Teise vaatuse lõpupoole läheb lugu muidugi kurvemaks. Ei, pigem võiks öelda liigutavamaks, pannes ka jämedama kaelaga meeste silmad imelikult läikima. Minule, kui veendunud ateistile käis teises vaatuses natuke närvidele paari dialoogi liigne jumalakesksus. Selle võib muidugi andeks anda, sest lavastuse  teema on selline ja oleks päris kummaline, kui suudetaks Taevast ja Põrgust ning Vanapaganast teha lavastus, kus Jumala teemat ei puudutata. Seega võib kõigi nende sürrealistlike asjade kujutamise loogilisusega üldjoontes isegi väga rahule jääda.