Sellest oleneb see omapärane, raskelt mõistetav ilulaad, mis peitub tema luules. See ilu pole ligidal, see hõljub eemal horisondil,  äärmiselt peenel joonel taeva ja maa vahel. Siin võib silm leida selle, mis on nagu kangastus, nagu välgu mäng valguses ja varjus - tihti üles-alla pööratud nagu kangastused ikka, ootamatu ja fantastiline nagu välgukujud alati. Lühinägelistele võib see kõik kergesti paista vormituna. Kuid kaugele nägija naudib haruldasest unistusmängust: ta näeb killustatud kontuuride üksteise tungimist, masside tihenemist, valguse ja varjude jagamist. Ainult nii on võimalik hinnata taeva ilmutuste salapärast ja fantastilist  ilu.