Ka kujunes Safavidi impeeriumi ajal välja järjekordne islami suund - sufism. Sufistliku õpetuse alused ise olid tekkinud 8 sajandil, kuid selle viljelemisega tegelesid üksikud. Nimelt Muhamed ise püüdis hoiduda müstitsismist, mungaseisundist, kuid koraani said ikkagi pandud ka mõned tema sellealased ütlemised. Seepärast paljud kartsid seda avalikult teha. Populaarseks  sai ta eelkõige nüüd, kui Sufi-Al-Muhasabi rajas Safavidi aladel vastava kooli 857 aastal. Sufiste tekkis nii sunniitide kui shiiitide hulgas. Jagunesid veel omakorda müstilisteeks ja mittemüstilisteeks. Nad võtsid palju oma uskumustest üle haridziiditelt. Põhieesmärgiks oli leida otseühendus jumalaga, seda eelkõige spirituaalsete rituaalide kaudu. See tuli saavutada müstilise ekstaasi kaudu, mille jooksul inimene ei tunne oma keha ega jumalast eraldatud olemasolu. Ekstaas saavutati mitmesuguste  abinõudega, vaiksest vaatlemisest ja süvenemisest kuni valjude karjete ning märatsevate liigutusteni. Elati askeetlikult, rääkimine oli tagasihoidlik, sest loba jumalale ei meeldi. Nad leidsid, et inimese keha on vaid jumaliku vaimu hoidja. Püsides vormiliselt Koraani alusel ja tõlgitsedes selle sõnu võrdkujuliselt, seisid sufistid enne-muhameedlikele õpetustele palju lähemal. Nende käsitlus jumalast ja selle lähenemise õpetus meenutab pigem antiikseid hilisema aja filosoofe. Nimi sufism tuli sellest, et Muhamed oli  lasknud ennast piirata kerjustega, kelle jaoks tehtud eriline pink - suffa, mosee kõrvale. Kristlikus maailmas tuntud munka nimetati aga dervishiks. Sufistidel oli küllalt järgijaid ja on tänapäevanigi sellesse uskujaid.