Arhipov heitis viimast korda pilgu oma suurelisuse mälestusmärgile, laibakuhilale, mida nilpsasid juba tulekeeled. Siis viskas ta raske püstoli maha ja pistis jooksu. Ta ei vaadanud kordagi kõrvale, ei mõelnud millelegi, vaid tormas ummisjalu otse edasi, mööda lühimat teed, valmis rinnaga läbi murdma mistahes tõkkest. Ta jooksis just nii, nagu ennist olid jooksnud sürillid.