Emadel on sageli tuline õigus,  kuigi me neid väga vähe kuulda tahame. Meile küll tundub, et ema tahab meid piirata või meie eludesse kuidagi sekkuda, muuta seda teistsuguseks kui meie ettekujutuses. Aga tuleb vaid eristada head soovitust tõelisest sekkumisest. Mina näiteks kuulan oma ema, aga teen ikka nii nagu ise heaks arvan, sest pean ennast piisavalt vastutuslikuks oma tegude eest. Ja ma vastutan isegi siis, kui ma käitun ema sõnadele vastupidiselt. Ent pean siiski hiljem tunnistama, et emal oli ikkagi õigus ja vaid minu enda  kangekaelsus ei lubanud mul ema kuulda võtta. Mõelda ju võib, et olen piisavalt suur ja iseteadlik, aga tõeliselt suur inimene arvestab siiski lähedaste arvamusega. Veel enam siis, kui need lähedased soovivad sulle head ja on sinu poolt. Aga on mingi emotsionaalne seisund, mil me muutume heade inimeste sõnadele kui kuulikindlateks. Saame nende sõnadega pihta, aga pähe need ei jõua, sest on mingi väline kilp, blokaad, mis takitab neil sinna jõudmast. Ja seetõttu raiskame oma väärtuslikku aega, uskudes, et teame ise  paremini kui teised. Pärast, olgu see siis kuu või aastate pärast, avastame, et raiskasime tõesti tulutult aega, kuigi meid ju hoiatati. Siinkohal täiendan ma taaskord oma seisukohta, et teiste inimeste sõnade kuulmine on kui väike õppemeetod, mida alati ei taha omistada ja seepärast kukume selles läbi. Kõige raskem on muidugi analüüs selle üle, kuidas hoiduda äärmustest- kuidas õppida teisi inimesi kuulama sealjuures mitte liialt palju nende sõnade järgi tehes. Sest seal alati on oht sõnakuulmatusest omale  liiga teha või siis liigsest kuulamisest lasta ennast juhtida valedel arvamustel. Ma arvan, et kuulamine on endiselt kunst, mida ma pean harjutama. Harjutama rohkem, et saaksin õppida. Elukoolis. Lisaks ülikoolile.