Üks laulmata unelaul raskena  magab mu meeltel,  mind südaööl lämmatab kuumalt  ta sumbunud viis.  Vaid ristiga ämblik käib  tolmunud viiulikeeltel  ja üminal seosetuid sõnu  seab hallinev hiis.    Kõik päevased rändurid  puhkavad tammises majas,  voodiveere all viisud ja tooli peal  tohikust märss.  Ma nõiutult kepsutan  kuldsete kauguste  kajas,  kus riimuma lööb iga silp,  iga rida ja värss.    Meloodia õrn äkki purjena  pidurdab tuuli,  vana väntorel mängib ja laulab  üks väsinud mees.  Suve soolane vihm merekargena  niisutab huuli  ning murelipuuks kasvab kaugus  mu silmade ees.    Kui nõidusest väljun, taas laul  magab raskena meeltel,  õitsev unepuu kuivab, ta juurt närib  kollane hiir.  Süda roosades sussides  jalutab orelikeeltel,  jäljed  jahtunud tolmus kui  sihitult kulgev punktiir.