Nagu näete, on Jaikil igatahes olemas teatud oma ainetevald ja oma  vaatevinkel maailma kohta ning asjade kohta, "mis sääl sees leida". Ent sellest üksi on ometi vähe, et saada luuletajaks. Jaiki luuleilm ei ole veel selgunud, vaid on mähitud nagu läbipaistmatusse uttu, millest teda lugeja suure vaevaga peab lahti koorima. Jaiki vormimeel ja vormitahe on alles seevõrra nõrk, et ta ei suuda tihendada ega ümber luua ühtla­seks tervikuks seda tundesisaldust, meeleolu või nägemuslikku pilti, millest ta kirjutab luuletuse. Tema luule on alles see tume laialivalguv unistus või ähmane  meeleolutsemine, mis omane igale teisele ilmakodanikule rohelise nooruse päevil. See on protoplasma, millest võib sündida elav rakuke edaspidises loomingus, kuid kui "asjal iseenesest" on tal vähe kunstilist väärtust.