Seekord tahaksin kirjutada millestki sellisest, mis enne oli minu jaoks täiesti must maa - Diego Garcia saarest ja USA välispoliitikast. Võtan siia kõrvale Tiibeti ning vaatame, kui kristallselgelt võib öelda, et USA nö demokraatia ja vabaduste kaitse on väga tihti seotud pelgalt enda huvidega. Ka kõige vingem USA-fänn ei suuda allolevat juttu ümber lükata, sest kogu saaga Diego Gracia puhastamine põliselanikest on leidnud positiivse lahenduse juba ka kohtus. Diego Garcia põliselanikel on  õigus suunduda tagasi oma kodumaale, kuid reaalselt pole see teoks saanud.    Diego Garcia looni jõudsin alles siis, kui olin lugenud Anita Bhati raamatut pealkirjaga "The Strategic Role of Indian Ocean in World Politics", milles käsitletakse India ookeani ja selles olevate väikesaarte tähtsust külma sõja ajal Lääne ja NL vahel. Väga huvitav teema, millest tänapäeval enam nii palju Läänes ei räägita. Seevastu Indias endas ning Hiinas on see teema muutumas üha aktuaalsemaks.    Võtame  aga siis Diego Gracia elanike - iloisid - loo konkreetsemalt ette.    Kui NL oli India ookeaniga piirnevate riikidega 60.-ndatel laiendamas oma sõprushaaret, leidis ka Pentagon, et aeg oleks suunata enda jõud India ookeani poole. NL laevastik külastas üha intensiivsemalt India ookeani sadamaid, kuid USAl oli antud piirkonnas märksa vähem liitlaseid kui NLl. Briti võim oli piirkonnas taandumas ning pärast Vietnami sõja ja India-Hiina piiritüli puhkemist 1962.aastal hakkas USA otsima võimalusi teha  tihedamat koostööd India ookeani riikidega. Läheneti isegi Indiale, kuid viimane suhtus USA ponnistustesse umbusuga.    1968.aastal teatas Briti peaminister Harold Wilson, et London kutsub tagasi kõik oma väed, mis asuvad Suezi kanalist idas (kuni Uus-Meremaani välja) ning see plaan pidi viidama lõpule aastaks 1971. Ühtlasi sai selle välispoliitislise sammu tulemusena endale iseseisvuse Mauritius (1968) ning äsja oli Briti võimu alt vabanenud Maldiivid (1965). Läänes levisid strateegiakujundajad,  kes nimetasid India ookeanit vaakumiks ning jäänud pärast brittide väljatõmbumist kaitseta. Selles vaakumis oli aga üks väike atoll, mis sobis suurepäraselt lääne huvidele - Diego Garcia.    USAl oli vaja enda sõjaväe jaoks permanentset baasi, mis ei sõltuks mõne riigi sisepoliitika tõmblustest ning kus poleks kohalike elanike vastuolu, sest külma sõja ajal vahetasid mitmed India ookeani riigid ootamatult enda välispoliitilist kurssi. Niisiis ideaalne variant oli Diego Gracia, mis kuulus 1965.aastal  loodud Briti India Ookeani Territooriumi valdusse. Kusjuures see sama atoll - Diego Gracia - kuulus algselt tegelikult Mauritiusele, kuid britid veensid toonast Mauritiuse peaministrit saar võileiva hinnaga müüma brittidele. Ja nii ka läks ning hiljem löödi Mauritiuse peaminister rüütliks. Lisaks kirjutab A.Bhatt, et ühelegi lepingule tegelikult alla ei kirjutatud ning üleüldse oli Diego Garcia äramüümine eelduseks Mauritiuse iseseisvumiseks (1968).    1965.aastal loodi eelpool nimetatud Briti  India Ookeani Territoorium ning samal aastal sai iseseisvaks Maldiivid. 1966.aastal leppisid Suurbritannia ja USA kokku, et viimasel on õigus nö liisida Diego Garcia, Aldabra, Desrochesi ja Farquhari saari. Leping sõlmiti 50 aastaks ning nüüd vaadataksegi 2016.aastal uuesti üle, mis Diego Garciast siis saab. Kuid arvestades India ja Hiina himuraid pilke India ookeani suunas; keeruliseid suhteid Lähis-Idas ja laiendatud Kesk-Aasias, siis võib arvata, et atolli staatus nii lihtsalt ei lahene ja ühelgi iloisil  koju naasta ei lasta.    