Noor-Eesti kui vaimne liikumine ei leidnud Tallinnas  kuigivõrt poolehoidu. Tööliskonnale ta näis poliitiliselt liialt vähe radikaal­sena, kodanlistele ringidele aga liiga eluvõõrana. Ta hüüdsõnad: "Enam euroopalist kultuuri!" ja: "Enam filosoofilist kultuuri!" ei võinud sütitada neid ühiskonnaklasse, kelle esimeseks mureks oli alles võitlus oma olemasolu aineliste aluste ja lahedama tuleviku tingimuste eest. Enne oli tarvis kätte võidelda paremaid tööpalku, omandada maid ja maju, luua ettevõtteid ja asutisi, saavutada poliiti­lised vabadused, alles siis võis  mõtlema hakata euroopalisest kul­tuurist.