Naljakas on selle jutu taustal meenutada, kui õnnelik ma olin 7-aastaselt, kui sain kingituseks kuuese komplekti VÄLISMAA vildikaid. Ja ükskord jõulude ajal olid parimad kingitused värviline kustutuskumm, pudel fantat ja pudel pepsit (teatavasti ei oska ju lapsed eriti hinnata sooje käpikuid ja muid praktilisi kingitusi).  Ema räägib ikka, kuidas ta oma kümnendal sünnipäeval (aastal 1944) sai kingituseks kümme õuna ja pool  saia.  Jah, kingitavad ASJAD on tänapäeval devalveerunud. Õnneks Eestis vist mitte nii väga, sest inimestel on lihtsalt vähem raha. Ja see tähendab, et eesti lapsed saavad oma kingitustest rohkem rõõmu tunda.  Eesti aiapidudel (maal vähemalt) põletatakse ju papptaldrikud tavaliselt pärast ära, nii et igati ökoloogiline tarbimine. Ahiküttega korteris elades toppisime enamuse paberiprahti ahju ja pliidi alla.  Laste sünnipäevadel me tavaliselt kingitusi ei pakigi, vaid ma panen need alati  kuhugi lauale valmis koos kaartide ja lilledega, kust lapsed need siis hommikul leiavad. Minu lapsepõlves oli samamoodi. Mu kõige esimene mälestus on 3-aastasest sünnipäevast, kui ma teen silmad lahti ja näen laual kingitusi, muuhulgas oli seal 2 täispuhutavat miki-hiirt ja karvane rebane. Kingituste pakkimine ongi tegelikult ju väga ebaratsionaalne tegevus, ainult et paljudele meeldib hirmsasti see ootus- ja harutamisrõõm … Jõulukingitused on meil küll alati pakitud olnud, vanasti läksid vähemalt paelad  (korralikud, tekstiilist), alati korduvkasutusse, ja nüüdsel ajal valdab mind sageli mingi rohelise varjundiga süütunne pärast seda paberi- ja paelalasu kokku korjates ja prügikasti toppides.