Lapsena oli eilse ja tänase päeva jooksul toimunu mulle loomulik nagu hingamine.  Jään magama. Unes sehkendan ja sebin, väsin ära, jään magama.  Unes magatud unes toimetan, olen väsinud ja jään magama.  Siis ärkan, aga ei tea milline uni see on, mis otsa sai - kas pärisuni või unes magatud uni või unes magatud unes peale tulnud tukastus.  Igaks juhuks  proovin veel kord ärgata.  Õnnestub.  Ikkagi kahtlane seis....    Tegelikult pole ma praegugi päris kindel, kas ma magan ja näen und, et ma magan ja näen und arvuti taga istumisest või olen ärkvel ja mõtlen sellest, kas ma magan ja näen und või........    Saite aru? Mina ei saanud.  Kahtlane värk.    Puukuuri uks oli räästani tuisanud, teekond selle ukseni nõudis tükalapa lume loopimist õlakõrgustesse hangedesse. Laisk olen ja ei viitsinud radasid laialt sisse  ajada, seega tatsasin toa vahet puudekorvi kas selja taga või kõhu ees hoides.  Vägev!    Homme kerin end kookonist välja. Ma ei saa öelda, et vabatahtlikult.  Äratage mind veebruari keskel, palun!