Dina Rubina (s 1953 Taškent) sündis kunstniku ja ajalooõpetaja perekonnas. Mõlemad vanemad olid Ukraina juudid, kes sattusid sõjakeerises Taškenti - ema sõjapõgenikuna Poltaavast ja isa noorukese sõjas osalenud leitnandina Harkovist, kes järgnes oma evakueeritud vanematele. Peale õpinguid  konservatooriumis, töötas Rubina muusikaõppejõuna kohalikus kultuuriinstituudis, alustades varakult ka kirjandusliku tegevusega. Alustades jutustustega ja tõlgetega usbeki keelest, jõudsid ta proosatekstid peatselt ka teatrisse ja kinolinale.  Esimesest abielust, kirjaniku sõnul õnnetust, oli tal poeg, ja teisest, õnnelikust, tütar. Juba vabakutselisena, 80ndatel kolis kirjanik koos perega Moskvasse, kuid sealse eluga kohanemata, repatrieerus perekond 1990. aastal Iisraeli.  Dina Rubina on jätkanud viljakat  kirjanduslikku tegevust, kirjutades siiani vene keeles. Samas on ta kogunud maailmas tuntust, teda on tõlgitud kaheteistkümnesse Euroopa keelde. Kirjanduslikult on teda kõrvutatud Dovlatovi, Iskanderi ja Shalom Aleichemiga. Tema mahlakas ja poeetiline proosa kannab endaga parimaid traditsioonilisi jooni nii vene ja kui ka juudi kirjandusest.  Katkend Dina Rubina "Päikeselisel tänavapoolel" , Tänapäev 2008, lk 45-47  Katjal polnud oma nurka. Ta töötas kenafivabrikus ja üüris ühelt  perekonnalt toanurka.  Perekond - väsimatu vanamemm Lena, tema matemaatikaõpetajast tütar Lidia Kondratjevna ning tütrepojad Toljan ja Koljan olid majaomanikud: neile kuulus poole maja - tuba köök ja terrassiga eeskoda.  Maja seisis kuldaväärt memme najal. Vanamoor oli metsikult energiline. Hommikul vara läks samaaegselt lahti pesupesemine, toidutegemine, uute padjapüüride õmblemine. Sealsamas segati ämbrisse lubjasegu ning Leena memm ronis ise, torganud seelikusaba vöövahele,  jalgu hargitades taburetile ning võõpas esikulae kärmesti üle. Juhtus, et just sel kibekiirel hetkel kostis põiktänavast petrooleumimüüja hüüd, läbi plekkruupori kõlas see kui muezzini kutse. Aga minut hiljem veeres hoovi söeauto, söega köeti hollandi ahju, mis soojendas nii seda kui ka teist majapoolt. Lena-memm jõudis kõike: lipata petrooli järele ja näidata, kuhu süsi maha kallata, sohvriga nägeleda ja petrooleumimüüjaga uudiseid vahetada…Tema elu tuksles ja pulbitses nagu paagis keedetav pesu.  Peale selle varustas memm perekonda köögiviljadega, suure osa hoovist hõlmasid tema kartulivaod, porgandi- ja sibulapeenrad. Kaheteistkümneaastased tolgused Koljan ja Toljan pugisid vahetpidamata, haarasid kõike, mis silma ette sattus, ning kord panid kardina tagant pihta küpsised, mille Katja oli palgapäeval ostnud, et end pisut hellitada.  Selle peale sõimas Leena-memm poisse imetlevalt ja laiutas Katja ees käsi.  Memm andis tütrepoegadele kõik andeks, ema karistas karmilt.  Kõige eest: hoovinurgas kemmergust leitud plärude eest, valetamise eest, tühjaks noolitud boršipoti eest, naabrite õunapuult õunte näppamise eest.  Tuli pärast pikka tööpäeva kaamena koju, ampsas paar suutäit ja asus vihikuid parandama, istus südaööni - näost roheline, silmad põletikulised. Pojad olid juhitamatud, sellepärast andis ta neile lihtsalt tuupi. Need hakkasid juba vastu lööma, kisasid, veeretasid süüd teineteise kaela.  "Miks sul, näru, suust suitsuhaisu tuleb?!"  "Sellepärast et, emps…ma põletasin suus paberit…ai, ära löö ema, lase lahti!!! See on Toljani süü!"  "Minu?! Sa ise, raisk, alustasid … Ai, ema!!! Mina ei teinud…. ma… kodutud said mu kätte… ja suitsetasid… ja puhusid suitsu mulle suhu! Ära löö-öö!!!"  Memme hellitas, ema kolkis. Koljan ja Toljan visklesid nende kahe naise vahel ja läksid iga päevaga aina pöörasemaks.