Väike paus on blogisse tekkinud ning esmalt mõtlesin, et ehk ootaks kuni Eestini ära (jõuludel olen tagasi Eestis) ning täiendaks ennast uute impulssidega Eesti ruumist. Kuid sellesse minekuks ei peagi tänapäeval just Eestisse minema, vaid internet teeb ruumivahetuse kaunis hõlpsaks.    Vaatasin järjekordselt Rannamäe juhitud saadet "Vabariigi kodanikud", milles seekord räägiti USA presidendivalimistest. Valimistest kui niisugustest ei kavatsegi rääkida, sest seda  mulli on ikka reoveena kõvasti tulnud igast kanalist. Õigemini ei näinud erilist vaevagi Eesti kanalite jälgimisega, sest peale valimiste ei räägitud mitte millestki muust. Jah, oli Tiikmaa Välisilma saade Moldovast, kuid see oli ilus erand.    Millest aga tahaksin rääkida, on 31.oktoobril eetris olnud saatekülalistest, kelledest ainult ühe - Maria Mälksoo - presidendieelistus enne saadet oli mulle teadmata. Ülejäänud kolme - Martin Helme, Mihkel Raua ning Jüri Estami eelistust on üsna lihtne aimata.  Mis mind aga tõsiselt üllatama pani, oli Martin Helme totaalne paremäärmuslikkus kogu saate jooksul. Jüri Estam oli tasakaalukas ning rääkis üldises plaanis kaunis adekvaatset juttu, kuid Helme murdumist (ei, see pole kompliment) ei näinud ma kordagi.    Mis Helme jutust kõlama jäi? Et USA on maailmas olnud liiga pehme. Mida see Helme arvates tähendab? Ei alustataud sõda Iraani ja ka ehk Põhja-Korea vastu ning võibolla loetleks ta veel neid riike, kelle kallale oleks vaja kippuda. Mind pani  tõsiselt imestama seisukoht, et Iraani tuleb rünnata. See on jälle see koht, kus ma küsiksin, et kust tuleb inimestel selline energia vihkamiseks?    Iraanist on Eesti meedias kaunis kallutatud pilt loodud ning blogimaailmas ja nüüd ka paremäärmuslike tegelaste hulgast kerkib üsna tihti esile nende ideede edasikandjaid. Ja levitajaid. Ahmadinejad on probleem, sellele ei vaidle üldse vastu ning riigiaparatuuri juhib vaimulikkond. Jah, see on soodus pind konfliktide tekkimiseks Lääne vaadetega. Kuid ühte  võin ma 100% kindlusega öelda - Iraanis on Lähis-Ida kõige arenenum ühiskond ükskõik mis tasandil. Ma ei julge öelda, et ta kõige vabam on - Liibanon rebiks vast ettepoole, kuid näiteks naiste õigused on Iraanis Lähs-Ida riikidest kõige enamu tagatud.    Võtame veel näiteks tolle Khomeini Islamirevolutsiooni. Eestis arvatakse reeglina, et selle korraldamise taga olid just islamiäärmuslased, muud fanaatikud ja kes kõik veel. See on vaid pool tõde. Islamirevolutsiooni toetasid ka läänestunud  iraanlased, kes tulid Euroopast ja USAst tagasi oma kodumaale (Khomeini velayet-e faqih süsteemgi sai Euroopas olles valmis vermitud). Miks? Sest Islamirevolutsioon oli natsionalismi tõus, sai väljendada pärslaseks olemist ning Iraanis levisid vaated, et islamist tuleb hoopis lahti öelda ning pöörduda tagasi zoroastrismi juurde. Araablaste ja pärslaste vahele tõmmati väga selge eraldusjoon. Lääne kogemusega iraanlased toetasid kogu toda kampaaniat ning see oli populaarne liikumine. Rõhutan - OLI. Hiljem algasid tapmised, tagakiusamised ja ülikoolide sulgemised ning paljud pettusid kogu ettevõtmises ja pagesid taaskord välismaale.    AGA...    L'état du monde: annuaire économique géopolitique mondial 2003 aasta väljaandes (Rahvusraamatukogus olemas) on 2002.aastal iraanlaste seas tehtud uuring, milles küsitakse, kas Iraan peaks parandama suhteid USAga. 2/3 arvab, et peaks. Olen veel mitmeid Lääne tehtud dokumentaalfilme näinud, kus küsitletakse iraanlasi USA teemal ning enamusele neile meeldib USA. Seda võin kinnitada ka enda Iraani sõprade hulgast. Iraani ühiskond on väga elujõuline ning Lähis-Idas kindlasti kõige arenenum, fleksibiilsem ja sallivam. Kus Lähis-Ida riigis esineb mingisugunegi opositsioon? Peale Liibanoni mitte üheski. Iraanis on aga nimed nagu Aghajari, Soroush, Kadivar ja Montazeri. Lisaks poliitiline opositsioon, rahvaopsitsioon, keskklassiopositsioon jne. Iraani ainuke probleem on valitsus. Kas siis sellepärast sõda? Sügavalt kahtlen selles.    Natsionalism on Iraanis kaunis sügaval olemas. Ka eelpool nimetatud dissidendid tsiteerivad Koraani ja seisavad islami põhimõtete eest. Kas me peame sõdima siis natsionalismi vastu? Selle vastu, mida Eestis nii kiivalt üritatakse hinges hoida? Sõdijad on justnimelt need, kes kutsuvad üles eestluse taastamisele. Ehk siis täpselt samasugused inimesed nagu Iraani eesotsas. Ainult, et meie jaoks on ehitatud üles Iraani kolli kuvand.    Või näiteks Hiina. Hiinlaste rahvuslus esitab maailmale palju suurema  väljakutse kui Kommunistlik Partei. Pidage seda meeles. Eesti parempoolsed (kõiki ei saa veel äärmuslasteks nimetada) tapavad tegelasi, kes kannavad tegelikult samu väärtusi, kuid erinevates riikides. Natsionalistid töötavad riikide huvides, kuid riikidel on erinevad huvid. Nii et kui maailmas oleksid igas riigis natsionalistidest liidrid, tapeldakse pidevalt üksteisega. Lahendus? Diplomaatia. Koduriigis on natsionalism õilis, kuid mitte rahvusvahelistes suhetes.