Kuid nagu ikka, on mündil kaks poolt, ning teinekord võib huvi osutuda hoopis väärkäitumiseks, halvimal juhul koguni pahatahtlikuks rüüsteks. Arheoloogidele on juba aastaid peavalu tekitanud metallidetektoristid ehk metalliotsijate kasutajad. On hea tõdeda, et viimasel ajal on ses küsimuses saavutatud mõningast edu: alustatud on detektoristide esmatasandi koolitust ning üha sagedamini saabub arheoloogiakogudesse nii teateid kui detektimisel leitud esemeid. Teada on esimesed kohtulahendid,  milles kultuuripärandi hoolimatuid müügiartikliks muutjaid on karistatud. Erinevate osapoolte töö tulemusena on Riigikogule esitatud muinsuskaitseseaduse muudatuse eelnõu, mis peaks tulevikus muinasmälestisi paremini kaitsma, reguleerides muu hulgas ka metallidetektori kasutamist. Ometi tundub, et kontrollide, koolituste, hoiatuste, karistuste ning heade ja halbade näidete taustal on vajaka jäänud kõige lihtsamast selgitustööst. Miks sõltub iga muinasleiu teabeväärtus sellest, kuidas leidja järgnevalt tegutseb?  Miks on oluline jätta avastatud ese puutumata ning teavitada sellest spetsialisti?