Tahaksin kirjutada väga pikalt ja hardalt sellest, kuidas Douglas Adams suutis minu, kui noore ja mõjutatava organismi maailmanägemuse kihva keerata ja panna pähe mulle mõtteid, mis alles aastate pärast minu enda omadena tundudes mulle väga meeldima hakkasid; sellest, kuidas maailmas olemise ahvatlus on järgmine absurd, kes sind elutee ääres olevas juhusepõõsas varitseb, kuid paraku ei viitsiks teie seda lugeda ega mina seda kirjutada - piirdun vaid selle ühe  ülemäära pika lause ning selle ühe lingiga, mis kõik need mõtted mulle pähe tõi.