Tiibeti keeles tähendab Eriku perekonnanimi Arro sõpra. Tiibetlased tervitavadki üksteist "Arro! Arro!" ehk siis "Sõber! Sõber!".  Raamatud ja kirjastamine, millele Erik praegu suurema osa oma ajast pühendab, on tal juba veres. Ema tegeles trükitööstusega ja kui 16aastase Eriku vanemad lahutasid, tuli perre kasuisa, kes oli trükikoda Ühiselu tollane direktor.  Ema läks Eriku isast lahku pärast pikka kooselu. Teismelisele noormehele mõjus lahutus karmilt. Poiss hakkas tundeid  endas hoidma, temast sai pühapäevapunkar.  "Punkarid ja boheemid käisid koos kolmes kohvikus: Moskvas, Varblases ja Pegasuses - see oli nagu Bermuda kolmnurk," meenutab ta nõukaaja vabameelsete käike. "Kuna nõukogude ajal teistsuguse maailmavaatega inimesel muud väljundit polnud, siis nad istusid ja suhtlesid kohvikus. Suhtlemine oli tore, aga mingis mõttes tundus, et see muutub ajaraiskamiseks, mul sai seal kohvikutes mitu aastat ära molutatud."  Olukorra päästis see, et ühel ilusal suvepäeval  sattus ta Moskva kohviku ees seistes kokku Anu Rootaluga, kes oli seotud põrandaaluse budistliku ühenduse Eestimaa Vennaskonnaga. Erik lõi vennaskonnaga kampa.    Budism tõi elule sisu    "Budalus oli mulle kohe esmapilgul kõige täiuslikum õpetus, andis elule tugevama sisu," ütleb Erik, kes enda loodud sõna "budalus" budismile eelistab. Eestimaa Vennaskond tegeles aastaid budistlike raamatute salajase paljundamise ja levitamisega, sealt sai mees inspiratsiooni ise teoseid  välja andma hakata. "Eesti vabanemise ajal olid odavamad hinnad, kuid keerukam tehnoloogia. Trükiti metallplaatidega, tinast tähtedega, vea parandamine oli peaaegu võimatu, kui suur trükiplaat valmis."  1990. aastal ilmus esimene Eriku kirjastatud ja Tõnn Sarve tõlgitud raamat "Hindamatu pärlikee". "Hästi õhuke nagu vihik, tiraaž aga meeletu - 20 000. Pooled jagasin tasuta," meenutab ta.  Mees tunnistab, et enamik tema Dharma kirjastuse praeguseks välja antud 25 raamatust ei ole andnud kasumit.  Ainult "Muutuste raamat" tõi kõva kasumi, sest inimesi huvitab pigem ennustamine kui filosoofia.  Miks mees siis üldse raamatuid kirjastab, kui kasumit ei tule? Selgub, et see on talle elutöö.  "Budalikke raamatuid on mul rõõm lugeda. Need annavad tunde, et maailm ei ole närune, et on olemas ka midagi õilsat ja puhast." Salapärasel viisil andis saatus mehele kirjastamiseks ende. Paar kuud enne, kui Erik hakkas raamatutega tegelema, leidis ta kõnniteelt terve paki pastakasüdamikke. Sada uut  pastakasüdamikku vaatas ühtäkki Tallinnas Hipodroomi kandis tänavasillutiselt vastu.  "Peast käis läbi mõte, kas pean need kõik tühjaks kirjutama. Aga nii läkski, hakkasin raamatuid välja andma. Pole enam kunagi näinud maas tervet pakki pastakasüdamikke."  Enne kirjastamist nägi Erik unes, kuidas ta valas kulda - suure taldrikusuuruse kuldmündi. Ka see oli hea enne. "Kuna teadsin, missuguste raskustega tehti vene ajal põranda all raamatuid, oli rõõm trükkida raamatuid korralikult ja suuremas tiraažis, et  oleks kõikidele kättesaadav."    