Eriti usinalt kritseldab ta teleka ees. Pealiskaudsus on tema põlvkonnale võõras ja telekas püha  asi - kui ema noor oli, sai tema kodukandis televiisoriga uhkeldada vaid üks pere, kelle juurde külarahvas, kingitused-söögid-konjakipudelid kaasas, telesaateid vaatama kogunes. Sisu poolest polnud telerist midagi vaadata, aga see ei olnudki tähtis - sensatsioon oli juba üksi see, et selline asi nagu televisioon on üldse võimalik. "Nagu päris!" õhkas mu tsaariajal sündinud vanaema veel seitsmekümnendatelgi - tema ei saanud surmani aru, mida tähendab ülekantud pilt, vaid arvas, et televiisorikastis  askeldavad inimesesarnased nukud.