Kell on üks, on öö, väljas sajab vihma ja mul on nüüd suvevaheaeg. Üks viimaseid mu elus, tõenäoliselt viimane kolmekuune suvevaheaeg. Ma püüdsin magama jääda, aga ma ei saanud, üks tunne segas. Üks tunne, mida ammu enam pole olnud, see, mis sunnib öösel köögis istuma, teed jooma ja vihma  vaatama. Viimati oli mul see tunne siis, kui ma olin viisteist ja väga õnnetu. Nüüd aga, kolm aastat hiljem, on see tunne tagasi. Kuid ta ei ole samasugune, sest ma pole enam väga õnnetu ja õnneks ka mitte viisteist. Aga tagasi ta on ja seetõttu olen mina juba 20 minutit teed joonud ja aknast välja pimedusse vaadanud. Viga ei ole midagi, lihtsalt suvetunnet ei ole. Sellele ehk aitab kaasa mu kummaline külmetus, millega ma juba nädal aega vaevas olen olnud. Täitsa sügise tunne on, minu poolest võiksid lehed  punastena alla vajuda. Või siiski ei, mulle meeldib suvi ja ma ei tahaks kohe jälle sügist. Kuid nagu me kunagi ühel geniaalsuse hetkel Kadriga koolis leidsime, on Eesti igavese sügise maa, nii et tõenäoliselt ongi see, mis akna taga toimub, sügis. Ja öösiti ei ole enam nii kahjulik mõtelda.    Vihm kõlab samamoodi,  juunis ja oktoobris    K.