NATO asutamislepingu ehk Washingtoni lepingu läbirääkimistel sõnastati kollektiivse kaitse klauslit sisaldav 5. artikkel ühelt poolt mõttega kinnitada Ameerika toetust Euroopa liitlaste julgeolekule ning teiselt poolt selleks, et kindlustada USA kongressi ja  avalikkuse heakskiit selle tingimustele. Sellest ajast peale on liitlased pidanud 5. artikli rakendamist kohandama nii alliansisiseste kui ka -väliste muutuvate tingimustega. Võiks öelda, et viis, kuidas 5. artiklis sisalduvat kohustust on ellu rakendatud, on vähemalt sama tähtis kui need hoolikalt valitud sõnad.    Washingtoni lepingu isana ja 5. artikli eestvedajana tunnustatakse üksmeelselt Ühendkuningriigi välisministrit Ernest Bevinit. 1947. aasta detsembris, pärast seda, kui Saksamaa  tulevikku käsitlevad neljapoolsed kõnelused Prantsusmaa, Nõukogude Liidu, Ühendkuningriigi ja Ameerika Ühendriikide vahel ummikusse jooksid, oli Bevin veendunud, et lääneriikidel tuleb organiseeruda, et kaitsta end Jossif Stalini ekspansionistlike ambitsioonide ja Nõukogude sõjalise jõu eest. Esialgu ei olnud Ameerika Ühendriikide president Harry S. Truman ja riigisekretär George C. Marshall sugugi kindlad, kas Ühendriigid peaksid Euroopa kaitseks loodava alliansiga üldse ühinema. Ühendriikide isolatsionistlik  mõtteviis ja vastuseis formaalsetele liitudele oli küll taandumas, kuid siiski selgelt esindatud kongressis, kus iga välisleping pidi saama senati kahekolmandikulise toetuse.    Bevin jäi endale siiski kindlaks. 1948. aasta jaanuaris Briti parlamendi saadikutekojas peetud ajaloolises kõnes kutsus ta üles looma Lääne-Euroopa Liitu sissejuhatusena üleatlandilise lepingu sõlmimisele. 17. märtsil kirjutasidki Belgia, Prantsusmaa, Luksemburgi ja Madalmaade valitsus alla Brüsseli lepingule, mis sisaldas  jõulist klauslit vastastikuse kaitse kohta. President Truman tervitas lepingu sõlmimist kohe ning edasine tegevus kandus Washingtoni.