Mõtlesin mõneks ajaks loobuda tundekasvatuslike omadustega ilukirjandusteostest ja lugeda vahelduseks midagi pärismaailma kohta. Raamatupoes jäi silma Raymond  Tallis'e populaarteaduslik teos inimpeast ja kuna ma seda juba natuke liiga kauaks sirvima jäin, otsustasin selle endale soetada.    Tollest Raymondist polnud ma enne midagi kuulnud ning millegipärast arvasin, et tegemist võib olla mõne vanaldase isehakanud targutaja-tühikargajaga. Olukorraga tutvudes selgus aga, et ameti poolest gerontoloog Tallis on meditsiinialase karjääri kõrval usinasti kirjutada vehkinud ning kuulub nüüdseks tänapäeva Inglismaa olulisemate intellektuaalide hulka. Ei saa aga  öelda, et see kõik lihtsalt oleks tulnud, kuna enne kirjanduslikku debüüti aastal 1987 oli ta kirjastussoovidele suisa 135 korda ära öeldud. Tallis põhjendab seda nii:    Eelnev kirjeldab üsna hästi ka teose "The Kingdom of Infinite Space" tooni ja laadi. Autor teeb põhjaliku ekskursiooni inimese peas, käsitledes punastamist, nuuskamist, oksendamist, suudlemist, juukseid, seksi, surma, haigutamist  jms. Läbiva teemana on juttu inimese minast ning sellest, miks endast mõeldes meie mina pigem peas kui põlve taga paistab asuvat. Tallis'el on õnnestunud tasakaalukalt ühendada filosoofiline mõtisklemine, faktirikas bioloogia ja asjakohased tsitaadid klassikutelt. Selle raamatu kirjutamise ajaks oli ta ka ilmselt lõplikult aru saanud, et keerulistest asjadest võib kirjutada ka vaimukalt ja kaasahaaravalt, muutumata samas vähem tõsiseltvõetavamaks. Mina jäin igatahes väga rahule ja lisaks omaette mõtisklemise  soodustamisele tekitas Tallis väga mitmel korral väljakannatamatu tahtmise uusi fakte teistega jagada (mida ma ehk liigagi tihti ka tegin). Raamatu lõpus on palju märkusi ja viiteid ning kui ma kunagi end kokku võtan, vaatan need uuesti üle, sest mitmed käsitletud teemad olid piisavalt huvitavad, et neisse põhjalikumalt süveneda.    Siinkohal oleks paslik jagada teiegagi üht paljudest huvitavatest juhtumitest, millel autor oma teoses (lk 75) peatub: