Sooviksin nimetada Lund, Und ja  Tuld oma õdedeks, kuid tõsi ta on, et nii pole see kunagi olnud. Nemad kolmekesi on alati koos liikunud ja kuhu iganes nad lähevad, laande, kiigele või kotta, on neid jälgimas noorte meeste pilgud. Miks ei peakski - uhked/toredad ja ikka isekeskis naljatlevad neiud on kõigile meele järele. Vaatan neid ukseavast, kui mööduvad. Oh, oleksin minagi nendesarnane! Ometi ei kyyni ma selleni - kui väga ma ka ei igatseks, teab igayks neist ilmselt rohkem laule kui ma kogu elu peale kokku kuulnudki olen ja tantsib  vaevata rytmi, mis minu jalad ainult sõlme keerab.    Kadestan neid, kes nad siin metsade keskel elavad. Nad kuulevad emade-vanaemade käest muinasjutte, mis õpetavad metsloomade keelt ja õpivad juba pisikesest tydrukutirtsust saati tikkima-punuma kõige kaunimaid paelu ja kindaid selliseks kirjama, et mõne ettevaatamatu silm mustrisse eksida võib. Meie kandis rääkisid õhtujutud soldatitest, kes kogemata kombel rikkaks said, magavatest valdjataridest ja õunatyki kätte lämbunud neidudest. Minu  õhtuvalgus on olnud tänavalaternate oranz, mitte metsavaheline pehme hämarus. Paelte ja kinnaste asemel on olnud see sulg siin, isegi keel pidi esimesel võimalusel saama võimalikult selliseks, nagu keegi kusagil kõrgel ja kaugel ette on määranud. Ohtlikku ja ohutut ussi ära tundma õppisin alles liigagi hiljuti.    Ja seal ta ongi - vaatab neid kolme nagu teisedki temaealised. Võõras tuli siia alles hiljuti. Või mis võõras, kui kelleltki kysida, öeldaks ilmselt mind võõramaks kui seda rändajat, kes siia  mitte esimest korda ei satu. Olevat kolm päeva tagasi poole öö aegu pärale jõudnud, otse õdede elamise juurde marssinud ja sisselaskmist palunud. Ei mina tea, võeti ta siis katuse alla või ei - kyllap siiski, kes teda ikka kuu alla välja jätab.    Vaatab yksisilmi õdede poole, kes on kiigele teel. Mõnigi noormees on end juba neljandaks pakkunud, kuid ainult ei'sid kuulnud. Võõras ei tykigi sekka. Eks teab vist, et teda just oodatakse, et kuulda rännuteede lugusid - ja nimelt ei lähe, kui ei paluta.  Ei, tema juba ei jookse neil sabas nagu need teised, tema juba ei mangu end sekka võtta. Kui tahetakse kuulda tema lugusid, tuldagu ja kysitagu. Paistab omadesse mõtetesse uppunud olema, muigan endamisi, kui rändaja veel tykk aega peale neidude möödumist endistviisi teed põrnitseb.    Pööran ymber - seal veidi kaugemal elab yks emake, kes lubas mulle täna mõnd kirjavõtet selgemaks rääkida. Sellega ma ei arvestanud, sest kindad on pere auasi ja nende jooksu minusugusele tulnukale seletada ei  sobivat, niipalju kui ma kuulnud olen. Ent Kanarbiku-eidekesel pole yhtegi tytart - ega ilmselt tulegi enam, aga seda teab ainult täht ette - ja ta pole veel päriselt leppinud mõttega, et nende suguvõsa kirjadevaramu peale teda kaotsi läheb. Ega ma kõike ei jõuagi selgeks saada, pole arvata, et ta kõike räägikski, aga midagi ehk siiski.    Silmanurgast näen veel, kuidas rändaja vasaku kannaga vastu maad põrutab ja läinud ta ongi.    (kooljakuu 26., 10221)