Tegin täna paaritunnise autosõidu Alexandrasse ja tagasi, et too sünnituba - nagu ma teda kangekaelselt nimetan, kuna midagi paremat ei tule pähe - üle vaadata. Mulle  oli kirjeldatud küll, milline see maja välja näeb ja mida sealt leiab, aga kuna pilte neil internetis ei ole ja ma, sunnik, olen visuaalne tegelane, siis ma tahtsin ise oma silmaga näha, kuhu me potentsiaalselt sünnitama või vähemasti taastuma läheme.    Ja et Martyni tarvis sai üksjagu pilte klõpsitud (ta ei saanud minuga nädala sees kaasa tulla), siis osa panen siia ka üles. Noh, et teistelgi huvitav, eksole.    Esiteks siis hoone ise: madal punasest tellisest elumaja vaiksel  kõrvaltänaval. Kui ei teaks, et see on tegelikult sünnitamiseks kohandatud (kliinikulaadne) hoone, siis ei pööraks talle seal elumajade vahel tähelepanugi! Suuri silte neil tänava poole kah pole. Üles leiab sisuliselt kahel moel: kui on aadress teada, või kui pöörata tähelepanu aia peal rippuvale tumerohelisele puitplaadile, millel on kaisukaru pilt ja vaevumärgatav "Charlotte Jean". Muus osas aga... lihtsalt elumaja. Muru ja põõsastega.        Viinamarjaväätidel on päris-päris viinamarjad küljes. Aprill-mai on siinmail küll nii külm, et  veranda peal istujaid meist enam ei tuleks, aga noh, tore on teada, et vähemasti suvel on verandal hea istuda, viinamarjaväätide varjus =)        Ka seestpoolt on üsna koduse olemisega tunne: lihtsad toad, kergpestavad põrandad, vaibad. Elutoas on (Uus-Meremaale nii iseloomulik!) määrdunudroheline seinavärv ja tugitoolid, köögis puitvineerist kapid.           Toidulõhna ses köögis naljalt ei leia. Ühelt poolt seetõttu, et majas üldiselt toitu ei valmistatagi (sünnitajaid-patsiente toidetakse lepinguliste restoranide kaudu: näitad menüüst, "tahan seda" või "soovin  toda" ning toit tuuakse kulleriga tuppa), teisalt aga seetõttu, et puhtust hoiavad nad täitsa hoolikalt.    Toad on samas stiilis, hubaselt lihtsad: lai voodi, lae all pisike teler, nurgas tugitool, voodi kõrval häll ja mähkimislaud. Kokku neli tuba.           Ei ole mingeid haiglale omaseid kilejaid voodikatteid või kumjaid ruloosid, on päris ehtsad kardinad ja voodilinad ja padjad. Selline... mõnus. Sünnitamiseks ettevalmistatud toas on küll põrandal gaasiballoon ja rullikutega laual hingamisaparaat ja kümme erinevat topsikut  ma-ei-tea-millega, aga kui see välja arvata, siis siuke... kodune tunne on.           Ma ei tea, kui pihtas või möödas ma järgneva arvamusega nüüd olen, aga mulje on selline, et kuna nad saavad aru, et haiglat sellest kohast niikuinii ei saa teha (kuna arste sellesse kohta tööle pole pandud), siis kliiniliselt hirmutavat kohta pole ka mõtet teha. Et olgu siis vähemasti nii, et naised tunnevad end koduselt ja mugavalt.    Mis siis veel... Ahsoo, dušid ja vannid ja värgid. Olemas, mis seal's ikka.        Nii et vot siuksed lood on. Kui haiglasse ei jõua,  siis jõuame sinna. Ja kui pärast haiglat eluvaim sees on, siis taastuma läheme ka sinna, et Martyn saaks meiega koos olla. Haiglas, saadan, ei saa ju.