Ei kahtle hetkekski, et unistustes elamise asemel on tõe teadmine rohkem väärt. Ja kahe käega kirjutan alla väitele, et ennekõike tuleb aus olla enda vastu, mis on kahtlemata keerulisem kui teiste vastu aus olemine. Memokraati naudinguga jälgijana võtan julguse ühe mõtte lisada.  Kui teoreetilisele  filosoofiale lisada praktiline, siis valetamine või tõe rääkimine on eetilised valikud. See viibki libedale pinnale, sest mängu tulevad erinevate kogukondade normid. Läänelik norm on avatud rääkimine ja inimeste hindamine võrdsuse printsiibil. Olen Danieli viimase kommentaariga väga päri ka isikliku kogemuse põhjal: kunagi Nõuk. armees kinnitas üks aser mulle korduvalt, et musulman ei valeta. Mul võttis tükk aega arusaamiseks, et mina ei kuulunud selle seltskonna hulka, kellele ei tohi valetada, mind nende norm ei  puudutanud.  Toomas Paul on kenasti kirjeldanud kümmet käsku, kus tegelikult puudub keeld valetada. Selle asemel on käsk "sina ei tohi anda valetunnistust oma ligimese vastu", mis käis algselt vaid kohtus antava tunnistuse kohta.  Näiteks mees, kes teise maailmasõja ajal varjab oma keldris juudi perekonda. Gestaapo küsib, kas ta teab pere asukohta ja mees vastab ausalt: "Jah, keldris on küll neli juuti, vabandust, peaaegu oleksin valetanud - viis juuti, üks on veel päris sülelaps."  Muidugi,  see on äärmuslik näide, kus kõigile on vale lubatavus selge.  Küsimus on siis, kellele ja millistel juhtudel me anname "ametlikult" õiguse valetada? Või kelle valetamist me õigustame?  Kindlasti ei riski seda õigust anda poliitikutele, isegi kui ta juhtub olema kaitseminister. Seda õigust ei saa õigupoolest kellelegi "anda", sest inimene on nagu ta on, valetab ilma andmatagi.  Aaviksoo artikkel pani vee kihama ju mitte sellepärast, et ta ilmselget asja tõdes (maailmas on palju valet ja mõni  vale on õigustatud), vaid pigem sellepärast, et ta püüdis defineerida neid kohti ja olukordi, kus võib valetada või tõde varjata. Selline definitsioon kujuneks köidete suuruseks, sest eeldaks ka miljoni erijuhtumi ja tingimuse väljatoomist. Poliitiku suust pudenenuna on tõdemus "keegi ei saa meid sundida tõde rääkima kui me ei taha" kuldaväärt leid ka Eesti vastase propaganda jaoks. Olgu kontekstis või kontekstist välja rebituna. Ma ei imestaks, kui mõni Eesti sõnum seatakse peagi kahtluse alla, kuna  "minister on avalikult kuulutanud, et …".  Tõde defineerida on vähemalt veider. Sellest veel jaburam on anda definitsioon, kellele ja millistes olukordades võib valetada.  Aitäh veel memokraadile - seda keskkonda on alati rõõm külastada. Ja püüan ennast tarkade inimeste vahele kirjutamast edaspidi tagasi hoida.