Boracay on umbes Kihnu suurune saar, mille põhiliseks müügiargumendiks on 4km pikkune kaunis liivarand. Juba hetkel, mil tõstad oma jala Boracay valgesse liivaranda, oled päikesele ja helesinisele merele sekundiga müüdud. Igatahes on Boracay'l võimalik unustada Manilas nähtud horror ja lasta oma mõtteid triivida mitte millegi tegemise  rütmi.    Nagu eelpool mainitud on saare kõige tähtsam tegevus mitte midagi tegemine ja seda kõige otsemas mõttes. Laisklemine on siin sama loomulik kui ahvil puu otsas istumine. Kui ma algul arvasin, et ma tõenäoliselt lähen juba paari päevaga rannas lebotades hulluks, siis nüüd võiks juba rahumeeli 2-3 päeva samamoodi otsa lasta.    Kuid neile, kes otsivad tegevust, jätkub seda siin mitmel rindel alustades sukeldumisest, purjetamisest ning lõpetades lohesurfiga. Purjetamisega on aga  nii, et kui satud tuulevaikusesse, siis passid ja ootad, kuni tekib tuul, kuna kohalikud purjekad on ju nii "erilised", et neile mootorit pole vaja. Lohesurfareid pole aga seni näha olnud ning ilmselt on kõik endast lugupidavad surfarid kulgenud kuhugi paremate tuultega varustatud vetesse.      Saarel ringi liiklemiseks on kaks võimalust - jalgsi või siis   (külgkärudega mootorrattad). Rannas jalutamiseks tasub liigelda pigem mööda vee ja liiva piiri kui nn  tänaval. Selleks on kaks lihtsat põhjust - säästad aega ja närvirakke, kui keegi üritab sulle järjepidevalt midagi maha müüa. Pikema retke jaoks on aga soovitav võtta   mille puhul võid kindel olla, et saad puntist A punkti B ilma, et päike sind ära kõrvetaks.    Üksi reisides seltskonna leidmisega Boracayl probleeme pole. Juba esimesel päeval, kui saabusin Boracayle, sain tuttavaks samas hotellis viibivate taanlaste ja norra tüdrukutega. Taani paar on  lahe, kuna nad on samasugused seljakotiga reisijad nagu mina, mistõttu Filipiinidelt saadud muljete vahetamine on rohkemgi kui kasulik. Täna siis veel rahulik   ning homme jälle teele.