Lõpetuseks toon paar lõiku Alan Bieberi intervjuust kunstniketandemiga Eva ja Franco Mattes, kes moodustavadki rühmituse 0100101110101101.ORG.       AB: Miks Nike? Miks ikka ja jälle Nike?  01... : Me oleks võinud valida ka mõne teise brändi, kuid Nike oli nii sobiv, sest ta on nii tuntud.  AB: Kas Nikeplazi-aktsioon demonstreerib piirideta kunstnikuvabadust?  01... : Meie jaoks on kunst just piiride väljatoomine. Need asu kunagi seal, kus nad justkui peaks asuma. See, mida üldiselt peetakse provokativseks kunstiks, on meie meelest tihti eriti konservatiivne - kõik need "shokeerivad" laibad, genitaalid... Nike on,  vastupidi eriti banaalne ja igapäevane, ei mingit "ekstreemsust" või "piiride ületamist".  AB: Kas te olete tegelikult aktivistid, kes kasutavad kunsti turvalise kattevarjuna?  01... : Me ei ole ei kunstnikud ega aktivistid, me nimetaks ennast pigem vaatlejateks. Me lavastame paradoksaalseid situatsioone ja siis me istume mugavalt tugitooli ning vaatleme tagajärgi.  AB: Kas te arvate, et suudate oma kunstiga mõjutada poliitikat või sotsiaalset käitumist?  01...: Meil on sellest ükskõik.  Meie peamine kohustus on olla kohusetundetu.  Neist katketest tuleb üsna häst välja nullindate kultuurijammijatele üsna iseloomulik nägemus endast ja oma tegevusest. See, et ühemõtteliselt ühiskonnakriitilisele eelistatakse ambivalentsemat provokaatoripositsiooni, et enda rolli nähakse ühiskonna toimimismehaanikate võimalikult ilmekas ilmsikstoomises, kasutades selleks ebatavaliste ja haruldaste kujundite - nagu ekstreemne vägivald või seksuaaltabud - asemel võimalikult banaalseid ning üldtuntuid  märke.       YOMANGO  YOMANGO 2002 aastal Barcelonas asutatud shopliftingu-liikumine. Selle algatajaks oli kataloonias tegutsev hübriidne rühmitus Las Agencias, mis tegutses tõelise konglomeraadina - rühmituse juurde kuulusid oma meediaagentuur, oma disainiagentuur, oma rõivatööstus ja oma kiirreageerimisrühm avalike aktsioonide läbiviimiseks.  YOMANGO näol lõid nad kontra-lifestyle brändi. Liikumise aktsioonide hulka käis workshopide korraldamine,  kus õpetati erinevaid shopliftingutehnikaid, samuti näidati, kuidas valmistada mitmeid shopliftinguks kasulikke vahendeid: käekotte, mille vooderdusest kaupluste alarmsüsteemi signaal läbi ei tungi, ohtrate salataskutega jakke jne.  "YOMANGO on tarbimiselustiil. Järgides YOMANGO mõtteviisi, on suurkorporatsioonidelt varastamine kodanikuallumatuse vorm, mis lubab meil adopteerida globaalse kapitalismi kõige võimsama strateegia - iha tarbida. YOMANGO tahab luua elustiili, mida kapital on võimetu  tagasivallutama, sest see pöörab süsteemi elushoidvad reeglid radikaalselt ümber, muutes passiivsed konsumeristid aktivistlikeks konsumeristideks," selgitasid Las Agenciase liikmed.  YOMANGO launchimine toimus hulga "moeshõude" saatel. Näiteks näppas grupp jomangoiste Bershka kauplusest hulga riideid ning smugeldasid need siis salaja Zara kaupluse riiulitele. Või siis viidi rõivad kauplusest märkamatult välja, pandi need endale selga ning jalutati alarmsüsteemide huilates kauplusesse tagasi.  YOMANGO  levis üle maailma, nö tütarettevõtted tekkisid Argentiinas, Tshiilis, Mehhikos ja Saksamaal. Liikumise "näoks" sai näitleja Wynona Rider (teadupoolest jäi too celebrity vahele poest näppamisega), samuti reklaamis YOMANGO end sloganiga "Sinu stiil: riskantne, innovatiivne!". Fenomen muutus niivõrd mõjukaks et 2005 otustasid Euroopa politseiorganisatsioonid hakata tegema koostööd, ohjamaks YOMANGO liikumist.      