Aastal 1968, mil Mauritius oli juba iseseisev riik, leiti Londonis ja Washingtonis, et Diego Garcia tuleks Mauritiuselt kuidagi tagasi saada ning Briti peaminister - toosama Wilson, kes lubas kõik väed Suezist idas aastaks 1971 ära tuua - ostis £3 miljoni eest Diego Garcia tagasi ning liisis selle militaarsetel kaalutlustel USAle 50 aastaks välja. Hiljem on leitud, et taoline äraostmine oli vastuolus rahvusvahelise seadusega ning seda on kinnitanud ka ÜRO.    Kui  Diego Garcia oli ära ostetud, jäi probleemiks, kuidas põliselanikud iloisid (wikipedia pakub arvuks 2000, kuid A.Bhatt kirjutab, et 500 olid õiged põlisasunikud ning 700 viimaste kolooniaaegade jooksul sisse rännanud) atollilt minema saada.    Iloisid elatusid peamiselt kuivatatud kookose, mis veeti Mauritiusele müügiks, tootmisest, kuid britid, sundimaks iloisidel atollilt lahkuma, kukutasid nende firma - Chagos Agalega Company - lihtsalt kokku ning 60.-ndate lõpus alustati sunniviisilist  äraviimist. Aastaks 1971 oli atoll põlisasunikest tühi. Briti peaminister Wilson ütles, et põliselanikud saadeti atollilt minema turvalisuse kaalutlustel - vist nagu samasugune jutt, mis tuleb Pekingist Tiibeti kohta.    See kõik toimus ajal, mil Lääs oli "kaitsmas" vähemusi, k.a. tiibetlasi. Kas polnud mitte CIA see, kes tiibetlasi külma sõja ajal abistas? Kas polnud USA see, kes rääkis, kuidas tiibetlasi okupeeritakse ja hävitatakse? Oli USA, kuid samal ajal sunnitakse koos brittidega enda  militaarsetel eesmärkidel oma kodudest lahkuma teised põliselanikud - kuni 2000 inimest. Kas on olemas veel hullemat silmakirjalikkust? Ei ole! Ja ma tahan näha seda tõsimeelselt südamega inimest, kes väidab, et USAl on vähemuste kaitsmisel altruistlikud motiivid. Neid lihtsalt ei ole. Tiibet hanistatakse - on's sellele keegi vastu vaielnud? Ei. Kuid Lääne kaitse ei ole tingitud heatahtlikkusest, vaid sulaselgest poliitikast. Vaid väga küündimatu inimene võib väita midagi muud. Kas kogu see mäng on moraalne, on juba  iseküsimus.    Minnes Diego Garciaga edasi, siis tuleb veel välja tuua A.Bhati väide, mille kohaselt justnimelt Diego Garcia atollil koolitati välja ka Pakistani sõjaväelasi, kes sõdisid belutśi iseseisvuslaste vastu (lk 40) ning just läbi Diego Garcia transporditi 80.-ndate alguses relvi Somaaliasse Etioopia destabiliseerimiseks. Diego Garcia on senimaani Pentagoni kõrvad India ookeanis.    Kui iloisid olid 1971.aastaks Diego Garciast välja aetud, hakkasid baasis toimuma suuremad  ettevalmistused alaliseks baasi loomiseks. 70.-ndate keskel küsis Pentagon valitsuselt muudkui lisarahasid ning 1976.aastal sai baas lõpuks operatiivseks. Mitmed konfliktid Lähis-Idas, Iraanis ning NL sissetung Afganistani kõik kiirendasid baasi lõplikku väljaehitamist ning samas kinnitasid Diego Garcia baasi vitaalsust.    Tänapäeval elavad iloisid Port Louises - Mauritiuse pealinnas - ning A.Bhati väitel kogevad nad vaesust ning mõningaid inimõiguste rikkumisi. 2003.aastal toimunud kohtuistungil  kuulutati, et 60.-ndate lõpul Diego Garciast väljaaetunutele kompensatsiooni ei maksta. Nüüd ootavad iloisid sisseastumist Euroopa Inimõiguste kohtusse. Nende maa äravõtmine oli vastuolus ÜRO põhiseaduse artikkel 73-ga, mille kohaselt peaksid kõige tähtsamad olema kohalike elanike otsused.    Tänapäeval on Diego Garcia Mauritiuse jaoks endiselt USAga suheldes tundlik teema ning selles küsimuses on Mauritiuse suurim toetaja India, kel on ajalooliselt  head suhted väikese saareriigiga ning Delhis just väga rõõmsad USA niivõrd võimsa sõjalise kohaloleku üle Lõuna-Aasias ei olda.    Loe lisaks:  1.http://www.photius.com/countries/mauritius/government/mauritius_government_foreign_relations.html  2. http://en.wikipedia.org/wiki/Depopulation_of_Diego_Garcia  3. http://www.antiwar.com/orig/pilger.php?articleid=3702  4. http://homepage.ntlworld.com/jksonc/5_DiegoGarcia.html