Üks põhilisi asju, millest olen Eestis puudust tundnud ja miks Luxi taga igatsenud, on siinsetes kinodes pakutav ja kahjuks enamasti nigelavõitu filmiprogramm. Tean muidugi väga hästi, et ka tibatilluke Luxembourg  oma kolme kinoga ei ole mingi filmimeka, aga siin pakutavale teeb ikkagi pika puuga ära.    Muidugi, mulle meeldivad pigem rasked ja konfliktseid teemasid lahkavad linateosed ning sageli pälvin oma vastavasisulisele nurinale vastuargumendiks, et kino peabki olema kerge meelelahutuse paik. Mõnikord ei ole ma selle väitega üldsegi nõus. Minu meelest võiks kino lisaks igapäevaelust väljalülitamisele pakkuda rohkem võimalusi ka enese harimiseks, maailmapildi avardamiseks ja teatud teemade üle  mõtisklemiseks - seda eriti keskkonnas, kus massimeediast võib tihtipeale välja lugeda, justkui asuks Eesti kuskil Kuu peal (nagu Mari ütles) ja ülejäänud maailm üldsegi meisse ei puutuks.    Seda kõike silmas pidades on mul nüüd eriline heameel mööda PÖFFi kava kammida ja omale sobilikke filme kavasse seada. Rõõmuga tõdesin, et nii mõnigi film on juba Luxis ära nähtud, nii et nende sobitamine ülejäänud - ja niigi tiheda - graafikuga jäi õnneks ära. Minu jaoks algaski PÖFF just täna ja mõtlesin korra, et äkki peaks nähtud filmid siia kirja panema, juhuks kui kedagi huvitab või ehk on endalgi hea tulevikus meenutada. Jätan linkimata - keda huvitab, vaadake PÖFFi kodukalt sisukirjeldusi ja viiteid.    Niisiis.     Hanro Smitsmani SKIN (Holland)  Raske ja masendav lugu sellest, kuidas kergesti mõjutatav ja ebakindel noor võib sattuda sündmustesse, mille kulgu ta ei kontrolli ja mille mastaapsus talle üle jõu käib.  Mulle meenus seda filmi vaadates Sergo arvamus, kuidas ka näiteks Eesti noored skinheadid ise päris täpselt ei tea, mida nad manifesteerivad ja millest nende stampavaldused kõnelema peaksid. Siis võetakse mingi fragment ja konstrueeritakse oma hetkeolemus sellelt ahtalt pinnaselt. Igatahes oli mul hirmus kahju nendest lastest, kelle sõpruse hävitasid mingid halvad juhused ja teadmatus. Sama kurb film kui kõik need teised, kus lapsed peavad toime tulema probleemidega, mille alged ulatuvad neist endist palju  kaugemale.     Laurent Cantet' ENTRE LES MURS (Prantsusmaa)  See film jookseb vist praegu veel Luxis ka, igatahes võitis ta Cannes'is Kuldse Palmioksa ja oli väga mõtlemapanev just sellest aspektist, et seal kajastatud õhkkond ei olevat enam tingimata iseloomulik ainult kindlatele piirkondadele või sotsiaalsetele klassidele, vaid peegeldab tendentsi, mille üle on ka minule isiklikult kurtnud noored õpetajad nii Prantsusmaal kui ka Eestis. Mul on veider  ette kujutada, et enda lapsepõlvest meenuv kord ja distsipliin kooliseinte vahel on paljuski asendumas vorst-vorsti-vastu kauplemise ja mõtteviisiga, mille kohaselt õpetaja peaks käituma teenindajana, taludes solvanguid ja alandusi ning võttes samal ajal vastutuse kõikvõimalike (ja sageli hoopis kodust või tänavalt alguse saavate) probleemide eest.    Ja ehkki õpilaste möla muutus selle enam kui kahe tunni pikkuse filmi kestel kohati üpris väsitavaks ja ärritavakski, oli mulle siiski sümpaatne  asjaolu, et neid julgustati rääkima klassile oma tunnetest, või noh, sellistest isiklikest asjadest, mis justkui näis neid mingil tasandil lähendavat ja mis näiteks minu kunagises klassis poleks kunagi kõne alla tulnud, sest meie pidime kõik olema toughid ja coolid - mitte ainult õpetajate ees, vaid ka omavahel.    Homme või millalgi siis jälle.    PS. Tahaksin tervitada Luxembourgi ja edastada tähtsa teate, et siin muudkui sajab lund ja on täitsa kaunis, ehkki tänavad on traditsiooniliselt  libedad ja lägased ning päike loojub juba enne nelja.