Nagu oleme kirjutanud, mõõdetakse  üksikelektroodiga katselooma või -isiku ajust lokaalseid väljapotentsiaale. Eeldus selle mõõtmise ja analüüsi taga on, et lokaalsed väljapotentsiaalid tekivad paljude neuronite sünkroonse töö tulemusena - seega on nende leidmine ja analüüs juba seotud sünkroonsuse uurimisega. Just sellist eeldust ründabki Letelieri ja teiste töö - nad näitavad, et protsessid, mis sarnanevad lokaalsele väljapotentsiaalile, võivad tekkida ka mittesünkroonsete protsesside tulemusena. Tegu on füüsikaliselt väga ilusa tulemusega, mille sisuks on see, et sõltumatute ostsillaatorite aktiivsuse liitmise tulemus pole sugugi mitte null (nagu seda intuitiivselt arvata võiks), vaid mingi suurus, mida võib ekslikult pidada sünkroniseerimise tulemuseks. Seda võib ise kenasti järele lugeda - http://www.jneurosci.org/cgi/content/full/27/34/9238 . Oluline küsimus on muidugi see, kuivõrd näiteks EEG või muud signaalid, kus (salamisi) eeldatakse, et tegu on sünkroonsete neuronipopulatsioonide aktiivsuse tulemus, sarnase kriitika alla langeda võivad. Igaks juhuks saatsin sealsele uurimisgrupile tüki oma enda andmetest - las närivad.