Meil on novembrist saadik kollitanud kõikvõimalikud haigused. Hakkas see pihta kahtlaste põiepõletikega, detsembris  möllasid majas korraga angiin ja tuulerõuged, millele järgnes ... loomulikult angiin ja tuulerõuged (topeltefekt). Millele omakorda järgnes angiin, kuigi teoreetiliselt sellel subjektil ei ole ammu enam mandleid. Sesoon lõpetati pidulikult kahtlase kõhuviirusega.  Sellega seoses on mul kodus kahvanäoliste kondibukettide vingulaager. Pluss üks närvipundar, s.t. mina. Mul on omapärane oskus memmekaid kasvatada, kuid antud ajahetke memmekluse kontsentratsioon on äärmiselt kõrge. Mõned näited:  1. Oleme  kahvanägudega esimest korda õues üle ... 2 nädala. Muidugi, keegi pole ju harjunud, et äkki on talv ja külm ja lumi sajab näo peale jne. Viu-viu-viu ... jah, külm on. Mis sa teed, poes on ikka vaja käia ju. Kiirendan tahtmatult sammu, mille tulemusel vallandub hele hädakisa ... äääää, miks sa jätad meid maha!!!!!! (tõesti, meie vahe on kasvanud vähemalt meetrini :)  Mõtlen: "Oh, ära vingu, astu siis kiiremini, kuradi külm on oodata :P"  Ütlen: "Tillu, ei jäta ju, anna käsi, läheme koos"  2.  Panen äratuskella helisema kella 6:30. Mõtlen, et vähemalt 2 tundi saan rahus tööd teha või mõnda kooliasja. Hiilin kööki ja panen kohvi jooksma. Naudin juba ette seda vaikust ja rahu. Teel kempsu haaran ukselingist ja kangestun. Iiiiiiii... kostub magamistoast, ämmmmmä .... kus sa läksid, tahan üles ärgata ...  Mõtlen: "....". (te ei taha kuulda seda sõna)  Ütlen (sosistan): "Tillu, vara on veel, maga edasi, tule kaissu, magame koos ... :)"  3. Kõhuhaige lösutab diivanil. Kell on kaugelt üle  südaöö, ütlen talle, et mine oma tuppa magama. Eelnevalt õhutasin seal ja tegin voodi mõnusaks. Kõhuhaige ei tee kuulmagi, mõmiseb ainult ... äi taha üksi magada, tahan siin sinu juures olla :P  Mõtlen: "Oma voodis oleks sul ju sada korda mõnusam, kui siin känkras" :)  Ütlen: "Tahad tekke juurde?"  Lisaks olen ma sunnitud päevas 246 korda vastama küsimusele "Kas sa ammastad mind?" Kusjuures vastust kuulatakse hoolega, mingid mühatused ei lähe lihtsalt arvesse ja soovitav on vastata:  "Looooooomulikult armastan, sa tead seda". Lisaks see, et kodus nädalate viisi passiv seltskond on suuteline välja mõtlema uskumatuid tegevusi ... jne. Õnneks on mul hoidja ja ma ikka olen saanud vahepeal mõnusaid töötrette ette võtta. Käinud nö akusid laadimas ja elu (loe:tööd) nautimas. Muidu oleks küll vist hullari kandidaat juba.