Ma ei teagi miks, aga tore oli ikkagi. See hommikune hullus, mis äratas pärast 4h und, et näha päikest, mis metsa tagant tõuseb. Jah, ma olin sel  hetkel üksi. Täielikult. Tõsi, üks kiisu oli ja otsis eilset päeva, teel sõi ühe putuka. Krõmps. See ehk oligi eilne. Või lootus. Ja mina olin ärkvel. Keset norskavat maja. Keset tühjust. Ja kiisugi läks unemaailma. Matsutas vaid läbi une. Ju oli maitsev putuk. Mind kostitas vaid eilsed ja veel varemad hammustused. Tuletasid meelde end. Kuigi nad on surnud. Nagu ka hetked. Nad on minevik, aga ikka tikuvat meelde ja sügelevad. Ja mida rohkem sügada seda hullemaks läheb… ja nad krt ei jäta ka…