Justkui soojendusena enne suuremat sorti teatrirallit  Eestis vaatasin ühte ingliskeelset etendust. Nii klassikalist teatrit, kui teatrit üldse klassikaliseks nimetada saab. Näidendi autor ehk Agatha Christie on "Verdicti" nimetanud enda parimaks näidendiks.    Ma ei saanudki päris täpselt aru, millisest teatrist näitlejad pärit olid? Justkui pidi olema Berliner Grundtheateri lavastus, aga toetajate hulgas olid veel ka New World Theatre Club ja Creative Writing Club Luxembourg. Jäi mulje, et näitlejateks olid justnimelt kõikvõimalikke rahvusi  esindavad kohalikud asjaarmastajad. See tähendas muidugi, et näitlejatööd olid ka väga-väga erineva "kvaliteediga". Suurim ebaõnnestumine minu arvates peategelast kehastanud mees ja parim rollitäitmine majapidajannat kehastanud naiselt, kes oli ühtlasi ka producer. Kahtlustan, et tema oli selles kambas ainus õppinud näitleja.    Siiski ei ole mul ühtegi halba sõna öelda, sest Christie näidend on tõepoolest ääretult pretensioonitu. Ja lavakujunduse nimel oli kõvasti pingutatud: äärmiselt  tõetruult mõjuv raamatuid täis kuhjatud elutuba. Raamatuid oli selles toas tõesti palju! Neid oli kõikjal ja nende abil sai peaaegu kõike laval edasi anda - mis sa ikka teed, kui vaja kohmetust või närvilisust näidata, ikka võtad suvalise raamatu pihku ja hakkad seda lehitsema, või kui on vaja hakata asju pakkima hakata, ikka jälle paned raamatuid kotti ... Mulle meeldis see lugu. Kui esimese vaatuse lõpus korraks ka tekkis mulje, et see on christielikult kriminull, selgus ometi, et hoopis olulisem mõrvaloo  lahendamisest on egoismi teema. Kahju tõesti, et peategelase kehastaja nõrk oli.