Kuid juba renessanss tõi ilmselt teise elutungi pooluse maksvusele, vähemalt ühes osas ülakihist. Ja selle siht oli - elu i n t e n s i t e e t, võimalikult rikas isiklik elu igal hetkel, ükskõik kas siis  loovas eneseteostuses, kus hetke intensiteediga liitub veel ka igavikuarm, või ka ainult vastuvõtlikus hetke nautimises, võimalikult palju lõbusid läbi elades, "pidu katku ajal" elutundega. Ja sest peale on see elutunne ühel aja­järgul enam, teisel vähem olnud vägagi silmapaistval kohal õhtumaa arengus. Individualism, romantism, intensiivse ja isikliku hetke elu igatsus, elamusrikkuse, sensatsioonirikkuse iha on muutund paljudes peaaegu valitsevaks, kireks. Ainult elamine, ainult vegeteerimine, talupoegluse,  väikekodanluse, "bieclermeierluse" elu on saanud vihatavaks ja põlatavaks. Ja isegi kestvustungi projitseeritud igaveselt elult taevas hävitetakse ühe ainsa nõiasõnaga ta ihkamisväärsus: sõnaga "igav", mil­les on selle elutunde väärtusastmiku suurim hukkamõist, halvem kui surm. Ning neist projektsiooni ilmadest eelistetaksegi pigem põrgut - kus pole vähemalt alalist kummardamist ja "hosiannat", vaid kus vahelduseks võib vähemalt "end teostada" - hammastekiristusega. Ja nagu igavikuideaal oma veetluse nii  isegi surmahirm nagu oleks kaotanud siin kogu oma teravuse, see ei aja enam tihti tegema midagi enda jäädvustuseks ja kui on küllalt põletud intensiivseid hetki, pudenetakse puust nagu küps õun, või poetetakse end koguni ise, kuigi see on valus. Ja kuigi viimane on haigus, ebanormaalne, ei või me seda ometi öelda kaugeltki kogu selle elutungi kohta, selleks on ta liiga "normaalselt" esitet enam või vähem kõigil inimestel ja kõigis aegades, kord ainult enam varjatuna, kord valitsedes.