Maastrichti lepingu allkirjastamisega võeti kõrgetasemelise tööhõive- ja  sotsiaalkaitse edendamine ametlikult üheks liikmesriikide poolt Euroopa Ühendusele seatud ülesandeks. Valitsustevahelisel konverentsil ei õnnestunud siiski saavutada kõigi 12 liikmesriigi kokkulepet EÜ asutamislepingu sotsiaalpoliitikat käsitlevasse peatükki kavandatavate uuenduste suhtes. Eeskätt ei olnud Ühendkuningriik nõus tegema märkimisväärseid muudatusi. Ülejäänud 11 liikmesriiki otsustasid edasi minna, sõlmides sotsiaalpoliitika kokkuleppe ja kirjutades koos Ühendkuningriigiga alla Euroopa Liidu lepingu  protokollile nr 14, millele lisati kõnealune kokkulepe ja milles märgiti, et "11 liikmesriiki […] soovivad jätkata teel, millele pandi alus 1989. aasta sotsiaalhartas", vabastades sellega Ühendkuningriigi osalemisest. Kokkulepe sisaldas märkimisväärseid uuendusi, nagu ambitsioonikamad sotsiaalpoliitika eesmärgid ja tööturu osapoolte rolli oluline suurendamine ühenduse tasandil (*4.9.6.). Nõukogu volitati vastu võtma direktiive, millega sätestatakse miinimumnõuded paljudes uutes sektorites: koostöömenetlust kasutatakse otsuste vastuvõtmisel sellistes valdkondades nagu töökeskkonna parandamine töötajate kaitseks, töötingimuste parandamine, töötajate teavitamine ja nendega nõu pidamine, meeste ja naiste võrdsed võimalused tööturul ning võrdne kohtlemine tööl ja tööturult tõrjutud inimeste ametialane integreerumine tööturule; ühehäälse otsuse teeb nõukogu järgmistes valdkondades: töötajate sotsiaalkindlustus ja sotsiaalne kaitse, töötajate kaitse töölepingu lõpetamise korral, töötajate ja tööandjate huvide esindatus ja kollektiivse kaitse, seaduslikult ühenduses elavate kolmandate riikide kodanike tööle võtmise tingimused ning rahalised toetused tööhõive ja töökohtade loomise edendamiseks, ilma et see piiraks sotsiaalfondiga seotud sätete kohaldamist.