Meie sisevaenlaste proportsioon Eesti elanikkonnas moodustab suurema ohu. Kuigi nad kaotasid 2007. aasta aprillis riigipöörde eelproovi ja tugevdasid sellega meie sisekaitset, ei ole musta stsenaariumit veel käivitatud ja aeg töötab nende kasuks.  Suurelt osalt kattuvad strateegilised ja taktikalised kaitsemeetmed sisevaenlaste vastu võitlemiseks.  Eelkõige peame vaenlase agendid paljastama ja siis nad välja rookima kõikidest Eesti riigi struktuuridest. Parimate saadaolevate andmete alusel resideerib Eestis per capita suurem Vene salaagentide vägi kui üheski teises riigis. Neid toetavad tuhanded, 1994. aastal Lennart Meri sõlmitud lepingute alusel Eestisse põlistatud NL julgeoleku töötajad, suur osa endistest okupantidest ja nende järeltulijatest ja paljud meie kodukootud "endistest", šantažeeritavatest ja äraostetavatest. See moodustab meie  sisevaenlastele soodsa tegevustandri.  Riigipöörde eelproovi ajal avaldas SL Õhtuleht (27. aprill 2007) järgmise arutelu meie riigistruktuuride ustavusest: "Kuivõrd usaldusväärne on siseministeeriumi ametnikkond? Ministeeriumi ja tema allstruktuure on kogu iseseisvusaja juhtinud paljude erakondade määratud usaldusisikud. Ministeeriumis on piisavalt mis tahes toetajaid, kes on esmaselt ustavad parteile ja alles siis riigile. Info lekkimise juhtumite poolest väga kõrgel tasemel on Eesti lähiminevik rikas.  Loomulikult on nii siseministeeriumi kui ka kaitseministeeriumi ametnike seas välisluure esindajaid. Kui siia lisada veel nüüdisaegsed pealtkuulamisvõimalused, siis näeme, et asjast huvitatud pooltel on suured tegutsemisvõimalused. Ja tänapäeval saab raha eest ju nii mõndagi. Huvilisi on arvukalt, kuid mida väiksem on osalejate ring, seda väiksem on ilmselt ka info lekitamise võimalus."  Esmase kaitseliini selle ohu vastu peaks moodustama meie kaitsepolitsei vastuluuretegevus. Paraku ei ole kapo senini kas  tahtnud või suutnud paljastada süümevande valevandujaid Eesti võimuladvikusse jõudnute endiste NL julgeoleku agentide seas, kelle mustast minevikust on teadlik iga vähegi informeeritud eestlane ja muidugi ka kõik huvitatud välisriikide julgeoleku ametid. Samuti ei ole kapo huvitunud Eestis paiknevate endiste KGB agentide ja NL kaitsepataljonlastest terroristide kuritegudest, ning on uurinud küüditajate kuritegusid paremal juhul letargilise teo tempoga. See tekitab kahtluse, et kaitsepolitseid kontrollib keegi,  keda kontrollib meie vaenlane. Raske on ka tõsiselt võtta organisatsiooni, kelle tegevuse alustala peaks olema õige informatsioon, kuid kes avaldab oma aastaraamatus fiktiivset statistikat. Kaitsepolitsei aastaraamatu 2006 esimesel leheküljel rubriigis "Rahvastiku koosseis" on kirjas, et Eesti elanikkonnas on 26 protsenti vene rahvusest inimesi. See on samasugune õhust võetud arv nagu need, mida avaldab statistikaamet.  Kuni tuleb aeg (loodame, et peatselt), mil niihästi meil kui ka meie vaenlastel on  põhjust kaitsepolitseiga tõsiselt arvestada, jääb vaid loota, et uuriv ajakirjandus suudab paljastada vaenlased meie riigistruktuurides ja võimulolijate seadusetust, lokkavat korruptsiooni ja muid kuritegusid, mis meie kaitsevõimet nõrgestavad.  Kaitsejõudude luureorganisatsioonid peavad muidugi tegelema peamiselt informatsiooni hankimisega meie vastu suunatud vaenlase väerühmitustest, aga kindlasti ka vaenlase tegevust meie kaitsejõududes. Selleks peab oluliselt parandama kaitsevägede vastuluure  struktuure ja treeningut, et oleks võimalik kõiki vaenlase agente paljastada ja kaitsejõududest eemaldada.  Kaitseks sisevaenlaste vastu peame lõpetama igasugused järelandmised Eestisse põlistatud vene impeeriumimeelsetele venelastele, kelle eesmärk on taastada ülemvõim ja privileegid, mida nad nautisid okupatsiooni päevil. Oma eesmärkide saavutamiseks tahavad nad tunnistada okupatsiooni seaduslikuks, kuulutada Eesti vallutamine Stalini punaarmee poolt meie "vabastamiseks", õigustada okupantide poolt korda  saadetud piinamisi, hukkamisi, küüditamisi ja muid kuritegusid ning juurutada meie kodumaale vene vaim ja keel. Järeleandmised sellistele Eesti venelastele saavad viia ainult eestlaste peremeheõiguste kaotuseni meie kodumaal.  2007. aasta riigipöörde eelproovi sündmused aitasid paljastada paljude poliitikute ja ühiskonnategelaste tõelise palge. Keskpartei esimees Edgar Savisaar tegi ilmselt valearvestuse, kui toetas vene märatsejaid ja rüüstajaid, arvates, et olukord laheneb nii, et tal ei ole vaja  enam eestlust teeselda. Kuigi ta tegi pärast mässu ebaõnnestumist kiire kannapöörde, on ta varasem lihtsameelsetest eestlastest koosnev toetajaskond tublisti kahanenud. Peame ikka suhtuma ülima umbusaldusega Eesti venemeelsetesse ja vene rahvusest poliitikutesse, kes väidavad, et nende erilised, soojad ja tihedad suhted Vene võimukandjatega aitavad luua heanaaberlikke suhteid. Selliste poliitikute võimule pääsemine oma peamiselt venelastest koosneva valijaskonna toetusel on toetus kodakondsuse nullvariandile,  kahekeelsusele, okupatsiooni legitiimseks tunnistamisele ja venelaste ülemvõimu taastamisele meie kodumaal.