Elu on läinud paremaks, elu on läinud lõbusamaks. Või siis ka mitte.  Jah, siin on olnud vaikus. Ei, ma ei hakka vabandust paluma seepärast. Saate aru ehk. Tervisega on nagu on. See tähendab, ei ole. Hea näide - vahepeal sai fototehnikat uuendatud ja ideid hangitud, aga enamvähem õnnestunud pilte on vaid üks saanud. Lihtsalt ei jaksa kaamerat piisavalt kaua käes hoida ilma värinata... Teine näide - Google Readerisse on päris mitu head retsepti ära  tärnitatud, aga nende tegemine ei oma suurt mõtet, sees nagunii toit õieti ei püsi. Vähemalt gruusiapärases marinaadis liha õnnestus. Enamvähem.    Positiivset ka, kõigile kaalublogijatele kadestamiseks: 178cm juures kaalun nüüd 56kg. Võioot, kas see ikka on positiivne, kui nelja kuuga ca 25% oma kehakaalust kaotad ?  Ja karvkate hakkab veidigi taastuma, ajastus ei saanuks olla parem - vähemalt ei ole sääskedel   suurepärast  maandumisväljakut.    Täna (võinoh, eile) tahtsin aga pool päeva pannkooke. Otsisin välja pannkoogisegu, säilitasin vajaliku koguse piima (tuleb mõnusam taigen), tõstsin maasikamoosi sulama (toormoos suvest 2006, sellega on seotud üks musta huumori vallast nali, tuletage meelde, et ma kunagi räägiks...), kütsin kaminat (mille peal on suurepärane väiksemaid toite teha)... Aga kui oli aeg hakata neid tegema, oli enesetunne juba nii halb, et enam polnud mõtet askeldama hakata. Nüüd on jälle parem  (paremakssaamise protseduuri kirjeldada pole siinkohal tõenäoliselt džentelmenlik, vt. esimest lõiku), aga on juba liiga hiline õhtu. Vanaks olen jäänud. Vanaks ja viletsaks.    Ja mul on tunne, et tuleks alustada "suletud ümbrikutega".