Lugesin Postimehest Urmas Roosimägi artiklit, kus ta muuhulgas kirjutab väga hästi lahti, mis tähendab elada kaitseväelase elu ja mida selline elu lastele ja abikaasale kaasa toob.    Tuli väga tuttav ette. Hakkasin mõtlema, kui mitu korda oleme meie oma perega pidanud abikaasa töö tõttu elamiskohta vahetama. Alustasime kolimisega Virumaalt  Paldiskisse, siis Tartusse, seejärel London, Tallinn, Washington, nüüd ootab meid neljaks aastaks taaskord Tartu, seejärel.... kes teab. Vahepeale mahub kuudepikkusi lahusolekuaegu. Eriti niru tunne on siis, kui pere võõrriiki (või siis ka Eesti teise otsa) saadetakse ja seejärel perepea mujale lähetatakse. Üks mu hea tuttav, samuti kaitseväelase abikaasa, leidis selle kohta tabava võrdluse - oleme nagu dekabristide naised... Õnneks küll Siber meid ähvarda, loodetavasti :)    Igal juhul on Roosmägi  artikkel kasulik lugemine neile, keda selline saatus ees ootamas on.    Siit minu tagasihoidlik soov, et ametnikud mõtiskleksid natuke kaitseväelaste ja nende perede üle enne, kui meiesuguseid taaskord 'marjamaale' saatma hakkavad. Loodetavasti ei pea mina ega keegi teine kuulama enam hurjutamist stiilis: abikaasana olete läinud sinna kaugele vabatahtlikult, või et olge rõõmsad, et teil koht alles on. Mis koht? Abikaasa koht?    Kindlasti ei saa meid võrrelda välisministeeriumi  karjääridiplomaatide perekondadega, kes naasevad reeglina tagasi Tallinna, kus kooli, töö ja elamispinna küsimused on lihtsamini lahendatavad. Meie alustame iga kord otsast, iga kord erinevas kohas, sageli toetudes vaid iseenda teadmistele ja pealehakkamisele.