Seisin nende seas, tegin sedasama. Olin just esinejate päikeseprillide üle mõtiskledes mõistnud, et muusikud laulavad näoga päikese poole, et publikut mitte pimestada. Vaatasin fotograafe ja kaamerameest, kes lavale oli roninud  ja Mihkel Rauaga mittepõrkuvat trajektoori arvutas. Vasakpoolse kõlaritorni juurde tõusis üks lühikeste juuste ja prillidega pea, mis kinnitus sinitriibulisse pintsakusse riietatud keha külge. Miskipärast jäi ta mulle silma. Laval oli just teadustatud, et esineb Ultima Thule koos Tõnis Mägiga. Pilk kõlarite juures, mis rahvamassist üle käis pani mind ehmatama: ta ei vaadanud imetledes nagu fotograafid enne teda samas olid seda teinud. Ta vaatas hindavalt. Selles pilgus oli midagi fundamentaalselt häirivat: on nad valmis? Ma tõsiselt ehmatasin. Ta näost peegeldus selline spetsiifiline korraldaja mure, et äkki läheb midagi nihu. Kogu kontserdi illusioon vajus kildudeks sama ruttu, kui too nägu sealt kõlari kõrvalt kadus. See, et Ilves natuke aega hiljem rahvanurga juurde kõndides väikese aplausi teenis, see, et ta kohe pärast Koitu lavale tuli. See ei töötanud enam. See oli natuke odav ja ebameeldiv.