Vististi küll peamiselt filantroopilistel motiividel ei või­nud Gustav Adolf sellist soomlaste orjastamist rahulikult pealt vaadata. Kui 1629. a. tema juures viibis Eestimaa aadlisaatkond, tõusetas ta selle küsimuse. Kuningas nõudis rüütelkonna esindajailt, et Eestimaa aadel edaspidi loobuks katsetest, ka soomlasi pärisorjadeks muuta, ja et ta edaspidi Soome-Rootsi olude kohaselt sealt  pärit olevate talupoega­dega sõlmiks rendikontrahte. Eestimaa aadel ei olnud Gustav Adolfi keeluga sugugi nõus. Kuninga nõuded olevat uudiseks Eestimaa oludes, sest siin ei leiduvat selliseid talupoegi-rentnikke, kel oleks oma inventar ja muu, mis tarvilik maa harimiseks, ja kes võiksid talu pidada ning pikkamööda pa­remasse seisukorda viia. Soomlased tulevat Eestimaale pä­ris paljaste kätega, nagu teisedki uusasunikud. Rüütelkond kulutavat palju selleks, et neid varustada kõigega, mis on vajalik  põlluharimiseks. Kui aga Eestimaal tavalise kombe järele 3 maksuvaba aasta järele nõutavat soome asunikelt samu kohustisi kui päristalupoegadelt, keelduvat nad seda tegemast, jätvat oma talud maha ja siirduvat mujale. Et nii­suguse teguviisi läbi mitte kannatada, olevat ainukeseks pää­seteeks ka soomlasi muuta pärisorjadeks.