Eile tuli välja "Potteri" viimane osa eestikeelsena ja ilmselt  ei kulu kaua, kuni ma poodi torman ja selle ka endale ostan. Mis siis, et inglise keeles on see juba läbi loetud.  Aga paar nädalat tagasi rabas mind üks väike, aga ärritav kogemus: kui olin Roosi majas enne piibligruppi, kus tavaliselt lapsed laulavad, kuulsin ühe laulu sõnu: metsas elab nõid ja sa pead olema nutikas, et tema käest pääseda... Umbes sinnakanti. Spooky, ütleks ma.  Ja siis mõtlesin õudusega, et mina küll ei tahaks, et mu lastele selliseid laule õpetataks! Ei mingit nõiavärki.  Omakorda jõudsin siis küsimuseni, et kuidas siis on Potteriga, mis mulle endale meeletult meeldib? Ja vastus on ilmselt see, et väikestele ma ilmselt ei räägiks ega loekski neid lugusid ette. Väike (eelkooliiga-noorem kooliiga) mõtleb ju väga konkreetselt: ta ei tee vahet muinasjutul ja argipäeval. Tema jaoks on kõik reaalne. Ja reaalsuses oleva nõiduse suhtes tahaks ma siiski jääda negatiivsele seisukohale. Mistõttu tuleb ilmselt oodata teismeeani, enne kui saab Potteri kallale asuda.  Alates 4ndast osast,  kus lood järjest tõsisemaks lähevad, ongi ilmselt eeldatud vanemat lugejat...  Igatahes selline mõtisklus, ärgitatud ühest laulust.  Aga jah, ei mingit nõidust selle tõsises mõttes, sellega olen ma nõus.  Muinasjutud aga on ja jäävad ja nende varal me areneme.