...siis on see Zioni rahvuspargis. Ausõna!    Kui me 3. oktoobri õhtul Zionisse jõudsime, ei plaaninud me seal kauaks peatuda. Ent nähes, kui ürgne oli see org ning kui palju ilu ta silmale pakkus, muutus plaan kiiresti: jäime rahvusparki kuni järgmise päeva õhtuni.    Kuni mõne aasta taguse ajani võisid kõik soovijad sissepääsutasu maksmisel oma erasõidukiga sellele tillukesele teele sõita. Sellest ajast räägitakse vähe ning tõsisel toonil: mitu tuhat autot kandideerisid mõnesajale parkimiskohale, masinad olid pidevas ummikus ning mõne kilomeetri läbimine võttis tunde. Zion tuli välja uue ning tänuväärse poliitikaga: autod  tuleb jätta suurele parkimisplatsile ning orgu saab moodsa bussisüsteemi abil, kus propaani kasutav tasuta sõiduk peatub su ees iga 6 minuti tagant, terve päev.    Et peatusi on palju, väljud sa seal, kus süda lustib, ning kui oled valmis järgmisesse kohta sõitma, võtad uue bussi. Ja niimoodi kasvõi terve päev, hommikust õhtuni.    Ka loomad on uue süsteemiga rahul: inimesed püsivad valdavalt põhjalikult ehitatud matkaradadel ning bussijuhid sõidavad aeglaselt ja ettevaatlikult. Hirvi ja kalkuneid (mul ei ole aimugi, mis lind see on, aga ameeriklased kutsuvad neid igatahes "turkey" - olgu siis pealegi kalkun =D) näed sa pidevalt, igal pool, palju, korraga. Ja need ei  ole inimeste toidetud loomaaia-asukad, vaid päris vabad metsloomad, küll inimestega harjunud. Toitmine on seal rangelt keelatud ning kontroll tõhus.    Andre kadus koos  oma fotoaparaadi ja magamiskotiga parki juba ööpimeduses, mina panin telgi üles laagris ning läksin avastamistuurile pärast päikesetõusu. Kohtusime alles õhtul ning käisime erinevaid radu.    Andre ronis kuuvalgel 2000 jala kõrguse Observation Point'i otsa ning pildistas seal küll ööd, küll hommikut.        Mina võtsin ette pisut madalama Angel's Landing'u, mis pidavat üldjuhul umbes neli tundi aega võtma, kuid minul kulus selleks napilt alla kahe - samas liikusin ma ka otsustavalt kiiresti. Pikast  autosõidust väsinud liikmed surisesid mõnusalt hingeldama paneval tõusul, kus ma pidevalt inimestest mööda liikusin. Kaks keskealist meest, kellest ma ülestõusul mööda läksin ning kellega laskumisel kohtusin (nad ei läinud tippu välja) hüüatasid mind nähes: "Nice to see you still standing!" Naersin: pidin vist väikese auruveduri moodi välja nägema.    Kõrgust kartvale inimesele need tõusud sobivad ei ole: ühel hetkel on sul all 200 meetrit otselendu, teisel 600... Viimane kolmandik on paksude raudkettidega varustatud päris tipuni välja, et oleks, kust kinni hoida. Muigasin, kuidas üks naine kahe keti vahel kätega maast hoides küürakil liikus ning raudpostile lähenedes sellest  ähmiga kinni haaras. Samas tundsin ka austust selle inimese vastu, kes hirmu trotsides üles liikus.    Alla jõudes plaanisin veel mõnes tipus käia, kuid enne ühes kanjonis voolav oja üle vaadata. "Ülevaatamine" kujunes 3,5 tunni pikkuseks külmas vees reiteni pladistamiseks, sest iga käänaku taga tuli nähtavale uus ja meelitavam. Peagi selgus ka, miks kõigil peale minu spetsiaalselt jões matkamiseks mõeldud kummist jalanõud, püksid ja matkakepid olid - nii kaugele, kui läksin mina, oli vajalik ka  spetsiaalne luba. Mina seda oma šortsides ja sandaalides muidugi ei teadnud.    Kui lõpuks tundsin, et hüppeliigesed pidevast külmast õrnaks ja valulikuks muutusid,  pöörasin tagasi. Päris väljapääsu juures kohtasin ka suure seljakotiga Andret. Läksime koos tagasi parklasse, võtsime ühendust Anjaga ning otsustasime enne Las Vegasesse jõudmist Grand Canyon ära näha.    Ees ootas pikk sõit.    PS. Osa fotosid on Andre tehtud, minu lõigatud.