Eks enne "HruÓ tÓ ovi sula" olid ju tõesti kaua kõigel pidurid peal. Tõsi, suur anne murrab end kõigest läbi, isegi heliredelist võib midagi huvitavat tulla. Võta kas või Pärdi "Cantus", see on ju puhas laskuv la-minoor. Kuid nendest eelmise põlvkonna annetest, nagu Kõrver ja Auster, on ikkagi kahju, kuigi võib-olla neile ka sobis see "formaalrahvuslik" stiil. Villem Kapp igatahes leidis oma "niÓ i" selles ajas. Võib-olla ei pea kahetsema, et nad sellisesse "peenrasse" sattusid? Aga siis läks vabaks, on ju ammuräägitud asi, et esimene oli Tamberg oma "Concerto grossoga", see ikka raputas meid küll kõiki. Ja samal 1956. aasta sügisel kõlas meil esimest korda Tubina Viies sümfoonia - isegi Rääts sai sealt impulsi oma Esimesele sümfooniale.