Pärast keskkooli lõpetamist õppisin aasta Gorki linnas. Seal ka suvel 1956 vabanesin. Eestisse hakkasin sõitma septembris. Tallinnas mind mitte keegi ei oodanud, ema oli ikka Borovskoi sovhoosis, õde õppis Molotovis ning Eestis  olid vanaemad ja tädi vahepeal surnud; meie maja oli venelasi täis ja rüüstatud. Kuid olin õnnelik ja tundsin ennast kangelasena, kes oleks nagu isamaa eest kannatanud ja tuleb nüüd tagasi oma unistuste maale. Leningradi jaamas Tallinna rongi oodates nägin gruppi eesti noori. Viimase aasta olin elanud venelaste keskel eesti keelt kuulmata ning nüüd nägin ja kuulsin eestlasi. See oli nagu tervitus kodumaalt. Muidugi läksin ma nende juurde ja püüdsin öelda, et olen ka eestlane. Vastuseks pöörati mulle seljad ja  hakati mu üle naerma. See oli esimene "tervitus" kodumaalt. Ka polnud kerge TPI-s eestikeelses rühmas õppides taluda muigeid mu eestikeelsete terminite üle, mida ma venekeelses keskkoolis polnud kunagi kuulnud.