Aga ütleks, et see ongi selline eesti värk. Inimesed ei räägi ja hoiavad endasse ja kunagi ei teagi, mis nad tegelikult  mõtlevad. Ja leplikud on need meie inimesed kah. Elavad ja kannatavad. Meie põlvkond vist eriti mitte… või siiski…. aga vanemad inimesed küll. Ja siis mingil kummalisel hetkel käib kellegil krõks ära ja siis kõik ümberringi laiutavad käsi ja imestavad, kuidas siis nüüd niimoodi?