Eesti stardiplatvorm heaoluriigi kriisi sisenemiseks näib irooniliselt hea olevat. Meil ei ole suuri võlgu ja suurimaks probleemiks on ilmselt rahvahulkade vagurust toitnud lootus, et varem või hiljem me jõuame Soome heaolu tasemele. Kuid tõeline kriis jõuab meilegi. Võtan vaid kaks näitajat, mis võivad minna vaid halvemaks ja ilmselt mitte paremaks. Esiteks kui me räägime elanikkonna arvust, siis on see 2040. aastaks ligi 7-10 protsenti väiksem kui praegu ja selle vähenenud  rahvastiku sees on pensioniealiste hulk omakorda ligi 10 protsenti suurem. Teiseks ei tundu tõenäoline, et asjasest krediidikriisist toibunud pangas sisenevad sama probleemitult uute halbade laenude tsüklisse. Samal ajal oli ju meie viimase kümnendi uhkeldav majanduskasv suuresti toetunud just eralaenurahale. Nüüd kus laenukraanid on koomal, ei julge täna veel keegi väita, et meie võimalik uus teadmistepõhine (või jumala eest ükskõik milline muu) majandusmudel hakkaks kohe tööle. Seega täna ei või me veel  panustada pikaajalise kõrge majanduskasvu peale. Soovmõtlemise korras ma muidugi sooviks, et viimase kümne aasta haridus- ja teaduspoliitika hakkab näiteks 2030-ntatel aastatel mingit mõju avaldama, aga täna me tõesti veel ei tea, kas see saab meie konkurentsieeliseks.