Otstarbekuse kvintessents  Tänini pole ma veel trehvanud inimest, kes oleks palunud minult ateismi kontsentraati paari minuti jagu. Ei ole ma sattunud nägema ka niisugust inimest, kes oleks vaadanud kella, kaua ma Gustav Suitsu luuletust «Kerkokell» loen või seletan. Inimesed ei ole  ilmtingimata dogmaatilised. Küll peaks olema selge, et igale inimlapsele tuleb selgitada teise temasuguse sõnu just talle arusaadaval viisil ja antud hetkel sobival moel.  Tänases Eestis tuleb meile rääkida lahti, mida tähendab «riigireetmine». Kahjuks. Saja minutiga seda ära ei tee ja olekski väga ränk patt hakata riigireetmist Piibli lugemiseks kuluva ajaga võrdlema. Riigireetmist ma lugeda ei taha. Pauluse kirju küll, sest seal on ülevaid kohti. Näiteks kirjast Efesose asukaile: «Kes varastab, ärgu  varastagu enam, vaid tehku pigemini tööd ning soetagu vara oma käte tööga, et tal oleks jagada sellele, kellel on puudus. Ükski nurjatu sõna ärgu tulgu teie suust, vaid ainult seesugune, mis on hea tarvilikuks kasvatuseks, et see pakuks mõnu kuulajaile.»  Kas me tõesti peame hakkama lugema sekundeid selleks, et teha kindlaks, kui palju kulub aega nende ridade lugemiseks mõtte ja arusaamaga?  Et olla üheselt mõistetav - aeg ühe töö tegemiseks võib olla lõplik. Näiteks akadeemiline loeng. Õpetada  inimene ajaga õigesti ümber käima on tarvilik. Näiteks rongile jõudmiseks. Ekslik aga on see, kui me anname inimesele ette töö, milleks võib kuluda kogu elu, ajaga hoopiski minutites, täpsemalt tund ja 40.