Samal ajal aga peamises allikas, mis kirjeldab Egiptuse vallutamist aastail 640 - 642, Al-Hakami teoses Futūh al-misr vastupidi, toonitatakse korduvalt ka tavaliste sõjameeste indu surra Allahi eest ususõjas: "Ja kui meid viimseni maha tapetakse, siis on see meile parim võimalus jõuda Allahi palge ette ja paradiisi, ega ihale muud meie silmad ega süda... Ega pole ühteainsamatki meist, kes ei palvetaks hommikul ja õhtul, et Allah kingiks temale märtrisurma... On Allah käskinud meil sõdida islamist keeldujate vastu" (Al-Hakam, 88 - 89). Samasugust dihaadi indu võib kogeda ka peamisest Kaukaasia vallutamist käsitlevast allikast, Al-Kufi tööst Kitâb al-futūh, milles korduvad motiivid "oma hinge pühendamine Allahile dihaadis" (Kufi, 32), õhutused "kiirustage paradiisi" (Ibid, 40), kirjeldused rahva seas tekkinud usupuhangutest uute vägede kogumisel sõjakäiguks (Ibid, 46), väljendid nagu "polnud kedagi, kes poleks hobuse seljas lahingusse tormanud, et surres õnne otsida" (ibid, 55) jne.