Sain lõpuks Ruitlase Naise kätte. Õnneks mitte küll selle lihast ja luust raamatu-Naise, vaid ikka raamatu enda. Üldjoontes oli mõnus ja eelkõige just aus ja tõetruu. Vahele torgatud vemmalvärsid täitsid oma ülesande täiesti. Ja okei, kuigi kohati mõjus mõni kirjeldus utreeritult, siis üldpilt ajastule iseloomulikust naisest sai ometigi edasi antud. Järelmaksud, liisingud-laenud, üüratu egoism, paranoiline armukadedus, mina võin-sina mitte... Maailma (loe:naisi) selle raamatuga ehk küll ei paranda, aga hetkeks üles loodetavasti raputab:)  Edasi läks natuke masendavamaks, Elina Hirvoneni "Et tema mäletaks sedasama" oli rohkem kui rusuv-rõhuv lugemine. Joona abaluude ja selgroolülide kirjeldused olid enam kui õõvastavad. Iseenesest oli lugu kohati etteaimatav ja naiivne, kuid miks ma pooleli ei jätnud, oli just eriline käekiri. Mõni lause oli tekstist nii tihe, et jäin pikemalt juurdlema, kuidas küll on võimalik nii palju nii vähesega edasi anda. No see on kahtlemata oskus omaette. Või siis mõni pisike detail, mis andis koheselt kogu olustiku edasi.  Aga tavaliselt ma nii süngeid asju ei armasta:)  "Milana: Eesti modelli päevik" oli väike pettumus. Esiteks häiris juba kujundus, ilmselge paberipinna raiskamine, nii peatükkide algused kui ka font või reavahe - mine sa võta kinni, kumb täpsemalt). Äkki seepärast ei pääsenud sisu päriselt minuni? Samas oli tekst informatiivne ja loengi selle suurimaks õnnestumiseks selle raamatu puhul, ehk see oligi peamine mõte... või ma ei tea, mis muu selleks veel olla võis.