Iselaadse paradoksina mõjub seegi, et kuigi "Saja-aastane maja" on neljast lavastusest ainus, mis kuulub riigiteatri püsirepertuaari ja põhineb konkreetsel näidendil (ka "Samuel Beckett'ile" tõukub ju näidendist, ent märksa kaugemaid radu pidi), võib just see olla vaataja jaoks ebamugavaim. "Oraatoreid" vaadates võib vaataja naalduda Cabaret Rhizome'i mugavasse tugitooli ja  nautida vaid Anatoli Tafitšuki-Päär Pärensoni muhedat partnerlust, "Kaleidoskoopi" kaedes saab õrnahingelisem vaataja silmad sulgeda ja piirduda baarilaua taga istudes Erni Kase hääle kuulamisega, "Samuel Beckett'ile" võimaldab õdusat äraolu mõnusa muusika seltsis. Ehkki siinkirjutajagagi noil etendustel hetkiti nõnda juhtus, on ometi selge, et sel viisil jääb suur osa tegijate taotlustest tabamatuks. Ka "Saja-aastast maja" annab küllap vaadata vaid hääd näitlejamängu, lahedaid ümberkehastumisi nautides,  aga Jon-Atli Jonassoni tekst on oma argise tasapinna taga terav ja torkiv, tungib vaataja mõttelisse mugavustsooni. Inimliku üksioleku tunne (ainus vaatamiskord ei võimalda täpselt määratleda, kas Rästase lavastuses tehakse tegemist pigem üksinduse või üksildusega) võib puudutada sama valusalt kui šokeerivad videod "Kaleidoskoobis".