On vähe inimesi, kes pole kuulnud kasvõi ühte laulu või luulerida, mis räägib kodumajast või talust, mille ukse ees või väravas kasvab mõni puu - kask, tamm, vaher, paju või midagi sarnast. Tavaliselt on need jändrikud, harulised, kaharad, kõrged, toekad jne. Ühe sõnaga suured. Ja aastatega kodutarest lahkunud põlvkondadele armsaks saanud. Mõtled kodule - silme ette kerkib ikka puu, mis on sind saatnud terve lapsepõlveaja. Sa oled ta otsa roninud,  kõlgutanud oksaharul istudes jalgu ja uudistanud unistava pilguga silmapiiri. Mõne jämedama oksa küljes on aastate jooksul vahelduva eduga rippunud kiik, millel kõikudes loojangut imetlesid…  Meie tare ukse ees kasvas selline kolmeharuline kask. Kased on harva niiii suured. Meie oma oli suur. Ta oli väga kaunis. Ja vana. Hinnanguliselt umbes saja-aastane.   Paar aastat tagasi ilmutas kask esimesi märke sellest, et tema aeg hakkab ümber saama. Osa oksi olid lehtedest kas päris tühjad või  kasvasid lehed väga tillukesed. Oksaharude liitekoht oli sammaldunud ja asjatundlikumad inimesed avaldasid arvamust kase mahavõtmise otstabekuse kohta. Mina ei söandanud seda tööd esimese kahtluse peale ette võtta. Just selle eelnevalt öeldu pärast. See kask on minu kodukask olnud viimased kaks ja pool aastat, ometi oli ta mulle sama armas, kui tema all sirgunud põlvkondadele.