Kummipaadiga põgenemine    Noorena pesitses Erikus paras ports mässumeelsust. Vene võim, kommunism ja nõukogude kord olid talle vastikud juba lapsest saati. Tärkas soov pääseda impeeriumi suurest vanglast vabasse maailma. "Soome keelt oskasin ja tekkis mõte põgeneda kummipaadiga Soome. See oli 1983, kui kummipaadiga põgenesin. Kummipaadi ostsin poest, tol ajal olid need odavad. Eks käisin tööl ka, olin Balti manufaktuuris elektrik, sest  punkaripõlves jäi keskkool pooleli. Tundus, et teadmised, mida koolis antakse, ei ava inimese südant, vaid annavad üksnes fakte."  Kummipaadiga sõiduks üle Läänemere hakkas Erik valmistuma juba talvel, kui oli 17aastane. Pani varustuse kokku, kogus raskesti hangitavat valuutat. Varus viinapudeli külmatõrjeks. Varakevadel maipühade ajal ta läks, sest uskus, et siis on kõik piirivalvurid purjus ja magavad.  "Sõitsin 1. mail taksoga Vääna-Jõesuusse, pumpasin paadi täis, sõitsin mööda jõge merele. Udu  oli nii paks, et meetri kaugusele ka ei näinud. Jõudsin paarkümmend kilomeetrit piiritsoonist välja," meenutab mees. Avamerel oli vaatamata esialgu tundunud tuulevaikusele suur lainetus. Erikul tekkis hirm, mis pani tagasi pöörduma. Kaldal aga ootasid juba püssimehed. Noormees tuli käed püsti merest välja.  "Mind pandi liiva peale pikali. Ootasin tund aega, kuni polkovnik soojast voodist välja aeti ja kohale toodi. Polkovnik oli algul väga unine ja tige, aga lõpuks õnnelik, et sai ühe välismaa spiooni  kätte." Hiljem oli polkovnik siiski pettunud, et tegu on alaealisega, kes polegi spioon. "Esiti valetasin, et läksin kala püüdma, aga kuna selgus, et valuuta on kaasas ja soomekeelseid asju ka, siis tunnistasin üles, et tahtsin välismaale putkata. Istusin kuu aega Tondil keldris kinni, kuni üks päev toodi kongi moosisaia. Selgus, et oli piirivalvurite päev. Sel päeval lasti mind vabaks."    Suunati hullumajja ravile    Alaealine vastuhakkaja anti vanematele üle.  Polkovnik valas Eriku silme ees ta viinapudeli kraanikaussi tühjaks, ehkki noormees kahtlustas, et purjus olekuga võimumees oli selle pudeli enne kõrist alla kallanud ja siis pudeli veega täitnud.  "Nad hirmutasid mind, et kui ma oleksin kolm kuud hiljem täisealisena põgenenud, oleksin vähemalt kuus aastat vanglas istunud ja pärast kaks aastat armees, kokku oleksin saanud siis kaheksa aastat. Mul vedas. Aga see teadmine oli mul kohe, et katse tuleb ära teha alaealisena."  Erik meenutab, et neil aastail  põgenesid paljud üle mere. Aleks Lepajõgi läks mootorpaadiga ja tema põgenemine õnnestus. Veel enne vabastamist küsiti Erikult, kas ta tunneb Aleksit ja teisi põgenikke. Pikk nimekiri oli. Neid inimesi, kelle kohta Erikut küsitleti, ta ei tundnud.  Kommunistlikud piirivalvurid suunasid Eriku hullumajja ravile, sest tol ajal arvati, et ega normaalne ja terve inimene "paradiisist" ei põgene. "Olin kuu aega hullumajas ja ütlesin, et kuulen hääli, tunnen viha mundris sõdurite vastu. Valetasin, et hääled  käsivad mundris sõdureid kiviga visata. Arst pani mulle kõige nõrgema diagnoosi ja nõnda päästis mu sõjaväest. Hullumaja oli koht, kus olid koos vabadusvõitlejad, teisitimõtlejad, kunstnikud ja luuletajad, kes varjasid end Nõukogude armee eest."  Pärast täisealiseks saamist Erik enam krutskeid ei teinud. Ta leidis endale kaasa, leivad pandi ühte kappi, sündis Eriku tütar Maitrii (sanskriti keeles armastus), kes on praegu juba 12aastane. Kuid Eriku ja lapse ema suhe siiski lagunes.    