Snaipri tegevus sõltub paljuski kasutatavast padrunist, eriti tänapäeval. NATO standardiks on 7,62 mm NATO padrun, millest snaipripadrun on eraldi standardiseeritud ja kvaliteetsem. Kuna selle kuuli energia ei ole eriti suur (veidi üle 3000 dþauli, varem kasutusel olnud vintpüssipadrunitel ligi 4000 dþauli),  siis on kaugele laskmisel trajektoor üsna kõver, näiteks 600 meetri peale laskmisel võib kuul oma kõrgeimas punktis tõusta kuni kaks meetrit sihtimisjoonest kõrgemale, 600 meetrist kaugemal aga langeb üsna kiiresti. Seetõttu on kasutusele võetud ka võimsamad padrunid, nagu .300 Winchester Magnum ja soomlaste .338 Lapua Magnum (kaliiber 8,6 mm). Viimasel on kuuli energia standardpadruni energiast üle kahe korra suurem. Hoopis uue suuna avas pooletollise kaliibriga kuulipildujapadruni .50 BMG  kasutuselevõtt mõnikümmend aastat tagasi. Selle jaoks loodi poolautomaatne vintpüss Barrett M82A1. Selle täpsus ületab küll üsna tublisti ühe nurgaminuti piiri, mis snaipripüssi standarditele hästi ei vasta, kuid võimaldab tööpiirkonda oluliselt suurendada ja anda segavat tuld kuni pooleteise kilomeetri kaugusele, samuti viia rivist välja vastase lennukeid, helikoptereid, radareid ja muud sõjatehnikat. Kui rääkida rekorditest, siis suurim kinnitust leidnud tabamiskaugus on 2430 meetrit. Säärase vahemaa tagant tabas  üks Kanada snaiper Afganistanis Al Quaeda võitlejat, seda küll teise, mitte esimese lasuga. Selliste ülisuurte kauguste korral on tabamiseks vaja nii oskust kui ka õnne. Viimase näite korral hinnati nii, et 60 protsenti langes oskuste, ülejäänu õnne arvele.