Ei, ma ei pane ikkagi  jahilogo endale üles, see poleks õigete jahtijate suhtes aus. Mu fotod oleksid tühjad ilma sõnadeta seal ümber ja seega pole mu jaht puhas fotosaagi kogumine.             Viimasel ajal ei ole ma palju ringi liikunud ja leida veidrat kohtades kus viibin pidevalt on natuke raskem kui võõrsil kummalist silmata. Kodused veidrad vigurid on ju omaseks jõudnud saada.  Väheke järele mõeldes panin enese jaoks paika, et minu kodu veidraim asi on Juku. Koer, kelle tõin Peremehele, kui tema tõsimeelsus juba natuke elusegavaid mõõtmeid võtma hakkas. Vähem kui aasta oli  hetkest, mil eelmise lohutaja aeg täis sai, seda oli jatkunud 17. ja pooleks aastaks, enamik inimesi, kellega oma elus suhtleme ei saa kiidelda nii pika tutvusega.      Veidrusest: kes võib uskuda, et 27 sentimeetrise turjakõrgusega kuts armastab istuda kuurikatusel (220 sentimeetrit kõrge), kaevukaanel(meeter), autokatustel (no see vimane on talle nohu, ehkki keelatud nohu) Ühel piltidest istub kutsujuku traktorikapotil - ausalt, keegi ei tõsta teda kuhugi, tema vanaema on ilmselt oravaga müranud.  Väsinud Juku mängib enamasti kas vaipa või peitust .              Kaks vanemat pilti kuuluvad rubriki "lähimaailma veidrused". Üks on lastele mõeldud kiik kusagil Leedus, ausaltöelda olen koha nime unustanud. Võibolla polegi selles midagi imelikku, kui lapsed vanakuradi endaga kiigel käivad, aga võttes arvesse eriti leedulaste enda usulist tausta - mul oli küll naaatuke pentsik.                    Viimane foto on pildistatud sel varakevadel Hiiumaal Paluküla kiriku seinalt. Poisikesetemp, aga millisel ajal... Kas see poisike ka kunagi koju jõudis? Niiväga loodan, et jõudis. Kellegi poeg,  kellegi kallim nagu ta oli.            Dixi.