Õnnetu armastus    Erik oli mõni aeg üksi, kuni tuli kõige õnnetum, kuid ka kirglikem armastus, mida kogetud - ühe nõia tütrega. Erik ei saa senini aru, miks suhe lagunes.  Vahetult pärast tutvust elati ilusasti aasta Eriku juures tema Saue kodus. Kuid kõik muutus, kui Erik müüs oma kodu ära, et naise juurde maale kolida. Ta istutas sinna veel enne kolimist püha hiie - kaheksast tammest suure sõõri, igas ilmakaares üks tamm, tammede vahele pihlakad. "Tamm on mees, pihlakas naine, tõrud  ja marjad anniks loodusele ja loomadele, taevale ja maale," selgitab ta.  Mees unistas elust maal. Lapsepõlvekodu oli vahetult müüdud ja terve elamisega (kaks suurt furgoonitäit asju) naise juurde maale kolitud...  Kuid ühtegi ööd ta seal majas pärast kolimist ei veetnud. "Armastus oli meil nii suur, maakodu ja loodus nii ilus. Äkitselt ütles naine mulle, et suhe on läbi, ta on armunud kellessegi teisesse! "Kolme nädalaga vii oma asjad minema!" kõlas tema tahe."  Enne polnud naine andnud  mingit märki, et ta võiks kõhelda nende suhte õigsuses. Selline ootamatu käik vahetult pärast Eriku enda kodu müüki mõjus mehele ülihalvasti. Viis aastat vaakus ta elu ja surma vahel. Ainult tugev tahtejõud ja valgustunud guru arm hoidsid mehel eluvaimu sees. "Siit õpetus meestele: ärge iial kolige naiste juurde elama, sest siis on kaks varianti. Heal juhul olete sulane, halvemal juhul ori, istute iga päev kohvri otsas. Kui naine kolib mehe juurde, on asi korras, aga koduväiks minemine pole hea. Seni kui minu  juures elasime, oli kõik ilus ja tore," usub ta olevat oma häda põhjust mõistnud.    Halb enne - Buddha surm    Kolimise ajal tuli Erikule kuulunud Buddha kujul pea otsast ära. "Kui kuju autost välja tõstsin, läks savikuju pea vastu autoäärt ja murdus otsast. Budaluses väga halb enne. Tiibetlased nutavad ja palvetavad pärast seda mitu kuud, et õnnetust ära hoida. Kuigi püüdsin seda mitte uskuda, läks enne täide."  Viieaastasest mõõnast vabanes Erik suure  jõupingutusega pärast seda, kui sõi salapärast võluseent. "Seene mõjul hakkasid energiad taas liikuma, taipasin, et probleem pole ainult minu südames, vaid pigem selgroos." Võimlemise ja painutamisega sai mees oma selja lahti. Ta võimles mitu nädalat ja süda oli peaaegu korras. Mitte küll täielikult, aga elada juba saab.  Kuid enda naistega sidumise ees tunneb mees tänini vastumeelsust. Reedetud suhtest on jäänud halb tunne, ta leiab, et naised ja seks on mõttetu aja ja jõu raiskamine. Kasulikum on hiies  mõtiskleda.  "Eks ikka natuke loon suhteid, aga südant ei anna enam kunagi ära. Armastada võib, aga südant kinkida ei tohi. Selline pime ja rumal armastus, kus täielikult kokku sulatakse ja ennast kaotatakse, on hävitav. Armastada isikut rohkem kui tõelisust on ränk eksitus. Isik on meelepete, aga tõelisus on tõde," võtab Erik kokku oma elu õppetunni.  Mees on raudkindel: ta ei tee iial enam oma elus panuseid vaid ühele kaardile. "Kui oled kogu elu pannud ühele kaardile, pühendanud armastuse ühele isikule  ja see osutub valeks, on see tõsine löök," teab Erik. "Tervise sain korda, see on kõige tähtsam. Tervis, armastus ja raha on tähtsad asjad, aga olulisem on tõde ja vaimne areng, mida õpetas Buddha."  Erik soovib, et ta lugu lõpeks sõnadega, millega budistid maailma õnnistavad: "Olgu kõik olendid õnnelikud!"