Hiilin kikivarvul kööki ja paotan kapiukse. Seal ta ongi. Võtan purgi kapist välja ja keeran kaane lahti, kuid ei võta seda päris ära, vaid paotan ainult natuke. Pistan tekkinud prakku oma nina ja imen endasse purgis sisalduvat lõhna. Ahhh..., kui mõnus. Tõmban veelkord magusad aroomi sõõrmeisse ja korraga ... . Ma ei olegi enam rasvahaisuses köögis, vaid hõljun kesk lilli ja liblikaid. Päikese soojast paist on lilled avanud oma sisemise värvilise  ilu ja lõhna. Lõhna, mis mähib sind endasse, tungib sust läbi, surudes välja kõik igapäevarutud ja mured. Pole enam midagi muud, sest kogu olemine on selles lõhnas, ses õite värvilises tantsus ja päikses. Minevik ja tulevik on kuhugi kadunud, olen siin ja praegu.    Keeran kaane jälle peale, ning panen meepurgi ettevaatlikult kappi tagasi.