Ma ei saa aru. Tundub, et kellegi või millegi jaoks on mu elu ikka veel liiga üksluine.  Eesti Energiaga saime lõpuks sotid sirgeks. Meie kasuks. Veoliaga ka sotid sirged. Nüüd on suurem  kiskumine kaevu pärast, mis tõotab väga vihaseks minna. See selleks.  Pühapäeva hommikul oli meie laps täpiline. Ikka täitsa. Kõht ja selg tihedalt pisikesi punaseid täppe täis. Ma ei suutnud oma silmi uskuda. Küsisin perearsti infoliinilt nõu. Soovitati zyrtecit anda ning perearstiga esmaspäeval rääkida. Kuna palavikku polnud ja härra ise oli rõõmus ning rõõsa ei tekitatud ka toru otsas paanikat. Arvati, et ju seller või paprika see kurja juur siis oli (laupäeval, Birxi sünnipäeval, Juss pugis neid  mõnuga).  Esmaspäeva hommikul oli ta veel hullemini täppe täis. Klõbistasin pilte teha ja saatsin Jussi arstile vaadata. Ma nimelt ei taha võimaliku nakkava haigusega minna kuhugi, kus on pisikesi lapsi. Arst panustas ka allergiale. Võtame rõõmsalt ikka zyrtecit edasi.  Eile peale lõunat läks veel huvitavamaks. Juss ukerdas linnas oma ratta seljas ja äkki oli kõmdi maas ning peaga vastu rõduust. Esialgu tundus, et kukkus lihtsalt, aga kui ta sülle võtsin nägin vereloiku. Tegin ruttu köögiräti külma veega  märjaks ja surusin Jussile vastu pead. Samal ajal helistasin ka kiirabisse. Nad saabusid ruttu - umbes 20 minutiga. Selleks ajaks oli verejooks enamvähem peatunud ja Juss ei lubanud enam pead puutuda. Haav oli õnneks suht pisike - õmmelda vaja ei olnud. Kiirabi puhastas haava ja lohutas mind ja Jussi ning läinud nad olidki.  Mingi ime läbi suutsin veenda Jussi pikutama. Algul niisama koos kutsaga ja hiljem vaatasime raamatuid.  Kole lugu, aga võib öelda, et hästi lahenes.  Ma nüüd ei saagi  aru - milles asi? Kas kosmos on mu peale nii vihane? Pidevalt tuleb mingiit jama klaarida   Kus on mu rahulik keskklassi koduperenaise elu? Kus, ma küsin?