Umbes aasta tagasi sattus minu kätte üks omal ajal kinos nähtud film, Starman. Seda otsides aga juhtus nii, et leidsin ka ühe teise linateose, mis oli justkui meelest pühitud. Nüüd ajaloolist märkmikku sirvides paistab ta aga olevat täiesti omal kohal ning reedene õhtu on täitsa paras selleks, et aeg maha võtta ning veeta paar tunnikest duo Wolfgang Petersen-Dennis Quaid ja tulnukate seltsis, nii, nagu sellest pajatas oma raamatus auhindadega pärjatud autor Barry B. Longyear.    Enemy Mine Nõukogude kinos pidi ilmselt illustreerima, kuivõrd sarnased ja ühiste huvidega on tegelikult sõdivate poolte reavõitlejad olenemata sellest, mille nimel või kelle juhtimisel nad seda teevad. (Nõukogude võitlejate eesmärk oli muidugi alati üllas ja juhid olid samasugused, nagu reamehed.)    Sõda inimeste ja  drac ide vahel on kestnud lugematuid aastaid. Keegi ei  mäleta enam täpselt, miks sõditakse, mis võis olla sõja põhjuseks või mis peab olema eesmärk (peale vastase hävitamise loomulikult). Dennis Quaid kehastab lahingulendurit, kes sooritab aeg-ajalt rünnakuid vaenlase laevade vastu. Ühes seesugusel missioonil satub ta rinnutsi vaenlase leerist pärit analoogiga ning heitluse käigus kukuvad mõlemad laevukesed alla - otse asustamata taevakehale, mille atmo- ja biosfäär sarnanevad Maa omaga sellisel määral, et osutub võimalikuks ilma skafandrita toimetulek.  Puhtpraktilistel põhjustel kulgevad enamiku kosmosefilmide tegevused peamiselt ainult säärases keskkonnas ning Maa-taolisi taevakehi on täpipealt sama palju, kui neist tehtud filme - ei mingit pikksilmaga vahtimist, täheteadlastel tuleks vaid "Kõikide filmide käsiraamatut" sirvida.