Paljud naised olid ju selle košmaari üle elanud, mees oli vangilaagrist tagasi tulnud ja elu oli jälle enam-vähem rööpasse läinud. Ega raamat ka maailmas erilist  tähelepanu või kaastunnet pälvinud. Paras neetud natsidele, need naised ju jumaldasid Adolf Hitlerit, tervitasid vaimustunult Saksa sõjaväe vallutusi Euroopas, rõõmustasid, kui juudi naabrid kuradile saadeti. Paras raiskadele, et vene metslased neid vägistasid ja karistasid. Saksamaal ilmus raamat pärast autori surma aastal 2001, uuesti 2003 ja saavutas siis korraliku populaarsuse. Ehk tahtis uus põlvkond teada, millest vanaema oli elu lõpul hooldekodus pidevalt soninud, ehk oli ajaline distants lõpuks piisav.  Jubedat alandust ja häbi, mis ju oligi Nõukogude sõjaväejuhtide poolt enam-vähem heaks kiidetud, püüti unustada ja sakslased ei tahtnud sellest midagi ei näha ega kuulda. Berliinis vägistasid Nõukogude sõjaväelased arvatavasti 100 000 naist, kogu Ida-Saksamaal aga kuni kaks miljonit naist, kes kannatasid vallutajate seksuaalvägivalla läbi - väikestest tüdrukutest vanade naisteni. Osa neist suri pärast vägistamist, osa nurgatohtri juures aborti tehes, osa võttis endalt elu. Enamik elas üle.