Karoliine ja Lorean käisid just külas, saatsin nad mõnekümned minutid tagasi ära. Ma ei tea mis neis tüdrukutes küll on, aga iga kord nähes kedagi nii oma, läheb seest soojaks ja olemine muutub triljon korda  hubasemaks. Jõime kolmekesi teed ja pidasime väikest tudengite chat-chati.. nüüd on nii hea tunne siin olla, sest midagi sooja jäi neist siia mulle ka. Homme peale kooli lähen ilmselt neid ka uudistama, sest paar tundi tagasi tuli meil, et õigusentsüklopeedia õppejõud on haige ja see tähendab, et  !    Mõtlesin täna veidi selle peale, et ei tea kas eriala, mille valisin, on ikka see, mida ma tahan. Arutasime seda tüdrukutega.  Sain teada, et ka nemad mõtlevad aeg-ajalt nii, aga see on vist loomulik. Kui ma gümnaasiumis istusin matemaatika tunnis, siis ma ei tundnud end padulollina, kes ei hooma mitte midagi, vaid mingi põhi ja alus on sul all siiski, sa oled seda aastaid õppinud ja tead, mis see on. Vahel lihtsalt mõtlen näiteks tsiviilõiguse loengus istudes, et ma ei jaga mitte muffigi ja ma oleks nagu idioot keset Oscarite jagamist. Ainus Oscar, mille mina saaksin, on muidugi debiilsuse premium. Mõistetavalt tunnevad ennast enam-vähem samamoodi ka kõik ülejäänud 30 saatusekaaslast, aga mind häirib see tunne eriliselt. See tekitabki sellist "ma-ei-saa-hakkama-ja-see-pole-minu-jaoks" tunnet. Ehkki see on oumaigaaden marmelaaden kui vale. Tuleb rind ette ja selg sirgu ajada ja ei midagi muud kui täiskäik edasi, ega valge lipp siis meie jaoks pole. Ja kui päris aus olla, siis mida enam ma loengutes istun, seda enam ma tunnen, kuidas kogu see vaidlemine, analüüsimine, meeeeeletud esseed(me kirjutame nädalas umbes 2 esseed ja gümnis vingusin, kui kuus ainult üks tuli valma teha), päris palju teooriat ja päris megapalju mõttetööd siiski mulle sobib. Sel kõigel on siiski mingi seos ja süsteem olemas, tuleb vaid iseenda jaoks see tööle panna.