Kui prantslased võimule said, siis näis, et vana korra taastamiseks pole enam lootustki, ja nende Isand oli ränga vaevaga nõidudes tuuli ja mere­tõuse mõjutanud ja aidanud sel teel veidi Briti  admiral Nelsonit, kui too vaevalt kaks nädalat hiljem prantslaste laevastiku hävitas. Aga siis selgus, et Prantsuse okupatsioon on nende Isanda huvides; prantslased kärpisid mamelukk-beide ülbet võimutsemist ja ajasid 1800. aastal maalt välja Türgi palgasõdurid, kes olid riiki kägistanud. Ning kindral Kleber, kes Kairos valit­sema asus, kui Napoleon Prantsusmaale tagasi pöördus, ei sekkunud nende Isanda poliitilistesse intriigidesse ega püüetesse meelitada moslemid ja koptid tagasi vana panteistliku  Osirise, Isise, Horuse ja Ra kultuse juurde. Tegelikult tundus, et Prantsuse okupatsioon teeb Egiptusele sama, mida Jenneri lehmarõugevaktsiin näis tegevat inimkehadega: asendas raske haigu­se, mis võis lõppeda üksnes ohvri surmaga, ravitava haigusega, millest oli mõne aja möödudes lihtne jagu saada.