Neid toite, mida mu kõik kolm poega tänasel päeval hea isuga söövad, võib kahekäe sõrmedel üles lugeda:    frikadellisupp, mille keedab paar korda kuus neile minu ema, nii on kuidagi kujunenud;    kartul ja hakklihakaste;    täidetud paprikad, millest noorim sööb siiani ainult sisu, aga pole hullu, nii on nad kõik kunagi teinud;    toorelt praetud kartulid sibula ja  porgandiga, meie pere konkurentsitud lemmikud, sobivad igal ajal ja iga ilmaga;    praetud kanafilee tükid riisi ja sooja kanakastmega, kõrvale toorsalat apelsini-banaanitükkidega;    keedetud kartulid hakkliga-riisi seguga..    ...no ja ega rohkem kohe ei meenugi. kakao kah.    muidu on ikka nii, et hommikul enne kooliminekut võileibu tehes arvestan, et üks sööb leiba, teine saia, ühele panen tomatit, teisele kurki, ühele panen võid, teisele on see rangelt keelatud.  kolmas üleüldse hommikuti süüa ei taha.    täna ootan neljandat.  tean väga hästi, et ära hõiska enne õhtut. seda enam, et arstid on mind päris tõsiselt hoiatanud, kogemused üliettevaatlikuks teinud.    Aukartus elu ees - just sellise pealkirjaga kirjand sai kooli ajal täiesti teemast mööda kirjutatud.  Loodan, et mind selle eest nüüd tagantjärele ei karistata.    sest tunnistan ausalt - olen praegu oma suures sees- ja välispidises pahasuses nii äraütlemata  õnnelik.