Minu uuteks teraapilisteks sõpradeks on küünlad. Juba neli päeva järjest olen ühe pisikese teeküünla (pildil olev küünal pärineb google'i sügavustest) valguses uinunud. Elav tuli on kuidagi eriliselt rahustav ja hubane. Lihtsalt niisamagi on mõnus lebotada.  Taustaks Miles Davis, Billie Holiday ja Neil Armstrong.    Oleksin justkui osakese endast tagasi saanud. Kuhu ma vahepeal kadusin? Ei tea.    Suutsin täna isegi õppida, pisut küll, kuid vähemasti on suund õige. Pean end kokku võtma, sest tohutult palju on teha. Mõni tüüp ütleks: "Rahune maha, aega on!", aga mina ei suuda. Asjad kuhjuvad, peas ehk rohkemgi kui reaalsuses, üleanalüüsimine ja pidev planeerimine kuuluvad minu kompulsiivsuse juurde. Suudan isegi  mittemõtlemisest liigselt mõelda. Stuck in my head. Alati.    Olen täna üksi kodus. See on täiesti arvestatav saavutus, sest kui neli tudengit koos elavad, siis kesknädalane üksindus on parajalt haruldane nähtus. Üksindus on mõnus, kuid mitte täna. Ei tea, miks just täna tahaks nautida mõne hea sõbra seltskonda, arutada tassi (või mitme) kohvi kõrval maailma asjade üle. Jah, kuulun taas kohvijoojate hulka, kuigi olen pigem poole kohaga sõltlane.  Aga siin ma olen - üksi, ilma kohvi ja  juttudeta, kirjutamas taas üht suhteliselt sisutut blogipostitust.    Tahan Annelinnast ära. Igasugune entusiasm, mis mind siia kolides saatis, on kadunud. Alles on vaid mälestus unistusest (sündinud on unustus), et ehk siin hakkan end viimaks koduselt tundma (tänaseks on mulle toonane lootus täiesti mõistmatuks muutunud). Mäletan, et esimesel ülikooliaastal Tartusse kolides olin raudkindel, et sinna nõmedasse magalasse ei lähe ma kunagi.  Aga siin ma olen - selle sama magala kõige  süngemate üheksakordsete majade segapuntras, trepikojas, kus hommikul liftist vereloigu leidmine ei ärgita erilist tähelepanu ning joodikud end soojematel suveõhtutel majatagustes põõsastes kaineks magavad.