Käisin siis sel aastal esmakordselt xDreamil, mis osutus raskemaks kui oleks võinud arvata. Selle aasta xDreami märksõnadeks on kindlalt vees müttamine ja kukkumine. Juba stardis oli mingi veider ärevus sees seoses sellega, et võistlus algas rattaetapiga. Nagu selgus oli ka ärevuse jaoks põhjust. Nimelt umbes 2 km peale starti otsustas üks tropp mulle rattaga nii ette sõtta, et mul ei jäänud mitte mingit muud võimalust kui ainult kukkuda otse vastu kruusa ja asfalti jäänustega  kaetud teed, sealjuures natuke ka vastu maad lohisedes. Hetkeks lõi valu tervesse paremasse külge sisse nii, et mul tekkis vägisi kahtlus, et selleks korraks on sõit sõidetud. Õnneks maandusin nii hästi, et pääsesin ilma veriste marrastusteta, kuid see eest ei maga ma sinisel paremal küljel küll mõnda aega. Igatahes olin ma nii nördinud asjaolust, et mõne inimese jaoks ei tähenda kaasvõistlejate liiklusohutus muffigi ja künnab nagu mitte midagi mõtlemata teistele ette, sealjuures arvestamata, millised  võiks olla potentsiaalsed tagajärjed. Ma saan aru, et tegu on võistlusega, aga kui juba kellegile sisse künnad, siis võiks inimene nii paljugi vaevaks võtta, et küsida ega viga saanud? Aga ei ...    Igatahes ajasin end püsti, surusin hambad risti ja liikusin toore jõu abil edasi, mis sest, et iga auk andis pidevalt märku tuikavast küljest. Ma lihtsalt ei tahtnud alt vedada oma äärmiselt hoolitsevaid tiimikaaslaseid. Sügav kummardus Tellerile, kes aitas mul ratast üle vedada mitmetest rasketest  jõeületus kohtades. Ahjaa, siiani ei ole ma ühegil xDreamil pidanud ronima rattaga 2 korda üle jõe ja sealjuures sikutama selle ka järsust kaldast üles. Ratas tegi pärast küll jubedaid kiiksuvaid hääli, aga eks ta selliseks otstarbeks ka muretsetud.    Vahepeal pidime ratta maha jätta ja minema kanuu etapile, kuid enne seda tuli lahendada lisaülesande näol üks male ülesanne, millega kaotasime märkimisväärselt palju aega lihtsalt inimliku eksituse tõttu. Kanuu oli tõesti raske, kuna tegemist oli nii  pooleldi kinni kasvanud jõega, kus vahepeal kühveldasime väikeseid vetikaid nagu sitta kartulipõllule. Kuna nii mõnigi ei osanud oma kanuusid tüürida, tabas meid ka järjekordne äpardus - kanuuga ümberkäimine, mis on minu xDreami ajaloos teine kord. Esimest korda harrastasin kanuuga suplust 2004 aastal Oti ja Taavetiga Valgejõel kummuli käies, mis oli nagu eriti jõhker sügiselt külma vee tõttu. Sedakorda oli jõevesi aga õnneks soe ja kanuu saime üpris kergesti õiget pidi tagasi. Uskumatu oli aga see, et me pidime  ühe punkti jaoks tassima kanuud ca 100 m mööda maad punkti ja tagasi, sest nii oli määratud reeglitega. Sel hetkel tundsin, kuidas õlgadesse ja jalgadesse löövad sõna otsemas mõttes krambid. Õnneks oli Triin ostnud eelnevalt spordipoest vedela magneesiumi kapslid, mis tegid lihastega lausa imet. Hakkan aru saama selle võistluspordi tarbeks mõeldud nänni otstarbekusest.    Peale kanuu etappi aga tekkis minu jaoks tõeline madalhetk, sest jalg tuikas ja ratas ei tahtnud mitte kuidagi edeneda. Nii  mega raske oli. Mõistus käses sõita ja vändata, aga põlved oleks justkui tehtud tatist - ei kuulanud üldse sõna. Aga pärast 3 km asi paranes ja kontidesse hakaks liikuvus tagasi tulema. Mingi hetk pani ka Triin väga õnnetult rattaga külje maha, mistõttu tekkis küll nagu mõte, et noniii, vsjoo siis selleks korraks. Aga õnneks, suutis Triin end jalule ajada ja edasi vändata. Triin suutis isegi nalja visata, et meil on tiimis Teller ja vigased naised. :)    Jooksuetappi minek oli aga tõeline katsumus,  sest jalad tundusid nagu tõelised pakud. No ei jaksa, tee mis tahad. Suured tänud Triinule, kes aitas mind nö lükata käsi seljal - palju suurem motivatsioon oli edasi liikuda, kui üksi järgi venides. Õnneks rajameistrid jookusetapiga seekord üle ei pingutanud, ja linnulennult 6 km möödus suhteliselt kähku. Telleril õnnestus ka väike kaardilugemise apsakas teha, mistõttu korjasime 1 punkti natuke liiga vara. Naljakas oli vaatepilt, kui Triin sellest keset mäge teada sai ja vaatas Tellerile otsa pilguga   Vähemalt oli selline  Telleri poolne tõlgendus. :D Õnneks ei kaotanud me punkitiga palju ja võtsime need siiski õiges järjekorras ära. Viimane 200 meetrit oli mul küll tunne, et ma ei jaksa enam mitte üks samm, aga kuna Triin utsitas mind nii palju tagant, siis ei jäänud mul muud üle kui viimane toores jõud kokku võtta ja finishisse ära joosta. Tagant järgi on mul selle üle äärmiselt hea meel, sest mu alguses mõttes antud tõotus xDream lõpetada, sai siiski teoks. Nüüd on küll tunne, et ainult lebaks liikumatult paigal ja laseks oma kehal taastuda. Hirmus vässu on, aga see-eest mõnus vässu.