salsat tantsima minna muidugi ei saanud, sest keegi ei saa ju mu katkisest käest kinni võtta. järgmine kord kavatsen luumurdudeta reisida, siis saab teha, mida iganes hing igatseb. pean ka mainima, et kuigi ma arvasin, et röövimine mind eriti ei traumeerinud, siis kui keegi suvaline mees mind selja tagant kõnetas, tegin küll päris mitu jooksusammu enne kui  tahapoole vaatasin, et kesse seal räägib. mees palus andeks, et mind ehmatas. kui kena temast. londonis oli ka teine huvitav situatsioon: ootasin sõpra metroojaama ees, vahtisin ilusat kuud ja olin täitsa omaette. järsku tuli ligi halli peaga soliidne vanahärra ja ütles, et mul on väga ilusad juuksed, ning et kui tema oleks noorem, siis viiks ta mu enda juurde koju. abbi! sel juhul olen ma rõõmus, et ta noorem polnud. aga tuju tegi selline suvaline kompliment heaks küll. londonis ma ikka vahetevahel saan  komplimente võhivõõraste käest tänaval. ma näen kas imeliselt kaunis välja või on mul selline armas ullikese nägu peas, noh et maalt ja hobesega, et inimesed kohe peavad mulle midagi julgustavat ütlema. enamjaolt ikka mehed. ja soomes öeldakse mulle, et mehed kardavad mind. pähh! londoni mehed küll ei karda…