Shakespeare, keda nimetatakse suurimaks inimeste hin­geelu tundjaks, oli üsna kaua väga vankuvas lugupidamises. Vol­taire nimetas teda inetuks köietantsijaks ahviks ja Tolstoi, hinnates teda ühiskonna arenemise ja moraali vaatekohilt, leidis, et  "Shakespeare'i näidendite sisu on kõige alatum ja viletsam maailmaelu vaat­lemine, mis peab maailmavalitsejate välist suurust nende tõeliseks eesõiguseks, mis vihkab rahvahulka, s. o. töölisklassi, mis eitab mitte ainult usulisi, vaid ka maksva korra ümberloomisele sihitud humanitaarpüüdeid." Shakespeare'i geenius suutis kujutada ühe­suguse sügavuse ja jõuga nii kannatajaid kui mõrvareid, kirgi kui vagameelsust. Ja ise ta jäi neist kõigist kõrvale - rahulikuks vaat­lejaks, kes ei ole kunagi ei kaebaja ega  kaitsja. Moraalikuulutajad ja võimukandjad tahavad aga, et kirjanik ikka midagi peaks kuulutama, käskima, õpetama ja kedagi hukka mõistma.