Paljudel on kooliajast meeles mõni õpetaja (halvimal juhul paar), kes õpilasi mõnitasid. Mõned põevad selle pärast elu lõpuni, teised suudavad peale täiskasvanuks saamist asjast üle olla. Mina mäletan oma kooliasjast nii neid õpetajaid, kes õpilasi tögasid, kui ka neid,  kes füüsilist vägivalda tarvitasid. Ühegi sellise õpetaja vastu ei ole mul hetkel kurje tundeid. Tögava õpetaja huumor on kahe otsaga asi - taibukamad õpilased saavad sellest aru ning tihti naudivad sellist "ärapanemist", mis kõrvalt vaadates võib tunduda julm või ebasobiv, kuid kummagi osapoole jaoks ei ole sellest probleemi. Vähemtaibukad võivad tõepoolest solvuda, ning sellisel juhul võib õpetaja öeldu tulla ringiga tagasi teiste õpilaste käest - lisaks sellele, et õpetaja kommentaar tundus solvavana,  aasivad ka kaasõpilased "solvatud" õpilast tema taipamatuse pärast. Ehk siis selleks, et iroonia või tögamine töötaks, peab õpetaja olema ka ise väga taibukas ning mõistma, millal võib seda kasutada ja millal mitte. Kas üldse peab, võib küsida. Ei pea, aga võib. Nooremates klassides vähem (kui üldse), gümnaasiumiosas aga ei näe mina isiklikult sellest probleemi, kuid eeldus on see, et õpetaja peab olema kindel õpilase võimes tabada öeldus irooniat, mitte solvangut.