Samal ajal, kui Saksamaa hakkas mängima otsustavat osa kriisi arengus, tuli Itaalia poolt katse olukorra lahendamiseks teisel teel. Tittoni leidis, et kuna Serbia on loobunud avalikult igasuguse kompensatsiooni nõudlustest, tuleks kasutada seda seletust alusena konverentsi kokkukutsumiseks, kus sanktsioneeritaks tekkinud  olukord Austria-Türgi kokkuleppe ja Bulgaaria-Türgi läbirääkimiste põhjal. Selle plaaniga liitus Türgimaa; ka Izvolski leidis, et Austria-Türgi kokkuleppe teostumine ei tee ülearuseks konverentsi kokkuastumise vajadust. Inglismaa nõustus üldiselt konverentsiga, leidis aga, et programmi tuleks lähemalt määratleda. Saksamaa pidas konverentsi suhtes kinni oma vanadest vaadetest. 16. märtsil seletas Schoen Prantsuse ja Itaalia Berliini saadikute järelepärimise peale, et Saksamaa suhtub kavasse sümpaatiaga, peab  aga endiselt vajalikuks enne konverentsi saavutada kooskõla programmi punktide üle. Austria soovis enne kõike anneksiooni tunnustamist kokkuleppeliselt üksikute riikidega, mida juba oli taotlenud Bülowi ettepanek Venemaale. Kui Izvolski ei peaks nõustuma, siis Aerenthal oli isegi valmis osavõtuks konverentsist, tingimusel, et anneksioonile antakse tunnustus vaidlematult. Näiski nii, nagu tuleks Austrial kalduda konverentsi heakskiitmisele, kuna Izvolski kartis, et anneksiooni tunnustamise järele Bülowi  ettepaneku kohaselt Aehrenthal ei taha enam midagi teada konverentsist.