Suurem osa charonluuletusi kõlbab kõige paremal puhul alkoholi meeleolu viimse kraadi jaoks. Liiatigi on paljud neist Nietzsche viimse perioodi luuletuste halvad jäljendused. Nad patustavad selle igasuguseile kunstilisele loomingule omase algreegli vastu, et kunstnik ei tohi kõike öelda. Labasel viisil avaldavad seda laadi lüürikud viimse kui mõtte nii, kuidas see neil  pähe tuleb (vd. pärastised arutused kunstilise väljenduse piiramisest). Mõttetu sõnaderagina näiteks toon siin Dauberi ühe luuletuse lõpu; kas sisu tun­takse või mitte, on ükskõik, sõnade põrin jääb samaks: