Mis kannustab üht väikest rahvusriiki neid  loomult hädatarvilikke enesekaitselisi nõudeid hülgama? Vaagides lõpuni, jõuame paneuroopaliku majandusimperialismi ilmse surveni. Kes algatasid keelenõuete kõrvaldamist? Jälle Sotsialistliku Internatsionaali kohalik esindus - praegune SDE…  Veel kevadel 2004 märkis endine vabadusvõitleja Mart Niklus, et Eesti meediast on kadumas sõna 'eestlane', just nagu juhtus 1980-ndail. Selle asemel juurutatakse avalikku käibesse 'eesti inimest' ning leidub literaate, kelle sulg ei värise, kirjutades Homo Estonicus…  See on ju kultuurrahva kaitseliini hülgamine - taandareng hõimurahvaks?! Loodetavasti ei ole asi siiski mingis kosmopoliitilises vandenõus. Kui siin oleks varjul rahvusvahelise integratsiooni oletuslik salasiht, näiks Euroopa põhiseaduse läbipõrumise fakt kõige õiglasema saatusehoobina.  Rahvussallivuse eestilikuks näiteks on kultuuriomavalitsuse institutsioon, tänu millele EV on ammu leidnud tunnustuse avatud rahvusriigina. Võõrkeelse üldhariduse jätkuv rahastamine riigieelarvest peab aga kaduma!  Neid summasid vajaks palju enam eesti keele tõukerahastu. Haridusstruktuuri loomisel tuleb riigi osa piirata määrani, mis on tarvilik rahvusliku ühtluskooli tagamiseks, jätkates iga sellealast soovi avaldava vähemusrahvuse hariduse toetamist kultuuriomavalitsuse kaudu.  Meie kultuurautonoomia seadus rahuldab kõiki rahvusvahelise õiguse nõudeid. Seadustik võimaldab vähemusrahvustel oma õppe- ja kultuuriasutusi moodustada, emakeelse õppe, kirjastamise, asjaajamise, kultuuriürituste korraldamist, koostööd  rahvuslike usukogudustega ning oma rahvusluse edendamist fondide, stipendiumide ja preemiatega; rahastusvõimalused ei välista avalik-õiguslikke toetusi. Kultuuriomavalitsuse kandjaiks saavad olla EV kodanikest etnilised grupid. Paraku on Eestis hulganisti nõrga etnilise identiteediga inimesi, nende seas ka 136 tuhat (9,9%) määratlemata kodakondsusega isikut. Miks pole nad end seni lugenud seotuks ühegi riigi ega kultuuriga?  Liberaalne, pluralistlik ja demokraatlik Eesti riik ei tohi lubada endale  tsaristlikku, sovetlikku või natsionaalsotsialistlikku ühe rahvuse (saksa või vene kolonistide) eelistamist, mis on šovinistlike võõrrežiimide pärandet rahvuslik sallimatus ja viiks ülejäänud vähemuste tasalülitamisele.  Nõudes täna ennemini põlisrahva lähendamist muulastele kui vastupidi, takerdub meie postkommunistliku ladviku võimutsev enamus - pluss nn uue poliitika kuulutajad - bipolaarse integratsiooni sohu. Eesti-keskne integratsioon on rumalat päi kas hüljatud või puksitud võõrale alusele teadlikult.  Ja järelmina on russifitseerumas juba mitmed siinsed mitteslaavi vähemused, nagu tatarlased või lätlased. Tuleks oma saatusekaimudest ikka rohkem pidada ja tagada kõigi vähemuste võrdne kohtlemine.