Kuidas me paistame teistele, kas see läheb omaenese minapildiga kokku?  Mõni aeg tagasi sain üllatuse osaliseks, kui üks ajakirjanik iseloomustas mind kui "konkreetse ütlemisega" inimest.  Misasja, mu juttudel pole ju ei algust ega otsa, mõte teeb üheainsa lause sees sada tirelit ja lõpus on ammu meelest, miks üldse alustatud sai.    Millegipärast olin isegi  pettunud.  Kas seepärast, et mulle meeldivad hajevil inimesed? Tahan ehk isegi selline olla, aga tegelikult on uduse fassadi taga ehtne luurelokaator?  Ma arvan, et nii ongi. Võin olla omas mullis, nägemata ja kuulmata midagi (ei teeskle, nii ongi), kuid ükski oluline asi ei kao alateadvuse radarilt.  Mitu nägu meil elus on?    Tänase päeva kompliment (?): kümnepuudane treial teise tsehhi sama suurtele meestele, kiirustades neid oma tööga rutem ühele poole saama (meie töö oli nende käest  tulevate detailide ootuses stoppamas): "Tahate, et me saadan Tiiu siia, ärge vaadake midagi, et selline vaikne!"  Moos kommi sees oli teiste meeste vastus: "Me teame juba..."  Ma ei pidanud minema.  Tegelikult olen kindel, et see töö oleks ka kollita tehtud saanud.    Oma kodus, oma elus olen ma täielik uinamuina. Hajevil, mõtetega mujal, ümbrust tähele ei pane, seevastu klammerdun pisiasjadesse, mustritesse, lõhnadesse, valgusesse.    Tööl nii ei saa.  Üks eraeluline  nõrkus on siiski ka ametiasjus häirimas: numbrite suhtes on mul särje mälu. Ma pean kõik üles kirjutama, seejärel kontrollima ja veelkord üle kontrollima.    Ikkagi teen vigu.  No aga milleks siis sõbrad on!        Keeran teemat.  Käisime Peremehe ja miniaga kinos, tagasiteel oli kraavis lasterikas metsseapere. Kilkasin Peremehe kohe pidurit talluma ja sama hästi kui viskusin autost välja, fotoaparaat nagu tankitõrjerusikas õieli ees. Kröömike puudus, kui oleksin  maoli maas olnud.  Oh, äkki oleksid just siis ilusad pildid tulnud.  Olen alati unistanud loomade lähedalt pildistamisest, need sead olid ideaalses kohas, maaliline seltskond, julged ja tragid.  Mida ma siis tegin? Ei olnud mul meeles kaugust seada, valgust timmida, käed värisesid nagu oleks need muruniiduki külge seotud...  Mul oli ju ometi aega kõike rahulikult teha.  Mõistus sai otsa.  Nagu oleks vett täis õhupall kümnendalt korruselt asfaldile jõudnud.    PLÄRTS      Teinekord, lugupeetud loomakesed, pange pool kilomeetrit enne otsustavat kohtumist üles viit: "Sus scorfa, 0,5 km."    Ma sain kaks fotot. Ma kavatsen need müüa mingile paranormaalseid nähtusi uurivale seltskonnale ufo-lähikohtumise piltide pähe.