Meie riigis on arstiabi tasuta ainult teoreetiliselt, sõnades. Neil, kes arsti juurde tahavad pääseda, tuleb läbida äärmiselt aja- ja energiamahukas tegevus, milleks põduramal lihtsalt jõudu olla ei pruugi.    Günekoloogile pääsemise vaevadest ma parem üldse ei räägi  sellest on aeg-ajalt kirjutatud ja see ei ole mitte midagi muutnud. Ikka on nii, et registratuuri telefonil helistades jäetakse abivajaja  kümneteks minutiteks telefoni otsa ootama, ja kui ükskord järg ootajani jõuabki (tihtipeale katkeb kõne iseenesest), siis saab ta teada ainult seda, et numbrid on juba läbi. Millel uued tulevad, seda tavaliselt täpselt öelda ei osata ja kui öeldaksegi, on n-ö löögile saamine ikkagi väga vähe tõenäoline.    Aga tegelikult on asi samamoodi ka kõigi teiste eriarstidega. Sinu kord lihtsalt ei jõuagi kätte! Sa tõused hommikul ekstra vara, et ennast kirja panna. Sa valid kümneid kordi ja kuuled kinnist tooni.  Paremal juhul pannakse sind ootereiimile, mis tundub lõputuna. Ja ootamine lõpeb tihtilugu ikkagi sellega, et saa ei saa arstiaega.    Olen niimoodi ühe eriarsti vastuvõtule saada proovinud täpselt neli kuud. Tulemus on ümmargune null. Ometi olen ma omalt poolt teinud kõik, et seda aega saada  kõik, mis on võimalik. Ma olen isegi tööle hiljaks jäänud, et võtta aega telefoni otsas rippuda. Ma vajan arstiabi, aga arsti juurde ei pääse.    Üle jääb tasuline teenus. Ja mulle tundub, et seda  tehakse meelega. Et neid nn tasuta aegu  mis nad ikka nii väga tasuta, visiiditasu on igal pool  ongi väga vähe. Ja neid on vähe selleks, et hädalisel ei jääks lihtsalt muud üle kui kasutada tasulist arstiabiteenust. Mida sa siis teed, kui sul on tõesti väga arsti juurde minna vaja, aga sa ei saa? Sa võtad selle, mis sulle pakutakse  tasulise vastuvõtuaja.    Aga iroonia seisneb selles, et tasulist teenust pakuvad needsamad arstid sealsamas kliinikus. Kui tasuta ajad on läbi, siis algavad  tasulised ajad (või vastupidi või ka korraga)  sealsamas ruumis nendesamade arstidega. Kõik on sama, vahe on ainult selles, et kui sul on häda suur ja kuude viisi oodata ei kannata, siis sa maksad. Ja mitte vähe. Seda olukorras, kus haigekassa on olemas ja sotsiaalmaksu maksmine on vältimatu.    Ja maksad siis viimases hädas nõutud summa ära  mina maksin 450 krooni, aga mitmel pool küsitakse rohkemgi: arst vahib sulle ikka sellise näoga otsa, et mis te siia tulete ja minu aega raiskate. Isegi mitte  raha eest ei saa arsti hoolivat suhtumist. Ei, ta ei lase sul isegi oma muret lõpuni kurta. Ta ei vaata sulle otsagi, viskab retsepti näkku ja kõik.    Miks sellest kõva häälega ei räägita? Miks pole see teema kõikide ajalehtede esiküljel? Miks keegi ei selgita, kas see ongi meditsiini teadlik poliitika? Ja kui see nii on, siis miks seda niimoodi välja ei öelda? Ma tunnen, et mind on petetud. Mulle ju valetatakse. Minu ainus võimalus on ise enda ravi eest maksta, aga isegi siis käitutakse minuga  viisakusetult.    Aga mille nimel ma siis maksan sotsiaalmaksu? Mida ma selle eest vastu saan? Ainus ühene vastus on: mitte midagi.    K. S.,  www.DELFI.ee    NB! Kliki ka nendele artiklitele: