Kui suurem osa arvustajaid  on eelmisi osi omavahel võrrelnud ja ühte vastavalt teisele eelistanud, siis mu meelest olid tasemelt esimesed kaks üsna eristamatud - mõlemal oli suhteliselt ebarahuldav algus, mille aga täiel määral kompenseeris väga tasemel teine pool, Reeve'i käimaminek on alati kuidagi rabe ja logisev, aga kord käimasaanuna pole kellestki ega millestki tema peatajat. Kolmas osa ongi esimesest kahest tugevam, kuna käima saab see kõige kiiremini, kirjanikule omast rabedat algust, mil tegelased justkui kanged kriipsujukud  käituks, õieti nagu polegi.