Aastad läksid omasoodu.  Ma töötasin parasjagu edukas tehnoloogiafirmas, kui üks mu kolleeg mainis õugidest - et ma sarnanevat neile.  Saatsin ta muidugi kuu peale.  Enam me sellest ei rääkinud.  Kui ühel sombusel päeval astusid mu juurde päikeseprillidega tursked kapid.  Teadsin, kes neile minust rääkis.  Vaatasin kolleegi suunas -  see ei osanud oma pilku kuskile peita.  Läksin kappidega vabatahtlikult kaasa.  Paar päeva hoiti mind pisikeses kongis.  Kui sealt pääsesin, astusin kolleegi juurest läbi, kes oli üsna ehmunud minu külaskäigust.  Sain õugidest teada rohkem kui tarvis.  Nüüd loksus kõik paika, kui meenutasin vanaemaga oldud aastaid.  Vanaema oli igale poole sõnumi jätnud.  Nüüd teadsin, mis on minu saatus.