Olukorras, kus väljendusvõimalused on piiratud ning neid püütakse kontrollida ja suunata, ei saa viljelda ühiskonna- ja  võimukriitikat nii teravas ja igaühele läbipaistvas vormis, nagu tegid seda nt Swift või Talvik. Küll aga võivad sellised olukorrad tuua kaasa peidetumat, ainult osale publikule märkamiseks mõeldud irooniat. Kohanedes olukorraga, kus otsene kriitika on keelatud, võib kirjanik iroonilise teesklejana asuda näiteks rohkem või vähem lihtsameelsele positsioonile ning esitada realistlikke ja pealtnäha üpris süütuid ja triviaalseid olukirjeldusi, karakteri- või situatsioonikoomikat, kuid nii teema kui ka objektide valiku,  üksiknähtuste fikseerimise tagant paistvad mudeldavad üldistused, ütlematajätmised. Ka sõnavara ja stiili valik, nt kohatine kliðeelisus, stiiliregistri madaldamine või paatoslik paisutamine, intertekstuaalne mäng allusioonidega, tegelastele koomiliste pärisnimede andmine jne võivad autoriga kongeniaalsele lugejale kaudselt reeta autori irooniliselt kriitilist ja pealispindsega mingis aspektis opositsioonis olevat intentsiooni. Selline iroonia tähendab muidugi varjatud mässu ning õõnestamist. (Näiteks võiks  siia sobida Arvo Valtoni novell "Rataste vahel" - 1965.)