Ah et mida ma täna tegin? Kirjutasin loo planeeritud ja  kokkulepitud kohtumistest, millele lisandusid ootamatud, juhuse ja õnneliku hetke poolt ette mängitud. Heldisin takkajärele sõnadest, kallistustest ja käepigistustest, milleni sammud ja süda teeviida ja saatjata rohtunud jalgraja leidnud. Silitasin seljakotis üle asjad, mida alati endaga kaasas kannan. Need on diktofon, märkmik ja fotokaamera, samuti kimbuke varunaeratusi ja peotäis tagavaraarmastust, ning kuldne muukraud, mis aitab mul avada ka kõige kinnisemad südamed.  Meenutasin vaprat  ratastoolinoormeeest, kes jutustas mulle õhinal, et nüüd on tal üks väändunud ja moondunud jalalaba juba amputeeritud, veel üks lõikus ja ta saab ehk hakata proteeside abil käima. KÄIMA, mõistad, ütles ta mulle. Too vahva noormees, kes osanud ratastoolis juba Parnassilegi sõita, ei unune mul iial. Ei saa juba sellepärast ununeda, et võtan ikka ja jälle välja ta luulekogu ja loen:  Unusta kombed ja tavad.  Vanadus? Noorus? Oh milleks?  Tunnetes oleme vabad-  tõuseme taevasse lilleks.  Meenutan meie  viimatist juhuslikku kohtumist, ja tean, et jään alati selle puudega noormehe vahvust, ta ilusaid silmi ja selgepiirilisi tulevikuunistusi armastama. Ning tema tunnete imelist ehedust. Ning ta mõtteid:  Mõnikord on lööki vaja,  väga valusat,  suutmaks endas tunnetada  südant elusat.  Mõnikord on vaja  kõigest äraminekut,  et saaks avastada teises  head ja ainukest.  Alati on vaja talve  enne kevadet,  Ära küsi, miks ma vaikin.  Sellepärast, et...  Sumedasse augustiõhtusse sobib luule vaat et rohkemgi kui pimedasse sügisesse. Augustil on luulelembesed silmad, soe hing ja lausa pea kohal laulvad tähed. August paneb armastama!