Põhjuseks, miks see linn 1893. aastal asutati, oli kuld, ja nii on linna areng selle sünnist saati tiksunud kulla hinna tõusude ja  languste rütmis. Tänapäeval arvatakse, et koht, kus linna asutajad esmakordselt labida maasse lõid, on lausa maailma üks suurima kullakontsentratsiooniga paiku, nii et pole ime. Tänaseks on suuremaid ja väiksemaid kullakaevandusi (ja mõningal määral ka niklikaevandusi) linna ümber ja selle sees kõik kohad täis. Lance ütles, et šahtid kulgevad isegi tema maja alt, nii et kui mainisime talle, et tundsime, kuidas maa jalge all värises, ei tõusnud tal selle peale isegi kulmud - see pidavat olema täiesti igapäevane  asi.  Kummaline on ikka mõelda, et sealsamas, sinust vaid sadakond (või mõnikord ka kümmekond) meetrit eemal kaevandatakse kulda. Nojah, KULDA! On see lapsepõlves kuuldud muinasjuttudest või hoopis tänapäeva staariglamuurist, kuid kullal kui nähtusel on mingi eriline aura - justkui oleks tegemist millegi kauni ja kättesaamatuna. Tegelikult on kuld peale ehtekunsti laialdaselt kasutusel ka tööstuses, elektroonikas, isegi meditsiinis.  Kuid kulda on nüüdseks alles jäänud üsna vähe ning selle  kättesaamine maapõuest nõuab suuremaid ressursse, kuid see ei paista olevat eriline probleem - kullatööstus ei maga siin kunagi - tööd tehakse 24 tundi ööpäevas ning linnapilt ei reeda kuidagi mujal maailmas juuri ajavat masu.  Kalgoorlie üheks sümboliks võib pidada Superpit'i ehk Superauku, st avatud kaevandust, mis on 3,6 kilomeetrit pikk, 1,6 kilomeetrit lai ning 0,5 kilomeetrit sügav. Nii suur ta muidugi pole, kui Tšiilis nähtud vasekaevandus, kuid päris suur ikka. Ja kuidas muidu, kui et seal askeldavad hiigelsuured masinad, mis ülevalt vaadates tunduvad kui mänguautod. Siin mõned pildid: