Aga mina kaaa olen niii lahe! Te ei kujuta ette, kui kaunis päev see oli, ma tõesti mõtlesin, et veab mul, kui žüriiliikmete muljetamisest midagi sellist nagu "juhtus ka selliseid apsakaid" mu kohta kostab, mille ma ise salamisi ära tunda võiksin ja järgmine kord mitte nii lollisti apsatada   Eksole onju. Noh - ma seda üritust vedasin end tartusse  kuulama eelkõige selle pärast, et kes neist mitte mingitele kohtadele jõudnud töödest ikka pärast jahuda viitsib, ehk ainult tol kuulutamispäeva eriesinemises niigi vintsutatud kohtunikud paotavad veidi oma suud… Ja kui siis kõigepealt ei saanud perekond end maast lahti, (kaks liiget suundumas autoga Tapa linna, kaks siis Tartusse) ei olnud käru pandud õhtul koridori, ehkki ma spetsjomm küsisin, et kas on või ma lähen panen ise, ja kui juba niigi rongi peale hilinedes käru koos lapsega pargiteel LIHTSALT  KÕHULI MAHA ISTUS, ma mõtlesin, et ma ei pea sinna mitte minema! Haarsin kõik kaenlasse ja lohistasin perroonile, et vähemalt saada meheema rongi pealt kätte ja võtta ehk takso ning katsedada bussi peale minemist - ja me ei mahtunud bussi peale! Ja kui me olime mingi järgmise bussiga ikka veel peaaegu õigeks ajaks kohale jõudmas, LAGUNES SEE KIREVASE KÄRU bussist välja võttes TÕESTI TÄIELIKEKS TÜKKIDEKS, nii et ma ohkasin, naeratasin, heitsin oma ilusa mantli tolmusele bussipeatusepingile ning läksin  sõiduteelt vedrusid ja mutreid korjama, et siis teha nägu, nagu ma ei oleks absoluutselt närvis ega üldse mitte erutatud, ning käru kokku monteerida… Mul tegelikult silmad ehk küll nägid, aga aju keeldus pildile tõlgendusi pakkumast ning käed tuterdasid väriseda, nii et pidin võtma vastu otsuse üritusele rahumeeles mitte jõuda, et aju rahuneks maha ning laseks mul konstruktoriga tegeleda. Osa mutreid jäi kahjuks üle ning käru sai lükata ainult ühes suunas, aga asi seegi - Meheema võttis endale ülesande seda käru  siis päripäeva ümber kvartali lükata, kuni mina käisin vaatamas, kas ma kuulen veel midagi, või ei kuule enam midagi.