Mis siin ikka: kui tuleb katsetada ilma visuaalse informatsioonita, siis seome katseisikute silmad lihtsalt kinni. Mõeldud-tehtud. Võta katseisik, aseta talle rätt silmadele ja saada lennuväljal mingis suunas kõmpima. Selgub, mitte väga üllatuslikult, et katseisikud üle saja meetri otse kõndida ei suutnud ning eelnevaga kooskõlas oli tulemus, et katseisikud sattusid tihtipeale oma enda rajale tagasi. Üllatuslikul kombel tegid mõned katseisikud aga vahel ka pigem väikse diameetriga (< 20 m) ringe. Ringide suund aga polnud kooskõlas eelmises lõigus mainitud teooriatega: kui katseisikutel oleks vastav hoiak pöörata ühes suunas või kui nende alajäsemete masinavärk viiks neid ringiratast käimiseni, siis peaksid nad ringe kogu aeg ühes suunas tegema. Vastupidiselt sellele ennustusele tegid katseisikud vahel ringe ühes suunas, vahel teises suunas küllaltki juhusliku protsessina. Kuidas seda tulemustemustrit selgitada?