Esialgu köitis 18. sajandil rahvuspsühholoogide huvi eeskätt looduslikkude tegurite mõju rahva hingeelu arengule. Selle faktori ühekülgne rõhutamine tekitas aga eriti  umbusklikuma­tes natuurides elava vastuvaidluse. Voltaire kui ka eriti suur šoti skeptik David Hume oma tuntud essees "of National Characters" tõr­jusid teravalt tagasi selle "kliimateooria". Hume lisandas tervelt üheksale ajaloolisele rahvusiseloomu klimaatiliste ja geograafiliste seletuste vastuargumendile sarkastilise märke, et isegi loomade headus-halbus ei sõltu maast ega kliimast; olevat ju Caesar leidnud Gallias eest väga hääd hobused, Germaanias aga väga halvad, - kuna Hume'i kaasajal ei olevat üheski Euroopa  osas halvemaid hobuseid kui Prantsusmaal, kuna aga Saksamaa tootvat parimaid sõjaratsusid. Nende Hume'i vaadetega ühineb ka Kant "kliimateooria" kohta käi­vas negatiivses suhtumises, tõstab aga Hume'i poolt rahvusliku oma­pära tekkimisel eeskätt rõhutatud riigikorra ja kultuurmiljöö mõju asemel esiplaanile rassiteguri tähtsuse, millist mõttekäiku aga alles hiljem süstemaatiliselt jätkatakse.