Pelgan kolme sorti inimesi.  Neid, kes on väga ebakindlad ja nõrga iseloomuga. Tea, see ju ei nakka? Või siiski nakkab? Miski mind ettevaatlikuks teeb. Või õigemini, väsitab.    Neid, kes oma elu elamise asemel eelistavad teiste musta pesu hulgas sorida. Kui musta pestu pole, võetakse ette valge pesu ja üritatakse seda tumedamaks muuta. Ja siin pole vabandus see, et uudishimu, kaasarääkimine. Ilmselgelt on inimesel enda elus midagi valesti, kui ta peeglisse vaatamise asemel teistele kõverpeegleid nina ette surub.    Kolmandaks. See kolmas on muide kõige nö jubedam üldse! Inimesi, kes minu jaoks on intrigeerivad, aga liiga kõvad pähklid. Kelle puhul ma ei saa öelda: loen sind  kui avatud raamatut. Inimesi, keda ma austan (kui ma seda ka välja ei näita/endalegi kõva häälega ei tunnista). Kellega aega veetes tunnen kohati, et ma pole võrdväärne vastane. Kes mängivad minu üle...    Kaks esimest on ilmselgelt eemaletõukavad ja närvesöövad. Kolmaski on närvesööv, aga miskipärast ligitõmbav. Aga üks omadus on kõigile omane: pelgan, kardan...    Inimeseasjatundja nagu ma olen. Muie. Ehk kohati, aga "kohati" muutumisel "alati" olekski elu igav.    Vot,  lõpetan ja lähen vaatan päikest.  Muide, 13.07 kell 12.00 oli Euroopa pealinnadest Tallinnast soojem vaid Ateenas. Elagu suvi. Justkui Aafrikas...