Kui mõnedel rahvastel on olnud karukultus, siis eestlastel, nagu väidab Juhan Peegel, valitses hundikultus: hundi jaoks leidub rahvakeeles üle saja nime. Keda kardeti, seda ka austati. Ilvest ei kardetud laimata, sestap kirjutati mõned hundi ja karu tembud ilvese arvele. Hundi jõud käib rebase, ilvese ja inimese jõust üle. Hunti ei jahitud muiste üldse mitte, aga karu jahiti küll, rituaali käigus "andeks paludes". Eesti muinasjuttudes on hunt küll vanakuradi enda looming, kuid isegi vanakurat kardab teda. Rahvusvahelistes, "sisserännanud" muinasjuttudes tehti hundist rumal loom. Eesti muinasjuttudes ei esine ilveseid, küll aga lõvisid. Eufemismiga seda nähtust seletada ei saa, sest muinasjuttudes esineb rohkesti rebaseid, hunte ja karusid.