Ma ei tea, miks on nii paljudel eestimaalastel soov kõiki asju saksa täpsusega seaduste abil ära reguleerida ning mitte uskuda tervet mõistust ja eetikat. See, kas sõidutee olukord on piisavalt ohtlik on sageli subjektiivne hinnang, aga eeldada, et kindlasti hakkavad  ratturid seda mittekonkreetset regulatsiooni kuidagi ära kasutama, näitab usaldamatust kaaskodanike vastu.  Teisipäeval sõitsin perega Nõmmelt jalgratastega kultuurikilomeetrit kaema. 5-aaastane tütar väntas oma kaherattalist sõpra, 1-aastane poeg istus minu ratta lastetoolis. Pole vist vaja mainida, et jalgratta- või kergliiklusteed on võimalik sellel trassil kasutada vaid jupiti. Seda enam, et nn jalgrattatee on enamasti sõidutee paremas ääres asuv tuhmuva valge värviga eraldatud kitsas lõik, mis ei ole  just kohaks, kuhu väikelast ise sõitma lubaks.