Näib, et USA ja Iraan on teineteist lõpuks leidnud. Mingis mõttes oli see aimatav. Bushil on järjest vähem aega, et tulla enne valimisi lagedale positiivse programmiga Iraagi teemal. Sestap on Bush rohkem dialoogiks valmis kui võib-olla ise tahaks. Teisalt saadakse ka Teheranis aru, et kergem on läbi rääkida lahkuva kui uue presidendiga. Bush on praegu nõrk ja kannatab tugeva sisepoliitilise surve all. Uuel presidendil on värske mandaat ja teda ei piira ajapuudus. Midagi sarnast koges Iraan ka Jimmy Carter  ajal.  Kuidas kõnelused USA ja Iraani vahel kulgevad, Rudolf ei tea. Seda vähest, mis on avalikult liikvel, ei tea uskuda. Nii näiteks väidetakse, et Teheran ei ole huvitatud Iraagi tükeldamisest (pidavat olema second-best option) ja aktsepteerivat USA piiratud sõjalist kohalolekut Iraagis. Tõele vastab ilmselt see, et Teheran seob Iraagi teema üheselt enda tuumaprogrammiga. Ehk siis üritab endiselt rääkida jõupositsioonilt.  Türklasi teeb ärevaks Kirkukis kavandatav referendum. Ankaras  arvatakse, et kui see läbi läheb, on Kurdistani iseseisvumine aja küsimus. Kirkuki nafta pealt võib riiki mängida küll. Mingis mõttes on Türgi sarnases olukorras Iisraeliga, kelle põlisvaenlasel on samuti piiri taga platsdarm. Küllap tahaks Türgi kindralstaap teha sama mis IDF mullu suvel, kuid EL ja USA tõmbavad pidurit. Kurdistan kontrollib suurt osa Iraagi Euroopasse suunduvast ekspordist ja teenib selle pealt korralikult. Türklaste arvates finantseerib muuhulgas ka kurdi relvarühmitusi. Saddami ajal püüdsid  türklased kurdide eksporditulu kärpida ja avada Süüria piiri lähedal konkureeriva piiriületuspunkti. Vaja olnuks ehitada mõnikümmend km maanteed ja sild. Seda ei suudetud ja pärast Saddami langemist laiendasid kurdid oma mõjutsooni kogu Iraagi-Türgi piiri ulatuses. Seega kaotas   teise piiripunkti avamine   türklaste jaoks mõtte.  Ainus positiivne uudis Ankara jaoks on see, et kurdid on (nagu alati) lõhenenud ja mõlemal konkureerival parteil on oma relvaüksused (peshmerga).   Täna õhtustavad Samaaras Putin, Merkel ja Barroso. Opositsiooni meeleavaldused kavatsetakse summutada arvukate vabaõhukontsertide ja tänavaüritustega. Kui rüseluseks ei lähe, võib Drugaja Rossija tõesti varju jääda. Väljaastumine hajub lihtsalt muude ürituste vahel ära. Lisaks ähvardavad võimud opositsiooni korraldatud marsil osalejad joonelt armeesse kutsuda. Eestil kahjuks ei ole sellist kohta, kuhu näiteks dozornikud saata. Meie kaitseväega ei hirmuta kedagi.  Rudolf tahaks kevadest  osa saada. Tahaks sõita suvilasse ja teha veidi kirjatööd. Esialgu ei tule ühest ega teisest midagi välja. Kuni puhkuseni veeren nagu tolmune õun.