"Ingli mäng" on raamat, mida ma ise ei loeks. Vähemasti lühikese tutvustuse põhjal. Mitte kunagi. Natuke põnevust, natuke õudust, natuke liiga palju fantaasiat. Natuke absurdi. Natuke... kõike.  Ja sellest natukesest piisaks, et ma seda kätte ei võtaks. Sest see kõik on absoluutselt mitte mina.  Aga soovitused loevad:) Tuleb taas kord tõdeda. Ja ma võtsin selle, oma pisikestesse valgetesse  pihkudesse. Ja lugesin. Nii, et nimetissõrmed punetasid ja vorbid olid taga (jah, mul on komme hoida igasuguse kaalu ja suuruse ja kaantega raamatuid peos, ja et raskuskese jääb nimetissõrmele). Mõnikord mõtlen, et peaks pilti tegema, millised mu nimetissõrmed välja näevad lugemise tagajärjel. Ma nimetaks seda kahjustuseks, raudselt.    Igatahes ma võtsin "Ingli mängu" kätte. Ma mõistsin esimesest leheküljest alates, millega tegemist on. Ja lugesin, ikka ja jälle, sest teie, kallid lugejad, ju teate,  mida tähendab põnevus. See OLI põnev, haarav, tõmbas lugeja oma konksu otsa ja natist kinni haarates, vedas kaasa.    Muidugi, Barcelona, juba see nimi ainuüksi, oleks võinud mu võtta kaasa ja muud ei oleks vaja olnudki:) Aga olgem ausad, lugu ise oli võimas, võttis samuti sinust kinni ja läks aina edasi ja edasi, vaatamata tagasi. Ma olin vihane ja ikkagi lugesin.    Tegelikult ma tundsin suisa lõhnu ja nägin pilte silme ees, kuigi ei tahtnud. Tahtsin endale öelda, et see lugu on täielik  jamps, väljamõeldis, haige vaimu luul, aga see ei olnud. Need meetrid, kui oli tarvis põgeneda, põgenesin ka mina. Ühes peategelasega.  Aga ühes kohas, üsna alguses, oli ajaga käidud ringi veidi vägivaldselt, ka see oli autori tegu? Ma ei tea, ma olen lugemiseks üdini rikutud, ma loen nüüd kahjuks (igavesti vist) raamatuid teistsuguse pilguga. Igatahes faktivead jäävad mind kummitama, kuigi võiks ju neist mööda vaadata. Kes näeb teatrikunsti telgitaguseid, selle jaoks saab teatrimaagia rikutud ja sama  kehtib vist ka ise raamatu kirjutanutele - enam iial ei loe sa raamatut nii nagu varem... Sa näed seal seda, mida oleks parem mitte näha, traageldusi, ja palju.    Ma olen lugenud interneedusest, et mõned lugejad unistavad minna samadele tänavatele, leida samad majad ja paigad, näha seda kõike oma silmaga. Mina mitte. Ma tean, et lugedes on alati kõik pildid selgemad, teravamad, tõesemad ja paremad...Reaalsus on kahvatum. Tegelikkus ei ole nii ilus, ma mõistan. Mulle meeldivad raamatud ja jäävadki  meeldima - film ja reaalsus ei saa iial, MITTE IIAL, järele. Ärge veenge mind, palun!    Ma tahan Barcelonasse, aga mitte neile tänavatele, mitte neid maju, parke, tänavaid ja kauplusi leida, lihtsalt niisama.  Sest Barcelona on Barcelona, sõltumata sellest raamatust. Ja ma ei taha, et miski rikuks raamatu üldmuljet ja mõju. Aga lõhnu ja aistinguid, neid tahaksin tunda.  Ja kuigi see raamat ei ole minu, üdini minulik, siis ma ei tohi ühtegi paha sõna öelda, sest kui ma ütleksin, siis  tekiks küsimus - miks ma selle lõpuni lugesin:) Sest ma lugesin ja olin selles kinni. Mitte Cristinas, mitte peategelases, mitte Corellis, aga... vist selles torniga majas... Vist.    Pärast raamatu lugemist on mul Barcelonas käinutele hoopis teised küsimused varuks:) Sootuks teised, te mitte ei aimagi:) Aga ühel päeval ma küsin...