...mil tundub, et kõik läheb valesti. Tavaliselt on juba neile eelnev õhtu kui kiire allamäge sõit. Ja uus hommik pole parem. Üldjuhul nii ilusa ja teraapilisena mõjunud hommikune linnulaul kõlab tüütu ja  segava säutsumisena, varahommikust päikest suletud silmil tajudes soovin mõtetes hoopis vihma ja muidu nii mugav voodi oleks justkui oma vormi kaotanud. Ma ei sobi siia. Vähemalt täna mitte.  Mind paari päeva eest tabanud köha on edasi arenenud, laskmata mul öösiti rahulikult magada. Kodune temperatuur on laes, igas mõttes. Iga järgnev päev tundub eelmisest sisutum (kuigi mäletan häguselt, et alles eile hommikul tabasin end mõtlemast, et tänavune suvi on siiani täitsa tore olnud), raamatute leheküljed  venivad vastikult nagu ülekuumenenud asfalt.  Terve negatiivsete pisiasjade meri. Arbuus kääris ära, lõin põlve vastu kappi siniseks, aknal muidu nii õnnelikult kasvanud taimed on kiratsema jäänud, vesi ei võta janu ära, ühtki head mõtet ei tule pähe, kaameratki pole isu kätte võtta. Ja Saksamaa kaotas eile Hispaaniale (jah, kuulun nende nõrkade inimeste hulka, kes jalgpalli jälgivad).  Jään kannatamatult homset ootama ja lootma, et käärimine  minu peas ei kesta üle ühe v ä g a p i k a päeva.      Unustatud