Huvitav on ka see, kuidas toimub võnkumine sarnasuse ja karikatuuri vahel. Võime näha, kuidas aja jooksul  liigub suhe alguses sarnasuse poole ja sealt karikatuurini. Eesti 20. sajandi kultuuris on olnud tugev avalik vastuseis paroodiasse kalduvatele mimikritegelastele (kadakasakslane, pajuvenelane jms), kuid samas pole me kuigi palju tõsiselt arutanud selle üle, kui palju me kõik oleme hübriidid ja kui palju mimikritegelased. Püsiv vastuseis sakslastele vms ei tähendanud ju tegelikult seda, et eestlane oleks olnud enne 19. sajandit mingi autentse kultuuri esindaja. Ta muutus aegamisi - läbi keele, läbi luteri  usu, läbi kirjanduse - koopiainimeseks.