Keisrit sai katsekivi, mille abil võis  otsustada inimese suhtete üle Jumala ja kirikuga läbi aegade. Selgepiirilistes kristlikes ühiskondades võis see suhe keskajast kuni seitsmeteistkümnenda sajandini olla vaid must-valge. Karl Suure üks biograafe on nentinud Julianuse kohta lihtsalt, te ta oli "Jumala silmis vihatud", John Milton aga nimetas 1644. aastal kirjutatud pamfletis ajakirjandusvabadusest keisrit "meie usu ohtlikemaks vaenlaseks". Kui ühiskonna vahekord Jumalaga hakkas valgustusajastul muutuma, muutus ka Julianuse positsioon inimeste  meeltes ja mõtetes. Keisri lahtiütlemine ristiusust sobis kokku Voltaire´i abstraktse deismiga, samuti tema antiklerikalismiga. "Candide´i " autor lükkas elegantselt ümber abbe´de Bleterie kirjutatud keisri biograafia, öeldes, et "ennekõike tuleb suhtuda asjasse rahulikult ja võtta teatavaks, et siin pole midagi pistmist preestriga". Pole eriti raske ette kujutada, et Julianus ise oleks võinud sedasama öelda. Rooma keiser sündis uuesti valgustusajastu tegelasena ja hakkas võitlema inimõiguste eest. Kõige  mõjusamalt aitas sellele kaasa Edward Gibbon, kes tegi Julianusest teose "Rooma riigi allakäik ja kokkuvarisemine" (Decline and Fall of the Roman Empire) kangelase.