Järgmisel hommikul istusime koos mõnede teiste turistidega bussi ja asusime teele Halongi lahe poole. Ma ei liialda, kui ütlen, et kogu 3,5 tunnise tee ääristasid maanteed põllud. Enamasti riisipõllud, aga ka köögivilja ja lillepeenrad. Kuskil ei olnud näha suuri masinaid, küll aga kükitasid vagude vahel sajad vietid, punutud koonusmütsid peas. Vahel oli näha ka mõnda pühvlit, kes mingit atribuuti vedades enda taga kõndival peremehel põlvekõrguse vee  all olevat riisipõldu aitas kobestada. Köögiviljapeenrad olid nii ilusti sirged ja puhtad, ühtegi umbrohtunud põldu me ei näinudki. Huvitav oli see, et kõikjal oli põldude keskel lähedaste hauad tehtud. Kummaline komme. Seda me ei saanudki aru, kas põhjuseks on kalmistute puudumine või lootus, et head vaimud valvavad viljasaagi üle.