MANGO vs. YOMANGO, Penelope Cruz vs. Wynona Rider    Pisut YOMANGOLE sarnanev, kuid mõistetavatel põhjustel palju vähempopulaarne on ka shopdropping.  Erinevalt YOMANGOst aga ei tegele shopdropperid kauplustest varastamisega, vaid smugeldavad kauplustesse sisse omatehtud kaupu, poetades kaupluseriiulitele kummalisi esemeid ja ebatavlisi pakendeid.     Ernst Bettleri juhtum  Lõpetuseks näide kultuurijammimise jammimisest.  Aastal 2000 avaldas väike eksperimentaalne NY disainiajakiri Dot Dot Dot intrigeeriva loo unustusehõlma vajunud Shveitsi disainerist Ernst Bettlerist.  Ammu, ammu, 50ndatel  tellis Shveitsi ravimitootja Pfäfferli+Huber disainer Ernst Bettlerilt plakatiseeria. Juhtumisi oli Bettler teadlik asjaolust, et P+H oli sõja ajal seotud inimkatsetega saksa kontsentratsioonilaagrites. Kuid Bettler otsustas töö vastu võtta. Nagu ta hiljem ütles: "Ma tundsin, et ma suudan tekitada tõsist hävingut". Ja tõepoolest, ta suutis. Nimelt tegi ta firmale neljast peavaluravimeid reklaamivast plakatist seeria, kus peal inimesed, kes hoidsid kätega peast kinni vms ning üle plakati jooksis tekst  "Kopfschmerzen" - peavalu. Eraldi vaadates olid need plakatid nagu plakatid ikka ja pahaaimamatu P+H lasi need valmis trükkida ja üles kleepida. Alles siis selgus plakativisuaalidesse peidetud sõnum - kõrvuti asetatuna moodustas iga plakat oma foto ja teksti kombinatsioonidega ühe tähe ning nee tähed olid N, A, Z ja I. Sellele järgnes skandaal, P+H natsi-minevik tuli päevavalgele, avalikkuse meelepaha oli armutu ning firma lõpetas oma tegevuse.      A nagu N-A-ZI    2001 avaldas Bettlerist loo Adbusters ning nimetas P+H "kampaaniat" üheks kõigi aegade  silmapaistvamaks disainisekkumiseks. Samal seisukohal olid ka mitmed teised erialaväljaanded. Bettleri plakatiseeria polnud mitte üksnes leidlik ja oma ajast ees olev, vaid see oli ka teadaolevalt kõige otsesemate tagajärgedega detournment-kampaania. Bettler leidis korraga koha disainiajaloo suurkujude hulgas ning tema plakat raiuti raamatutesse kui üks kõige ikoonilisemaid kogu ajaloos.  See kõik oli väga tore, kuni selgus, et kogu lugu on feik. Dot Dot Dotis avaldatud lugu oli loo autori Christopher Wilsoni  väljamõeldis ning järgnevad autorid olid lihtsalt tsiteerinud sealset artiklit ega olnud vaevunud allika õigsust kontrollima. Niisugune pööre Bettleri kangelassaagas tekitas disainiringkondades ja kultuurijammijate hulgas parasjagu frustratsiooni ning ka Dot Dot Doti põhjendused oma naljale jäid ebamäärasteks. Võib oletada, et DDD tahtis teha väikese provokatiivse sigaduse, ega osanud oodatagi, et nende fiktiivne geriljadisainer nii edukalt iseseisvat elu alustab. Ja teised neelasid selle loo nii  kriitikavabalt alla, sest Bettleri olemasolu oli nii väga vaja. Bettler kuulutas ette taktikalise meedia võidukäiku ja näitas, et ka väike readisainer suudab oma südametunnistuse häält järgides korda saata suuri asju ning seepärast sai Bettlerist kultuurijammijate prohvet ja kommertsdisainerite lunastaja.  Kokkuvõttes oli kõigil natuke kahju, osadel natuke piinlik ja küsimus taktikalise meedia tõhususest jääb endiselt õhku rippuma.