Tuleb muudkui meelde eelmine korter, millel oli kahtlemata oma tagahoovivõlu (ega muidu poleks seal kolm aastat vastu pidanud), metsikuvõitu rohetav aknatagune jms, aga jah…  Suvise olme iseloomustamiseks pruugib vaid mainida, kuidas külla tulnud sõber  erakabinetist naasis, silmad suured peas, osutas tummalt tuldud suunas ja teatas lõpuks dramaatiliselt: "SITT ELAB!"  (teemasse: "Kutsuge torumies" - ettevaatust! hakkab kummitama   )  Ühel püsivamate külmakraadidega talvel kerkis sealtsamast aga teatav moodustis, vääramatu järjekindlusega nagu Surtsey saar Atlandi ookeanist, nii et  lõpuks tuli oma logistika planeerimisel selle elu tõsiasjaga arvestama hakata.  Ja vist samal talvel hakkas koridori sein ühes nurgas kattuma jääkihiga, mis paistis ülemiselt korruselt pärinevat. Mina, süütuke, mõtlesin, et ju tuleb katuse vahelt lund sisse ja see sulab siis koridori seina ääres ära. Kuni kohtasin üht naabrit, kes parajasti pühas vihas tulist kurja vandus. Selgus, et ülakorruse joomaurka arvukad külalised olid lahendanud küsimuse, kuidas vältida väsitavat retke trepist alla peldikusse.  Olid ajad, olid majad.