J. Semper on iseloomustanud juba üldiselt Giraudoux varasemaid draamasid, romaani Siegfried et le Limousin'i dramatiseeringut, piibliainelist Judith'i, millel on mõningaid psühholoogilisi kokkupuutepunkte Tammsaare Juuditiga, komöödiat Amphitryon 38, mis interpreteerib tänapäeva peenenenud psühholoogia valguses antiikaja müüti, ja fantaasiamängu Intermezzo't. Viimaseil aastail on neile lisandunud inglise kirjaniku Margaret Kennedy romaani dramatiseering Tessa (1934) ja kaks antiikainelist draamat: La Guerre de Troie n'aura pas lieu (Trooja sõda jääb tulemata, 1935) ja Electre (Elektra, 1937). Kahes viimases näib Giraudoux olevat leidnud lõpuks oma dramaatika päristee. Ta ülevoolav fantaasia on siin distsiplineerinud ja süvenenud. Säilitades oma endise sära, on ta stiil siin juure võitnud kaugusperspektiive, mis teeb need draamad laval või esmakordsel lugemisel endiselt raskesti jälgitavaks, kuid varub seda suuremaid avastusi ülelugemisel või uuesti vaatamisel. Kompositsioon, mis varem näis olevat kapriislik, osutub siin peensusteni läbimõelduks ja säilitab oma paindlikkuses hoolika sihikindluse. Olulisimaks saavutuseks neis draamades võime pidada aga silmapaistvat avardumist inimeste ja elu kujutuses üldiselt: teemaks on põhiinimlikud psühholoogilised konfliktid, mis on valgustatud ühenduses inimühiskonna igavesti aktuaalsete probleemidega.