Kuidas siis teadlasterühm sellega ikkagi hakkama sai? Nad kasutasid ära ühekristallilise niklist substraadi iseorganiseeruvaid omadusi ning tarvitasid 'tellingutena' metallist pinda, et valmistada kaks poolikut grafeenlehte, mis sobituksid teineteisega aatomi täpsusega. Kui kahe poole ääred üksteisele lähendati, tekkis loomulikul teel ulatuslik joondefekt. Tunnelmikroskoopiat ning elektroonilisi struktuuriarvutusi kasutades tehti kindlaks, et sellisel uudsel  ühedimensionaalsel süsiniku defektil on kogu riba laiuses täpselt määratletud, perioodiline aatomstruktuur ning metallilised omadused.