Prantsuse filosoofias kerkib Teisele maailmasõjale järgnevatel kümnenditel esiplaanile poleemika eksistentsialismi (Jean-Paul Sartre ja Maurice Mérleau-Ponty) ja marksismi vahel (Roger Garaudy, Jean Kanapa, Lucien Goldmann). Poliitikamaailmas algab samal ajal külma sõja periood ja kommunism hirmutab kogu läänemaailma. See aga ei takista intellektuaalide kaldumist radikaalsesse vasakpoolsusesse (Jean Kanapa, Louis Aragon), mis jääb siiski teoreetilisele ja idealistlikule tasandile.