Pitirim Sorokin. Sorokin (1889-1968) on tuntuks saanud oma kultuuritsüklite teooriaga. Sorokini järgi koosneb maailmaajalugu kolme sotsio-kultuurse tsükli (meeleline, ideatsiooniline, idealistlik - sensate, ideational, idealistic) lakkamatust ja paratamatust vaheldumisest. Ideatsiooniline ja meeleline on põhitsüklid, idealistlik nende süntees. Kummagi põhitsükli aluseks on printsiip, mille ümber koonduvad kõik kultuurielemendid. Ideatsioonilisel tsüklil on selliseks printsiibiks idee, üle-kogemuslik, meelelisel tsüklil - kogemuslik, meeleline, empiiriline. Idealistlikku tsüklit iseloomustab mõlema printsiibi kooseksisteerimine. Aja jooksul tsüklid ammendavad oma potentsiaali, lakkavad vastamast inimeste vajadustele ning peavad paratamatult asenduma uue tsükliga. Üleminekud ühelt tsüklilt teisele on kriitilised, täis katastroofe ja vapustusi. Viimane ideatsiooniline tsükkel valitses Euroopas 6.-12. sajandil, idealistlik 13.-14. sajandil, alates 16. sajandist kaasajani on tegemist meelelise tsükliga, mis Sorokini arvates on end lõplikult ammendanud. Sorokin analüüsis põhjalikult kõigi tsüklite põhilisi kultuurikomponente: kunst, filosoofia, teadus, religioon, eetika ja õigus. Ideatsioo-nilise tsükli põhiprintsiibiks 6.-12. saj. oli Jumal (absoluut). Õiguses omasid suurt tähtsust Jumala ja inimese vahekorda reguleerivad normid. Kaasaegse meelelise tsükli põhiprintsiibiks on hedonism. Õiguses puuduvad üldised integreerivad põhimõtted, seetõttu on tekkinud tohutult palju erinevaid utilitaarselt orienteeritud õigussüsteeme, mis on üksteisega vastuolus ning lõpuks annavad ruumi vahetule vägivallale ja anarhiale. Võrreldes sanktsioonide tugevust, leiab Sorokin, et üldjuhul ei ole siin erinevust ideatsioonilise ja meelelise tsükli vahel. Siiski, ideatsiooniline õigus näib kohati reglementeerivat inimeste käitumist jäigemalt. Sanktsioonide iseloom sõltub oluliselt sellest, kas tegemist on tsükli rahuliku arengu staadiumiga, kus normid on juurdunud, või ülemineku-staadiumiga ühelt tsüklilt teisele. Esimesel juhul on sanktsioonid suhteliselt pehmed, teisel juhul reeglina äärmiselt karmid (Sorokin 1957:414-434).