Erandliku koha vanema põlve ja noorte vahel omab veel Josef Holbrooke (s. 1878 Croydonis, õppis Londoni muusikaakad.). Tal oli vähe õnne, pidi kaua istuma provintsiteaatri banaalse muusikajuhi kohal. Kuid hoolimata sellest töötas ta kogu aeg omaette. Mis H. juures eriti silma torkab, on äärmine  produktiivsus. Klaverimuusika, viiul orkestriga, sonaadid, triod, kvartetid, serenaadist sümfooniani, sümf. poeemist ooperini - kõik vormid on esitet Holbrooke'i loomingus. Erialaks on tal aga sümfoonilised poeemid (The Raven, Ulalume, Annabel Lee, The Masque of Red Death - kõik Allan Poe j., siis Queen Mab, Byron, Dreamland j. t.). Raskemeelsed on need suuremalt osalt, täis traagikat, isegi õudust. Üks müstilisemaist poeemest on Holbrooke'il kahtlemata Ulalume, mille kogu aeg surut orkestris (con sord. kõik -  viiulitest tuubani!) tekkivaid motiive on esmakordselt õieti raske tabadagi. Küll loobub H. Poe teksti täpselt jälgimast, kuid ta ei patusta iial teksti autori ideekäigus, mille läbi võidab aina tervikmulje. Tagasihoidlik tüsedas, filosoofilises Drammatic Choral Symphony's, riskeerib Holbrooke julgelt katsetades illuminatsiooni-sümfooniaga "Αροllο and the Seaman". Huvitav omast küljest ning osalt analoogiline Skrjabini "Prometheuselle" on see "Αροllο-Symphony". Nii lasti esiettekandel pimedas Queen-Hallis  ekraanile Frenchi poeemi tekst, millega paralleelis liikusid Holbrooke'i saateakkordid. Sisult ei paku see poeem ju midagi üllatavat: Apollo ja meremehe dialoog hinge surematuse üle ning muud poeetilised targutused. Kummaline on vaid uudne väljen­dusviis, mis jätab siiski külmaks, liikudes katsetuste piirides.