See Goethe nägi oma ideaali selles, et füüsilist ja vaimlist maailma võimalikult täielikult ja värskelt vastu võtta ja sellega oma isikut avardada. Ühtlasi ta püüdis kõike vastuvõetut muuta oma isiksuse orgaaniliseks osaks, s. o. mitte ainult omandada uut materjali, vaid see tõeliselt läbi elada, see lasta läbi oma tunnete ja intellekti ja siis see võib-olla  uuel, individuaalsel kujul, goethestetuna, mõnes kunstteoses jälle välismaailmale esitada. Sellest väljast laenamise protsessist ei pääse keegi inimpsüühi struktuuri tõttu, kuid Goethe eriomadusks oli, et tal oli suurem andumisvõime välisreaalsusele kui inimkonna hiiglaenamikul, et ta suutis elu ja kirjandust vastu võtta vähemate eelarvustega ja seetõttu vähem moonutetult, peaaegu kogu nende ürgses värskuses, ning teiseks see, et ta psüühiline mehhanism oli jõulisem ja tema hingeline maht avaram. Tema mina  oli vähemas hädaohus lämbuda omandet materjali rohkusse, ta ei olnud mitte eeskätt reservuaar, vaid tema vaim töötas haruldase alateadliku jõuga ümber kõik selle, mis sinna kokku voolas. Ta hoidus teadlikult liialt spetsialiseerumast, ta püsis asjaarmastaja, amatööri vaatekohal, kes võtab omaks ainult selle, mis teda sügavamalt riivab ja haarab. Kuid teataval elujärgul ta näib siiski olevat selle printsiibi unustand ja kahjulikul määral lasknud end välja kiskuda oma minast. Ta huvid olid liiga mitmekesised,  ta uitis paljudele ihadele järgi, ja tema isiksus detsentraliseerus rohkem kui oli talle kasulik. Osalt sellest näivad tingit tema katsed kodundada saksa kirjanduses stiile, mis paistavad käivat risti vastu tema varasemale laadile. See näib eriti paika pidavat antiikse klassika suhtes. Ta elas selle intensiivsemalt läbi kui tema kaasaeglased ja suutis seetõttu luua teoseid, mis annavad või tunduvad andvat klassilisele stiilile teatava vitaalsuse ja kodanikuõiguse saksa kirjanduses. Hermann ja Dorothea ja Iphigenia Taurises on läbielat kunstteosed, neil on seda suggestiivset, elulist sisu, mis teeb kunsti mõjukaks, ja nad suudavad teisi ahvatella neid kogu nende vormiga jäljendama, kuid alles võrreldes neid töid Goethe varemate loometega näeb, milles seisab nende puudus. Kuigi Goethel jätkus jõudu antiikset vaimu elustada, oli ta siiski annud ära liiga palju oma endisest minast, et mõjuda oma esialgse intensiivsusega. Taotelles harmooniat, läheb ta mõnikord isegi konventsionaalsuseni, ta teeb liiga suuri kompromisse. Endise esilepuhkevuse sekka tuleb mingi püüd väärikuse ja majesteetlikkuse järele, mis ei ole täiesti endastmõistetav. Iphigeniat Taurises on peet otse ületamatult täiuslikuks, kuid see täius on ostet kalli hinnaga - veretukse kipub teose lõpu poole vaibuma. Sääl, kus Orestes näeb Haadese kangastust, on peaaegu visualiseeritavuseni reljeefsed tema fuuriate nägemused. Tundub mingit maaalust vägevust, mässu, mis tahab kogu aeg pinnale tungida, kuid mida hoiab piirides kunsti distsipliin - piirides, mis on ehk liigagi kindlad . Ootame kogu aeg selle maaväringuid tõotava elemendi täielikku vallapääsu, kuid oodat hetk ei saabu üldse. Saame ainult aimu sellest, mida Goethe oleks suutnud, kui ta ei oleks endale pääle võtnud mõõdukuse kammitsaid. Kuigi kangelanna on õilis ja puhas kui õrnim antiikne marmor, ei tee see tasa neid otse vanast kaaosest enesest tulevaid hääli, mida aimasime, kuid mis jäid kuuldumata. Miski keelab luuletajat hingeelu, vaatlemast alasti ja vapustavana, nagu see esineb mõnikord Shakespeare'il või Dostojevskil. On otsekui Goethe oleks tahtnud heita teravusi tasandava loori kogu oma minevikule. Kuivõrra loomulikumana ei tundu Goethe antiigiharrastus Korinthose mõrsjas, selles mitte ainult täiuslikus, vaid ka sügavas ja kirglikus ballaadis, milles, paganluse lõõsk lööb läbi vormi laitmatute proportsioonide. See ei ole enam marmor, vaid "ürgelamus" Gundolfi mõttes - mitte "klassitsism", vaid suur klassika. Siin on põhitungiks "Stirb und werde" - samuti nagu Goethe suurballaadis Jumal ja bajadeer.