Ei tea kuidas teistel, aga minul oli eilne päev küll täielikult miinustes. Töö juures sain korda pooled asjad (teine pool jääb oma aega ootama millalgi võimalikus tulevikus), siis tulin kange peavaluga koju ja võitlesin tunnikest viis oma vererõhuga, mis ravumile ei allunud. Helistasin  arstile. Pärastlõunal tõusis palavik. Olin hädahunnik. Kõik kohad olid paistes. Ei saanud korralikult liigutada ei sõrmi ega varbaid. Mõlgutasin mornilt võimalikke stsenaariume ja tunne oli tõsiselt viimsepäevane :). Laps tassis vaesele lamamisrežiimil kannatajale hoolitsevalt pudeliga kraanivett :). Alles õhtuse CSI Miami ajaks hakkas palavik alla minema. Mees masseeris mu jalgu ja täna hommikuks oli see jalg, mida ta eile töötles, märksa parem, kuigi seal paistetuse all on vist mingi põletik juba paar  nädalat, sest puudutamisel on ühelt küljelt valus, kuigi pealt midagi näha ei ole. Öise CSI Miami ajaks olin juba küllaltki kobe. Viimnepäev oli mööda saanud ja mina veetsin poole kaheni öösel aega teledetektiivide, õnneliku kassi (kes pinnalaotusena mu rinnal lamas) ja sünnitusabi raamatu seltsis. Sõrmed liikusid ka jälle. Ja vererõhk läks tavaliseks ja peavalu andis järele. Ja nüüd lähen siis eile kokku lepitud arstivisiidile. Tahaks ometigi mingitki selgust saada minu olukorra perspektiivides, aga  realistlikult võttes ei usu, et ta siiski midagi konkreetset mulle öelda oskaks.