Hiljem on Gundolf pikis monograafiais sama meetodiga püüdnud esitada Goethe, H. v. Kleisti, Stefan George jt isikud ja teosed üht­lase, elutundest ja selle arengust seotud tervikuna. Sest nagu looja enda olemust ja kuju võtab ta seejuures kunstteost, mitte nagu ainult ta muu elu peegeldust või järeldust. Eraldi loomingust autori elu jälgida ei pea ta üldse võimalikuks, kuna see "eraelu oma tähtsa, elamusküljega juba algusest pääle on suubund ta kunsti, on sama tung ja jõud, mis ta teoski" - nii vähemalt  suurimail, vahest üks kord aastasajas ilmu­vail loojail. Ainult keskpärasus arvavat, et ka suurlooja samuti mõtleb oma kunsti eraldi elust nagu tema. Kunst pole elu järgiaimus ega sissetundmine ellu, vaid see on ise üks elu primaarsemaid vorme, mis seepärast oma saadusi ei saa ei religioonilt, ei moraalilt, ei teaduselt, ei riigilt või muult primaarselt või sekundaarselt eluvormilt: ühtki muud mõtet polevat lausel "l'art pour l'art."