Ma ei tea, kelle luuletus see on, aga tänasesse sobib imehästi! Nii mõnusat ilma pole tükk aega olnud :). Hommikusöögi ajal  hakkas mul neist õues söögimajast viimaseid raasukesi otsivatest lindudest nii kahju, et ma jätsin söömise pooleli ja läksin neile õue süüa viima. Kui ma siis maja taga õues nähtavale ilmusin, tuisku trotsides, läkiläki moodi mütsis, matkasaabastes... ja hommikumantlis, siis pidin ma aknast oma elukaaslase nägu nähes naerust pikali kukkuma :). Ja mu terves mõistuses ei kahelnud ta muidugi esimest korda :)