Eelmised kakskümmend aastat oma teadlikust elust kinnitasin ikka, et prantsus- või saksakeelsesse paika ma küll iialgi elama ei satu. Nüüd olen Saksamaa vanimas linnas, Luksemburgi on siit sama vähe kilomeetreid kui Haapsalust Taeblasse ning kaks veelgi prantsuskeelsemat riiki lähemal kui sünnilinn Tallinnale. Komme kõike millegi kodusega võrrelda on aga visa kaduma. Trieris tunnen ma end sama hästi kui Tartus ning tänavatel või ajalehes leian ikka ja jälle sõprade-tuttavate koopiaid.  Aprilli alguses  käisid külas kaks noort sõpra. Sõitsime parasjagu piki Moseli kallast, läbi Luksemburgi Prantsusmaa poole. "Oh, ma olen kade. Ma olen nii kade. Sul on siin selline vaade iga päev," ütles üks ja lonksas sõõmu head Moseli veini. Saatuse irooniana jutustas seesama tegelane kolm suve tagasi Valge Daami lavastuses pikalt sellest, kuidas ta sõbrale pudeli head Moseli veini kinkis. Jah, kaldad on kaunid, iga vähegi kõrgema künka otsa jagub ka mõni loss. Aga päikeseloojang Vasikaholmil või värskesse lumme uppunud  Haapsalu piiskopilinnus ei ole sugugi mitte kehvemad, eriti siis, kui nende paikadega omad salasidemed ning kui mingil põhjusel neist pikemaks ajaks kaugemale kolid. Kes mere äärde on sündinud ja sellega sõbraks saanud, see jõega ei lepi ning lapsest saati pikki suvesid kaelani merevees veetnule on täiesti arusaamatu, et kuigi jõgi on siinsamas, peab ujuma minekuks jätma mitu eurot vabaõhu-veekeskusesse.