Jõudsin taas yle saja aasta kunstinäitusele. Plaane on olnud igasuguseid, teoks saavad vähesed. Niisiis: Erik Haamer, "Kahel pool merd" - Tartu Kunstimuuseumis 14. märtsist 15. juunini 2008. Kuraator Reeli  Kõiv, kujundaja Tiit Jyrna. Kes tahab, jõuab veel minna.    ***    Ei tea, miks kunstinäitustel alati sildid nii pisikesed tehakse, et nende nägemiseks peab maalidele liiga lähedale minema? Kaks sammu ligemale, kaks sammu kaugemale - see on nagu mingi kunstihuviliste rahvatants, koos keerutuste, põrgete ja vabandustega, kui näitusesaalis juhtub rohkem rahvast olema.    ***    Mõnel pool mängitakse näituste taustaks muusikat või pyytakse muul viisil luua sobivaks  peetud õhkkonda. Tartu kunstimuuseumis yyrgab telekas vilede ja pasunatega võrk- või korvpallireportaaži, andes mõista: Tartu on ikkagi rohkem spordi- kui kunstilinn. Siin on nii linnapeade kui ka rektorite seas rohkem korvpallureid kui kunstnikke. Mis sa neist maalidest passid, mine parem välja, ilusa ilma kätte! Mõni ime, et loendur botaanikaaia väravas näitas ylemöödunud nädalal 3000 inimest päevas, kunstimuuseumis olen ma aga ihuyksi.    ***    Erik Haamri "Metsavennad" (ehk nõukogude  aegu "Maastik hobustega", 1941) näitab veel yht asja, milleks meil metsa vaja on. Ja mitte RMK uue juhtkonna kujutluste järgi "hästi majandatud" metsa. Kui venelased järgmine kord tulevad, ei peida lagedaks harvendatud metsa mitte yht mullikat, inimestest rääkimata.    ***    Punane Hanrahan rääkis kunagi saarekylast, kus rändureid sõbralikult seemendamiseks kasutati. Haamri "Väljatõugatu" kommentaaris viidatakse hoopis ruhnlaste vanale seadusele "tõugata vallasemad saareyhiskonnast välja,  saates nad yksi oma lapsega aerudeta paadis merele". Mullegi tundub see PH sentimentalismist märksa usutavam. Tõepoolest, pigem ohverdab keskmine kogukond enam-vähem ontliku paadi, et ennast silmakirjalikult veresyyst puhtaks pesta - tappa, ent mitte selle eest vastutada, isegi mitte enda ees. Egas meie teinud, meri tegi.