Betarix Potter oli eelmise sajandi alguse Inglismaa mõistes tavatu naine. Hoolimata vanemate pingutustest tütar viisakalt sobivale mehele panna - sobilikud raha ja positsiooni variatsioonid, ei võtnud Beatrix vedu. Vanemate meelehärmiks oli ta valinud vabatahtliku vallalise naise elu, kusjuures oli ta ise sellega väga rõõmsameelselt rahul. Betarix  oli lapsest saati armastanud joonistada. Värvid ja joonistatud loomakesed täitsid ta elu. Isegi sedavõrd, et ta kuulutas oma väljamõeldud ja paberile pandud tegelaskujud oma parimateks sõpradeks. Isepäine noor daam hakkas oma joonistusi müüma post- ja lauakaartide tarbeks. Aga sellest talle ei piisanud. Betarix Potteri unistuseks oli kirjutada-joonistada ilusaid, taskukohaseid lasteraamatuid.  Vana seltsidaami nagu nuhtlust igal oma käigul kaasas vedades (kombed eelkõige!), püüdis ta leida oma nn  Jänkuraamatule kirjastajat. Läbi äraütlemiste kadalipu kroonis ta pingutusi edu ja trükist tulnud raamat muutus tõeliseks menukiks. Esimesele järgnes teine ja nõnda edasi. Tolle aja tavatu naisterahva karjääriloo kõrval hargneb suhtelugu. Polnud ju Beatrix sugugi mitte mees-nais suhte vastane vaid põtkis vanemate poolt valitud ning talle mitte imponeerivate meeste vastu.  Elul on aga omad seadused, ning enne kui Beatrix koos oma Jänku Peetri, rumala pardi Jemima, hiirepere ning teiste parimate sõpradega  maalilise talu ostab, saab pisaraid valada küll ja küll.  Betarix Potteri elu oli nagu muinasjutt. Täis raskuste ületamisi ning väiksemaid ja suuremaid seiklusi. Surres pärandas ta riigile heas korras ja uuendustest puutumatuna säilitatud üle tosina talu ja 4000 hektari maad. Seda ilu saab tänapäevalgi iga soovija oma silmaga vaatamas käia nagu ka lugeda õpetlikke lugusid loomadest, mida ilmestavad kaunid pildid.  Südamlik ja ilus film Isepäisest Naisest.  7/10