Vahel ta käriseb, kuidagi ootamatult. Kuigi kui see juhtub taipad et just seda oledki oodanud ja tahtnud. Kui see juhtub, tunned segadust, sest et oled arvanud et nii just  peabki olema, et nii kuidas seda seni oled kogenud, ongi õige. Kuid tuleb välja et mitte, tuleb välja et kõik on olnud kaetud justkui peene musta võrguga. Võrk on olnud nii peen õhuline ja ühtesulav, et vaid rebendite ääred ja nende vahelt silma hakkav selgus lasevad aru saada, seni oled vaadanud kõike läbi varjava katte. See mis sealt alt nähtavale tuleb tundub nii ehe. Tundub tuttav, oma sisimas tunned et nii see peabki olema, nii on õige. Nähtust innustunult rebid maha kõik ja seisad siis hämmastunult  selle ees. Kõik oleks justkui sama, kuid ometi mitte. Paistab sama, kuid tundub hoopis teistsugune. Mõistus on hämmastunud ja seisab tummana kõrval kui seda maailma tajud. Oo mis maailm. Nii värske ja särav. Pärast hetkelist uudsuse uimasust taipad mille poolest uus vanast erineb. Läbi katte vaadates võis asju näha. Võis näha mis on mis ja kuidas nad üksteise suhtes paiknevad. Katteta maailmas võib seda kõike tajuda. Kuidas valgus hajub ja peegeldub ja sellest tulenevalt asjade suurusi ja omavahelisi kaugusi.  Kui massiivsed nad on. Suurem suurus ei pruugi sugugi suuremat massi tähendada. Väikesed võivad olla tihedad ja omada suurt kaalu. Suured võivad olla vaid ruumitäide, kuid võivad olla ka väga olulised.  Et nähtav poleks vaid pilt asjadest, on vajalik tunnetada asjade sisu. Nende olemust. Siis tunned end maailmas olijana. Mitte vaid vaatajana.  Küllap see "käriseva võrgu" effekt ongi sellest et tõmbud endasse, eraldud maailmast, vaatad ümbritsevat vaid kui vaatemängu, unustades olla ja tunnetada  olemist. Kui see jälle meelde tuleb, siis ta kärisebki.