Olen viimasel ajal mõelnud palju pokkeri ja meie igapäeva elu seostele.    Naljakas kuidas ühe kaardimängu filosoofiat saab kanda pea üks ühele üle meie igapäeva toimetustele. Eks ole ju ka meie kõigi elud seotud tõenäosusega nagu ka pokkeris. Samuti on teatav osa õnnefaktoril - kui seda inimesel ei eksisteeri, siis olgu ta kui püüdlik tahes, edukaks on saada selleta pea võimatu.    Oma  igapäevastes toimetustes panustame tavaliselt neile tegevustele, mis vähemalt meie endi arvates peaksid õnnestuma kõige tõenäolisemalt. Sama on pokkeris, mängid ju vaid neid käsi, mille võidutõenäosus pikas perspektiivis on teistest suurem. Ei ole mõtet minna kirvega kurge püüdma nii elus ega ka pokkeris. Vastasel juhul oled hasartmängur, ei ole vahet kas mängid pokkerit või panustad määramatusse oma tavaelus ning ärides. Lühikesel ajahetkel võib hasartmänguril vedada ju ka ruletilauas, ei ole vahet millise  tee ta mängurluses valib, kuid lõpptulemus on igalpool üks ja sama - pankrott ehk pokkerikeeles populaarne väljend bustoks minemine.    Samuti saab kanda ellu üle keerulisemaid situatsioone pokkerist, kus mängu tulevad hetked kui oled küll võidukäele väga lähedal, kuid laualt on puudu vaid üksainus vajalik kaart. Vastane panustab... kas lähen kaasa ja maksan, et näha järgmist kaarti või oleks mul pikamas perspektiivis targem loobuda? Ei pea olema geenius, et sellisele situatsioonile leida  analooge igapäevaelust.    Samale järeldusele on tulnud ka päris helged pead Harvardi ülikoolist, kelle eesmärgiks on hakata pokkeri kaudu õpetama ärilist mõtlemist. Kel huvi suurem, see võib vaadata tutvustavat videolõiku: http://www.youtube.com/watch?v=icGaDA0hLMk    Kuigi olen pokkeriga tegelenud vaid pool aastat, olen leidnud sellest palju enamat kui ainult tavalise kaardimängu.