Surve ülalt sundis nudiste organiseeruma. 1976. aasta novembris moodustati minu juhtimisel Nudistide seltsi orgkomitee. See oli muidugi ohtlik samm ning pärast pikemat arupidamist leidsime, et ühingu legaliseerimisest tähtsam on rannaterritooriumi saamine.  Esitasime vastava taotluse Tallinna täitevkomiteele, kuid sealt öeldi, et kuna pole organisatsiooni, pole kellelegi ka maad eraldada. Hakkasime siis seltsi põhikirja välja töötama. See sai valmis 1977. aasta algul, sama aasta 25. septembril toimus Eesti Nudistide Seltsi asutamiskoosolek ja seal võeti põhikiri vastu. Saatsime selle registreerimiseks Ministrite Nõukogule ning kui me sealt kuu aja jooksul vastust ei saanud, kaebasime edasi Ülemnõukogule ja EKP Keskkomiteele. Et ka sealt meie pärimistele ei  reageeritud (suuliselt öeldi Ülemnõukogus, et küsimus on väga keeruline ja seda peab parteiga kooskõlastama), pöördusime viimases hädas 1978. aasta algul Leonid Brežnevi, Aleksei Kossõgini ja Brežnevi asetäitja Kuznetsovi poole. Kuigi saatsime neile kaks kirja, ei reageeritud neile pikka aega - vahepeal jõudis vabariigi Ministrite Nõukogust eitav vastuski tulla. Sama aasta juunis tuli EKP Keskkomiteesse Moskvast kiri, mille alusel mind Keskkomiteesse välja kutsuti ja nudismialase tegevuse avalikustamine ära  lõpetada kästi.