Eristamaks ja liigitamaks  võimalikke "teise" rolle rahvusluse diskursuses, kasutan järgnevalt Pille Petersoo nelikliigitust, mille aluseks on kaks mõistetepaari: sisemineväline ning positiivne-negatiivne. Sisemine negatiivne "teine" on niiöelda sisevaenlane, enamasti rahvuse seas elav teine rahvusgrupp, kellele vastandumine võib aidata kaasa vastandujate seas ühtsustunde tekkimisele ja homogeniseerumisele. Negatiivset sisemist "teist" kujutatakse rahvuse kultuurilist ja poliitilist korda destabiliseerivana või rahvuse ühtsust, autentsust või  etnilist ja sümboolset puhtust ohustavana. (Petersoo 2005: 110.111). Positiivne sisemine "teine" on enamasti samas riigis elav vähemusrühm, keda enamusrahvus ei pea oma territoriaalse julgeoleku ega rahvusliku identiteedi seisukohast ohtlikuks (ibid 112). Positiivseks sisemiseks "teiseks" võib olla ka mõni varasem rahvuslik kuldajastu või ajaloosündmus, mida idealiseeritakse ning kasutatakse rahvusliku ajaloo ja rahvustunde kujundamisel (ibid 114). Negatiivseks väliseks "teiseks" on rahvus, enamasti naaberrahvas, keda kujutatakse ähvardavana "meie" territoriaalse või kultuurilise terviklikkuse suhtes (ibid). Positiivne väline "teine" on Petersoo sõnul samuti enamasti lähedal asuv rahvus, keda kujutatakse positiivse eeskujuna, mille poole püüelda (ibid 116). Petersoo mudel võimaldab näha "teisesust" dünaamilise kategooriana, mis sõltuvalt olukorrast võib hõlmata erinevaid gruppe ning tähendab erinevat tüüpi suhtumisi "teistesse". "Teise" kujutamine muutub ajas ning korraga võib olla mitmeid olulisi "teisi".