Ennastohverdava fanatismiga püüdsid nihilistid lõhkuda kõike, mis senini vene rahvas niisama fanaatiliselt oli pidanud pühaks, kummardusväärseks, kõikumatuks, ilma et lõhkujail oleks olnud selget positiivset programmi selle kohta, mida uut, paremat tuleks ehitada vanade varemete asemele. Sellepärast oli Turgenev, kes ise neile sümpatiseeris ja Pariisis neid rahaliselt toetas, nende kohta tarvitanud "nihilistide" nime, missuguse nime all nad ka ajaloos on tuttavad. Oma romaanis "Dõm" kujutab Turgenev neid kaunis objektiivselt. Dostojevski oma kirgliku, hüsteerilise iseloomu tõttu (millepärast mõnikord Belinski tema karjuvat, närvilist kõnet kuuldes hüüdis: "Zamoltši klikuška!") kui ka oma idaslaavi vaimulaadi ja müstilise ilmavaate tõttu (mis teda viis Pobedonostsevi lähedale) ei võinud nihilistide vastu nii erapooletu olla. Kuid nende liikumise varjukülgi kirjeldab ta oma romaanis "Besõi" tõetruult, olgu küll, et nihilistid tuld ja tõrva sülitades selle vastu vaidlesid. Sedasama võib ütelda ühe teise, vähemtähtsa vene kirjaniku, nimelt Leskovi kohta: ka tema kirjeldab varjunime Stebnitski all realistlikult, liialdusita nihilistliku halja noorsoo üleaisa löömist (mille eest Dobroljubov, autorit sõimates, nimetab teda "s pozvolenija skazat Stebnitski").