Laidoneril tundus esiotsa olevat enam-vähem samasugune suh­tumine tulevasse vaenlasse nagu tema ohvitseridest kolleegidel Soo­mes, kus 1920. aastate keskel karjääri teinud noored jäägriohvitse­rid ei hoolinud eriti kaitseliinidest, mida mingil määral oli rajatud näiteks Karjala  maakitsusele (Kannasele). Nad lähtusid sellest, et aktiivse tegevusega lüüakse vaenlast liikuvas sõjas. Sama kavandas ülemjuhatajaks nimetatud kindral Laidoner juba 1934. aasta augus­tis. Ta rõhutas aktiivse kaitse osa ja vajadusel kaitse üleviimist vaen­lase aladele. Nagu öeldud, nõudis Laidoner 1934. aastal kaitsepõhi­mõtete täielikku uuendamist ja ümbervaatamist, leides, et passiivsus peab kaduma, kuna Eesti territoorium on väike, mistõttu vaenlasele ei tohi võitluseta loovutada jalatäitki maad. (258)