/-/ Niipea kui ta oli heitnud pilgu tema seljale, mis oli lai ja Vjatka hobustel, ja tema jalgadele, mis sarnased malmpostidele, mida asetatakse kõnniteede äärde, pidi ta tahtmatult endamisi hüüatama: "Eh, on sind jumal ikka õnnistanud! See on ju täpselt see, mille kohta öeldakse, et on küll kehvalt juurde lõigatud, aga tugevalt õmmeldud!… Oled sa juba sündinud niisuguse karuna või on sind karuks teinud kolkaelu, põllutöö ja talumeestega jändamine, ning kõige selle läbi oled sa muutunud selleks, keda nimetatakse inimrusikaks? Kuid ei: ma arvan, sa oleksid ikka seesama ka siis, kui sind oleks kasvatatud moekohaselt, kui sind oleks laia maailma saadetud ja sa elaksid Peterburis, aga mitte maakolkas. Kogu vahe seisab selles, et praegu sa pistad kinni poole lambaribi pudruga, süües peale veel taldrikusuuruse kohupiimakorbi, siis aga oleksid sa söönud mingisuguseid kotletikesi trühvlitega. Ja nüüd on sinu võimu all talupojad: sa käid nendega hästi ümber ega tee neile muidugi liiga, sest nad on sinu omad, vastasel korral saaksid sa ise kahju; siis aga oleksid sul ametnikud, kellele sa aeg-ajalt tugevaid võmme jagaksid, mõistes, et nad ei ole su pärisorjad, või riisuksid riigivara! Ei, kes on juba kord rusikas, ei see avane paitavaks peoks! Kui aga rusikal üks või kaks sõrme sirgeks painutada, on see veelgi halvem. Kui ta pisut mingeid pealiskaudseid teadmisi on omandanud, annab ta hiljem, kui ta mõnele väljapaistvale kohale on saanud, ennast tunda kõigile, kel tõepoolest mingeid teadmisi on. Ja pärast võib-olla ütleb veel: "Las ma õige näitan ennast!" Ja mõtleb välja nii targa määruse, et paljudel läheb elu kibedaks… Eh, kui kõik need rusikad!…" /-/