1889. aastal rakendus Läänemere provintsides Vene 1864. aasta kohtureform. Vahepealse ajaga oli algset reformi palju muudetud, mistõttu võib seda pidada ka iseseisvaks reformiks. Toomas Anepaio on 1889. aasta justiitsreformi nimetanud Eesti esimeseks põhiseaduseks, sest sellega saavutati kolm olulist õigusriigi tunnust ning garanteeriti kodanike põhiõigused. Esiteks muudeti seisuslik ja mitteriiklik kohtukorraldus riiklikuks. Seda võib pidada talupoegade pärisorjusest vabastamise formaalseks lõpuks. Teiseks viidi 1889. aasta seadusega lõpule võimude lahutamise protsess. Alguse oli see muudatus saanud 1866. aasta valla- ja 1877. aasta linnaseadusega, kui omavalitsustes ja linnades eraldati kohtuvõim täitevvõimust. Kolmandaks saavutuseks oli kodanike võrdsustamine kohtu ees. Keisririigi alamad allusid samadele kohtutele ja kohtukuuluvuse määras mitte inimese seisus, vaid süüteo raskus. Kuigi reform polnud täielik (näiteks säilusid vaimulikud kohtud riigi kohtute kõrval; täitevvõim võis võtta üle kohtute funktsiooni kaitseseisukorra puhul jne), oli see suur samm Lääneliku modernse õigusriigi poole. Reformiga kaasnes ka Tartu Ülikooli õigusteaduskonna reorganiseerimine ja kaadrivahetus, mille käigus saabus siia hulk silmapaistvaid välismaal hariduse saanud juriste. Algas Eesti juristkonna välja kujunemine ja õigusemõistmise professionaliseerumine.