Või kui me pole nii, oleme teises äärmuses, mis sama küsitav: endapiiramise vaim on siis saanud tõesti  lihasuretamise vaimuks - ja raskuse vaimuks. Oleme kramplikult tõmbunud ümber oma väiksuse, ja oleme jäänud selle ihnusega vaesemaks ja väiksemaks ; selle asemel, et kokkuhoidega kasvada tugevamaks ja rikkamaks. Kuna meil kogu jõud kulub enda piiramiseks, ei jätku seda enam põrmugi ülevoolavaks teoks ja rõõmuks, ei enesele, ega teistele, ei jätku enam õhku me rinnus ainsakski vabastavaks naeruks, vaid ehk siis ainult sarkastiliseks irveks. Kuidas ongi küll humoorikehv selle rahva elutunne ja kirjandus ! Sest humoor  tähendab jõu tagavara, mida kokku on hoitud ja mis ainult naeratab, mis asjust on üle. Meie oleme aga kõigist asjust all, meil on aina hing rinnus kinni ses maadluses !