Mõistes seda, et põhiseaduse rakendamise seadus kui riigireformi akt on kaotanud oma esialgse tähenduse, tuleb tõdeda, et põhiseadus on rakendunud ja siinkohal on mõistlik tagasi pöörduda eespool viidatud kriitika juurde, mis hoiatas parlamentaarse despootia eest. Olukord on kujunenud hoopis teistsuguseks, kuid mitte rõõmustavaks. Riigikogu kui otsevalitud rahvaesinduse roll ühiselu korraldamisel on pidevalt vähenenud, mis tähendab seda, et rahvas võtab oma esindajate  kaudu üha vähem osa avaliku võimu teostamisest. Võimukeskus on koondunud Vabariigi Valitsuse kätte. Avaliku võimu koondumist täitevvõimu kätte ei saa samastada sotsiaalteadlaste esitatud teesiga, mille kohaselt võim on rahvast kaugenenud, võõrandunud. Nii lähedal kui praegu pole rahvas võimule olnud ühegi põhiseaduse ega riigikorra ajal. Kui võim ei taha rahvast kuulata ja kaugeneb rahvast, saab ta selle eest järgmistel valimistel "karistada". Valimistevahelise perioodi hetkemeeleoludega ei saa mõõta  võõrandumist, küll aga valitsuse usaldusväärsust. Samamoodi ei saa avaliku võimu teostamist primitiivselt valitsuse tegevusega samastada.