Kas olid Saksamaa ja ta naaber ise värskendatud jõuga välja tulnud kriisist? Esimesel hetkel näib jaatav vastus olevat loomulik. Saksa  poliitika osutas haruldast järjekindlust Austria toetamisel. See ei olnud siiski tingitud millestki muust, kui vaid hirmust tuleviku ees. Inglise-Prantsuse entente'i läbi tekkinud uues maailmapoliitilises olukorras näis Bülowile ainus pääsetee tingimusteta liitumine Austriaga. Austria erihuvid hakkasid evima tähtsust Saksamaa suhtes ning kuna Doonaumonarhia siitsaadik oli surutud defensiivi oma erihuvide poolest, vajas see "vajuv sõber lõunas" järjest enam Saksa riigi toetust. Ka Itaalia lähenemine oli  pealiskaudne. Itaalial oli vanu huvisid Aadria merel ja selle idakaldal. Austria valduste kasvamine Balkanil ja seisundi kõvenemine Aadrial äratas loomulikku pahameelt, mis sundis edaspidi Itaaliat lähenema Venemaale. Ning lõppeks oli äpardunud ka see tulemus, mida taotleti otseselt - Serbia küsimuse lahendamine. Anneksiooniga ei löödud Suur-Serbia propagandal jalgu alt, nagu oli lootnud Aehrenthal, vaid Serbia agitatsioon läks ainult mõneks ajaks põranda alla ootama paremaid aegu.