Eile üks inimene ütles  selle peale, kui ma veidike kuuldavalt ohkasin: "Mis sa ohkad, sul on ju nii õnnelik elu!"  Selle lause taga mõtles ta seda, et mul on midagi, õigemini keegi, keda tal ei ole. Ja siis tuli mulle pähe mõte, et tema maailm on küll selle koha pealt piiratud. Õnn- see ei saa ju seisneda ühes asjas/inimeses. Minu jaoks vähemalt mitte. Ning minu meelest on õnn pigem hetk, mitte meeleseisund. Õnnelik olemiseks ei olegi alati palju vaja- täna peale viimast psühholoogiatundi olin ma hetkeks õnnelik. See nüüd ei  tähenda, et ma muul ajal õnnetu oleksin, muul ajal olen ma rõõmus või rahulolev, aga see ei tähenda minu jaoks õnnelikkust.  Tulles tagasi selle juurde, et teises inimeses peitub õnn. Ma arvan, et keegi teine ei saa teha inimest piiritult õnnelikuks, pakkuda talle õnne. Teised inimesed pakuvad küll õnnehetki, kuid ma usun, et täielik õnn on siiski enese sees.  Aga kui inimesed ei tee õnnelikuks, mis siis teeb? Raha? Vaevalt. Ma pooldan seda, et raha ei tee õnnelikuks, vaid aitab paremini õnnetu  olla. Töö/kool- millal kohustused kedagi õnnelikuks on teinud? Sõbrad- ka nemad on inimesed ja ei saa endast kõike anda teiste õnne heaks. Oi, nüüd tuli mõte, et kui inimene tahab teist õnnelikuks teha, siis peab ta endast kõik andma ja seetõttu saabki vaid iseennast õnnelikuks teha. Kuid siiski, ma arvan, et rahal, tööl/koolil, sõpradel on ka roll õnnes, sest kui midagi neist on valesti, ei saa olla õnnelik. Kui kõik need on hästi ja siis saavutatakse/saabub see lisapiisk, mis õnnehetkeni viib, siis ollaksegi  õnnelik.    *mul on raske oma mõtetega sammu pidada vahepeal, nüüd oligi nii*