Burckhardti teos avaldas oma ajale otse fascineerivat mõju ja levitas autori entsusiasmi renaissance'i huvitava ning veetleva ajajärgu kohta. Vabamõttelised ja -meelsed ringkonnad hakkasid tundma sügavat sümpaatiat aja vastu, mil õhtumaised rahvad oma kultuursema valimiku näol tegid esimesi katseid rõhuvate autoriteetide alt vabanemiseks.  Hiljemini, kui Nietzsche üliinimese kultus meeli valdas, nähti Burckhardti kujutatud renaissance'i inimeses Nietzsche ideaalile kõige enam lähenevat inimtüüpi. Ka ajaloouurijate ridades lõid Burckhardti vaated end otsekohe läbi. Körting, Geiger, Symonds Κ orelin j. t tungisid mitmeti sügavamale ajajärku jälgisid üksikasjalisemalt selle erikülgi, kuid seisid oma põhivaateis õieti tugevasti Burckhardti töö mõju all. Eriliselt leidis kultiveerimist see Burckhardti töö külg mis rõhutas antiiksete elementide suurt  tähtsust renaissance'i elukäsituse kujunemisel Burckhardti kaasaeglase Georg V ο i g t i mõjutusel, kes 1859 ilmunud töös Die Wiederbelebung des classischen Altertums oder das erste Jahrhundert des Humanismus" oli renaissance'i aega iseloomustanud kui peamiselt klassilise aja kultuurielementide uuestisündi ja eriti pikalt peatunud antiiksuse mõjudel XIV ja XV sajandi Itaalia vaimuelule, kaldusid need uurijad Burckhardtist kaugemale minnes ülihindama antiikkultuuri tähtsust ja osa selle­aegses vaimlises  liikumises.