Viimases  Foreign Affairs ajakirjas ilmus Hiina teemal päris huvitav artikkel AÜR rahandusminister Henry Paulsonilt. Läbilõikes räägib ta täpselt samadest teemadest nagu paar postitust tagasi viidatud Wu Nianlu Fenghuang Weishi saates. Point on selles, et jutt võib küll hetkel sama olla, kuid rääkijate eesmärgid on erinevad.    Wu Nianlu räägib samadest reformide vajadustest nagu Paulson, kuid Wu tahab selles kõiges jätta liidriroll Pekingi kätte ning läbi tugeva Hiina sundida muutma globaalset süsteemi. Paulson aga tahab integreerida Hiinat maailma süsteemi sellepärast, et Hiinat ohjes hoida ning sundida Hiinat vastutustundlikumalt käituma - lääne reeglite järgi.    Ehk siis kaks inimest räägivad peaaegu identset juttu, kuid nende motiivid on kaunis erinevad.    Üldiselt on see hea lugemine,  sest artiklis on välja toodud kõik tänapäeva küsimused nii Hiinas endas kui suhetes välisriikidega - eeskätt siis AÜRga. Usun, et päris paljud Eesti välispoliitikaga seotud inimesed saaksid siit artiklist palju kõrvataha panna (vaatamata, et neid teemasid on leierdatud juba kordi ja kordi). Siin on kõige aktuaalsemad teemad ning positsioonidelt kaunis ameerikalikud ning Islandi väljakule selged ja arusaadavad.    Artikli avaldamise eesmärk aga polnud minu arvates mitte näidata, et kuivõrd hästi me  Hiina integreerimisega hakkama saame, vaid teha lobi AÜR välispoliitika seisukohtadele. Paulson on ju Hiina teemat väga tõsiselt võtnud ning korduvalt ise Hiinasse kohale sõitnud (nagu ta ka artiklis mainib).    Probleem on ju selles, et kui Hiina hakkaks matšeetedega džunglisse rada raiuma - nagu seda tegi lääs omal ajal - siis areneks globaalne süsteem kaunis konfrontatiivselt ning seda lääs ei soovi. Soft Power on võtmesõna. Paulson loodab, et järgmine president seda liini Hiina suunal ka  jätkab.