Hommikune ärkamine on muutnud päeva nii jube pikaks. Kell 8 pole ammu üles tulnud. Viimati laagris.  Laager jah, jääb kummitama päris pikaks ajaks. See öö, see hommik, need õhtud, see esimene õhtu. Jutuajamised silmast silma kui telefoni teel. Need jutuajamised iseendaga. Rõdu peal vaadata äikest ja lihtsalt pimedust. Lohutada inimest, kelle armastatu oli Gruusias. Teadmatus.  Iseenda hinge ravi nappides sõnades. Lihtsalt  üksikud sõnad mis päästsid ja panid mõtlema. Pikad pausi ja mõtteaugud.