"Ebapuhas on kõik," ütleb ta oma kõnes, "mis ühes poeemis pöör­dub või võib pöörduda meie pinnaliste antiiksuste, aru, kujutluse, tundluse poole; kõik, mida poeet näis tahtvat meile väljendada või väljendas tõepoolest; kõik, mille kohta ütleme, et ta sugereeris meile seda; kõik, mida grammatiku või filosoofi analüüs  avastab sest poee­mist; kõik, mida tõlkes teosest säilib; samuti iga lause tähendus, ideede loogiline järjekord, jutustusekäik, kirjelduste detailid kuni otseselt äratatud tunneteni. Õpetada, jutustada, maalida, anda väri­naid ja kiskuda pisaraid, selleks kõigeks jätkub proosast, mille loo­mulikuks ülesandeks see ongi. Aruka loomana jälgib poeet harili­kult aru samuti kui grammatika üldreegleid, kuid mitte poeedina. Tagasi viia luulet ratsionaalse tunnetuse või retoorilise kõne toi­meni, see tähendaks soovida  nelinurkset sõõri. Ka kõige üllama teose puhtluuleline kvaliteet, tema sõnastamatu väärtus on luulelises väl­jenduses."