Iga endast lugupidav hingetohter vaatab murede põhjuseid otsides esimese asjana ikka lapsepõlve  poole. Ja tõesti, sealt on nad tulnud. Meie elu õppetunnid. Meie mured ja vaevad. Meie omaeneste armastavatelt vanematelt. Ja enamasti ikka sellest et see armastus on siia või sinnapoole vildakas olnud. Oma viga muidugi, oleks siis ju pidanud endale täiuslikud vanemad vaatama, aga ... kust neid täiuslikke võtta. Võibolla ka et oleme ise veel nii toored et täiuslikkusest õppida. Ja tunduvalt lihtsam ongi õppida vildakusest. Kasvõi seepärastki et vildakus torkab silma. Täiuslikus on märkamatu ja selle  tunnetamiseks peab nägemisoskusele lisaks olema ka võime vaadata. Igatahes, seal selles eas, kus maailm tundub täiesti mängu olemuse järgi vormitav, vormitakse meid endid. Kes sirgemaks, kes kõveramaks.  Kes mattudes vanemate üleküllase hoolitsuse alla, püüab seal välja rabeleda, otse hoolimatuse käte vahele. Oma tulevases elus hoiab ta lämmatavast kammitsevast armastusest nii kaugele kui võimalik. Ise sest arugi saamata, et seeläbi jääb ta armastuse sisust kõrvale, piirdudes vaid välise atribuutikaga. Keegi  kuskil aga jääb hoopis ilma vanemate heasüdamlikust paist. Ema, isa on vaid kurjad või nõudlikud. Täiskasvanuks saades hakkab ta oma lapsepõlve puudujääki kompenseerima, külvates oma lapsed üle heaga millest ta ise ilma on jäänud. Sihikindla heategemisega aga on see viga et unustatakse vaadata kas see kellele head tehakse seda ka vajab. Lõpuks kaotavad heateod sootumaks oma sisu ja muutuvad pealesunnitud heategudeks, millest lõppudelõpuks on veel rohkem kahju kui pahategudest.  Keegi kannatab ema või isa  alkoholismi all. Edaspidises elus hoiab ta alkoholist eemale nagu katkust, püüdes hoida elu eemal alkoholi kontrollimatust kaosest. Elu aga tahab olla tasakaalus. Ta vajab nii asjade üle kontrolli hoidmist kui ka omajagu minnalaskmist. Hoides elu kindlalt ohjes, ei lase me ligi kõikki neid kõiksuse poolt kingitud ootamatusi, üllatusi, mis elul väljaspool meie teadmisvõimalusi varuks on. Elu muutub karmi režiimiga laagriks, kust üheks põgenemise vahendiks on seesama alkohol. Nii juhtubki alatihti, et inimene,  elades hirmus alkoholi ees, põhjustab alkoholismi oma lähedastel inimestel.  Siis ongi, et asju, mille üle lapsepõlves valu tundsime, hakkame ise kunagi põhjustama.