Tähed  kukuvad, on langevate tähtede aeg! Küllap pakud, et ma näen und langevatest tähtedest? Ei, nad langevad päriselt, öösiti, ning nende nimeks on perseiidid, lõuna-delta akvariidid, alfa-kaprikorniidid, kappa-tsügniidid, et sa teaksid. Esimesed on kiired ja sinised, ülejäänud on aeglasemad ja kollased (lugesin selle kohta ühte artiklit).  Ja päeval sajab vihma. Mulle meeldivad mõlemad, nii vihm kui ka tähed, ja langevad tähed panevad mind lausa kiljuma ja käsi plaksutama. Muidugi ma tean, et need  langevad tähed on tegelikult meteoriidid. Tolmukübemed kosmoses.  Ma ei tea, kuidas sina, kuid mina olen küll soovinud igasuguseid asju, kui tulejutti taevas näen. Olen kuulnud, et iga langev täht saab täita vaid ühe inimese soovi, selle oma, kes kõige esimesena jõuab soovida. Kui jõuad õigel ajal soovida, võivad muinasjutud teoks saada.  Martina lugu on muinasjutuline. See algas, kui külastasin taas oma üksildast randa. Tahtsin seda kohta, kus ma Yanniku pudeli leidnud olin, uuesti  vaadata, ja uskumatu - ma leidsin uuesti pudeliposti.  Rannakivide vahel loksus musta korgiga limonaadipudel, ja ma nägin kohe, et selles oli kiri. Ma mõtlesin alguses, et keegi sõber mängib ühe mängu ja on minu jaoks selle kirja sinna pannud, aga see ei olnud nii.  "Sina, kes sa leiad selle, kirjuta mulle. Nüüd ma olen teel koju Gotlandi saarelt mootorlaevaga Tjelvar," seisis kirjas inglise keeles, ja selle oli kirjutanud Rootsi tüdruk Martina.  Vastasin Martinale ja  tema vastas mulle, muidugi mitte enam pudelpostiga, vaid tavalise kirjaga.