Omalt õpetajalt - Korsakovilt - on Stravinski pärinud vaid  pain­duva orkestrikeele, osalt küll ka kalduvuse ning huvi kõige fantastilise ja ennemuistse vastu. Kuid Korsakovi naiiv-veidrast tutulututamisest on saanud kriiskav-koomiline väntorel, õpetaja värviküllane orkestrikäsitlus on muudet Stravinskil pimestavaks, moderniks "Tulistikuks", mis küünib välja isegi Richard Straussi orkestri piirkonnast, lööb lõkkele korraga ja põleb läbi mõne minutiga, olles napp ning ühtlasi mõjukas, küll veidi vaba orkestrietüüdi toimeline, kuid sealjuures - artistlikult pimestav. Ja  Stravinski fantastika - see näib pärit olevat palavikuunest, muinaskujud võrsunud igivanast maamullast, mis on ju ometi nii ligidane praeguselegi, kuid siiski kaugeltki mitte sama. Nii kaugel õitest, nii lahus lehestikust, kuid samal ajal nii aurava mulla lähedal pole vist keegi - peale Albert Rousseli ("Pour une Fete de Printemps", kus lopsakas india taimestik tikub välja mullast sõna auditiivses tähenduses pogisedes) - tabavamalt märkinud loodusjõudude paratamatut heitlust ning nägematuid vapustusi lõõmava  lõunapäikese ärgates, kui Stravinski omas "Le Sacre de Printemps", stseenides vene muistsest paganausu ajast. Pea tervena liigub see äärmiselt pineva struktuuriga kaheosaline ballet ürgjõulises rütmis, mõistagi alatasa vahelduvas, kuna muusika on kohati tahtlikult primitiiv, kuid paenduv vähemaiski peenustes.