1991. aastani  Eestis tegutsenud KGB likvideeriti juhuslikult või taotluslikult nii, et maha jäi väga vähe materjali nii agentuuri kui ka KGB kaadriohvitseride kohta. Nii on kaitsepolitseil tulnud KGBga seotud olnud inimeste kohta andmeid koguda väga paljuski just kaudsetest allikatest. Seda erinevalt Lätist või Leedust, kus suudeti taastada 80-90% nende inimeste nimedest, kes KGBga tihedamat suhet omasid. Seal pakuti endistele kagebeelastele suuremat või vähemat koostööd tingimusel, et nad oma teadmistest võimalikult palju  uutele võimudele loovutaksid. Simmi juhtumi puhul on küsimus KGB arhiividest tõepoolest üsnagi oluline. Aastail 1974-1985 Inglise luure MI6 kasuks töötanud ja seejärel Läände põgenenud KGB ohvitser Oleg Gordijevski ütles 1997. aastal intervjuus ajakirjale Luup: "Kui mõne KGB eksohvitseri või eksagendi vastu tekib huvi, siis võetakse ta toimik ja vaadatakse, kui lojaalne võiks see inimene praegu Venemaale olla. Edasi uuritakse, kuivõrd läbivalgustatud on ta Eesti võimude jaoks. Kui tema minevik on teie  omadele teada või isegi aimatav, siis tema kasutamisest loobutakse. Igal konkreetsel juhul otsustatakse eraldi. Ei ole üldist lähenemist, et paneme kõik endised ohvitserid ja agendid jälle tööle."  Seega võib väita, et Herman Simmi värbamisel suruti just õrnale kohale, nagu tema usaldusisiku staatus, millesse ta oli sattunud 1985. aastal toonase "riikliku turvafirma" ehk valvekoondise asejuhina miilitsana alampolkovniku auastmes. Küllap kirjutas ta 1985. aastal pikemalt mõtlemata alla paberile, mis  käsitles miilitsana KGBga koostöö salajas hoidmist. Kuid nagu eelpool öeldud, ei olnud see agendiallkiri. Simm ise on väitnud, et tegelikult ei toimunudki mingit otsest koostööd: ta täitis KGB palvel paaril korral vaid tehnilisi ülesandeid, ja allkiri oli lihtsalt vajalik, et ta selle kohta suu peaks. Väga võimalik, et see nii ka oli. ENSV valvevalitsuse ülema asetäitjana pidi ta ilmselt mõnel juhul kindlustama, et KGBle soodsal ajal, kui nad soovisid mõnda asutusse või kellegi koju siseneda, võetaks kas maha  tehniline valve või instrueeritaks valvurit. Loomulikult Simmile seda ei põhjendatud. Lisaks nuhiti väga palju välismaalaste järele ja ka selles oli miilitsa abi väga vajalik.  Teiselt poolt oli Simm 5. oktoobril 1992 andnud aga ka allkirja süümevandele: "Annan vande, et ma ei ole olnud Eestit okupeerinud riikide julgeolekuorganitevõi relvajõudude luure või vastuluure teenistuses ega agent ega osalenud kodanike jälitamisel ja represseerimisel nende poliitiliste veendumuste, ebalojaalsuse, klassikuuluvuse  või Eesti Vabariigi riigi- või kaitseteenistuses olemise eest." Eesti poolel puudusid Simmi KGB usaldusisikuna tegutsemist näitavad andmed ja sellele tema värbamisel rõhutigi. Tunnistagem, et süümevande tekst on üsna laialt tõlgendatav. Kui ta ka täitis KGB soovil miilitsaohvitserina mõnda ülesannet kellegi jälitamisele või jälgimisele nii-öelda tehnilisest küljest kaasa aidata, kas see ei ole mitte tõlgendatav osalusena KGB töös? Ilmselt on.  Keegi Eesti riigistruktuurides võis ju aimata, et Simm võib  olla Venemaalt manipuleeritav, nagu tegelikult enamik kunagisi kõrgeid miilitsaohvitsere. Miilits ja KGB töötasid ju sageli käsikäes. Keegi võis midagi aimata isegi enne, kui Simm pandi kaitseministeeriumis riigisaladustega tegelema, kuid ähmased aimdused olid ka kõik. Vaid neile toetudes ei saa keelduda riigisaladustele ligipääsu luba välja andmast.  Aimdused ei ole juriidiline alus. Teine lugu on, et samal tasemel usaldusisikuid töötas ja töötab Eesti kõrgetes riigiametites veel praegugi. Seega võib  väita, et praegu maitseme kunagi ammu tehtud vigade vilju. KGB likvideerimisel ei tehtud õigupoolest midagi, et saada Eesti riigi käsutusse võimalikult suurem kogus KGBd puudutavat infot. Veelgi enam: ei tehtud midagi, et läbi valgustada Eesti riigiteenistuses tööd jätkavate endiste ametnike minevikku. Sellega jäeti nad Vene eriteenistuste meelevalda. Kui Simmi minevik olnuks Eesti võimude jaoks selge, poleks Venemaa teda 1995. aastal värbama hakanud. Nii lihtne see ongi.