladestunud väsinud mööblisse ja seintesse. Sama hämara koridori peal olid Terviselehe ja ajakirja Head Isu toimetus.  1997 koliti Tartu maanteele, nõukogudeaegsest kastist vanasse kivimajja, kus oldi märksa enam tiheli. Ühel pool lõõtsutas ja haises Tartu maantee liiklus, teisel pool maja valitses tagahoovivaikus ja kasvas lopsakas vana kastan.    Suuremad möödalaskmised, apsakad, ootamatused?    Ehk oli minuaegse Eesti Naise suurim pahe üksiti ka ajakirja suurim voorus: tõrkuda mahtumast kõige ettearvatumasse naisteajakirja mudelisse.    Kas vahel tekkis ka tunne, et enam ei jaksa seda ametit pidada?    Ei usu, et seda tunnet oleks rohkem olnud kui muudes ametites või elus üldse. Miks oleks pidanud olemagi - see on suur privileeg, kui saad teha rahuldustpakkuvat tööd ja pealegi koos heade inimestega. Väsitada ja kriitilisi seise tuua võib iga asi, ka kodusolemine. Aitab eemaldumine vaimus ja ruumis, see, kui astud mängust korra kõrvale, ei võta ennast ja ametit surmtõsiselt, oled keset kiirustamist paigal või vähemalt teed midagi muud.    Milliste sõnadega kirjeldaksite tollast Eesti Naist?    Asjalik, kultuurihuviline, maailmale avatud, tarbimishulluseta, süvenev, ootamatu, idealistlik, avar.    Kui palju te nüüd Eesti Naist loete?    Loen kaasaelamisega, kuid mitte väga regulaarselt. Tunnustan südamest mitmete kirjutajate head ajakirjanikutööd. Rõõmustan, et Eesti Naine võimaluste piires endiselt eristub teistest naisteajakirjadest.    Millega praegu tegelete?    Töötan Eesti Draamateatri dramaturgina, aga sügiseni pean pausi. Olen kahe väikese tütrega kodus: kaheaastane Elisabet ja viiekuune Katariina on mu kolmas ja neljas laps.