Pärast seda, kui olin enda jaoks  selgeks mõelnud, et tegemist ei ole Minu Rooma tüüpi raamatuga, vaid millegi hoopis hoopis teiselaadsega (see juhtus umbes poole raamatu peal, senimaani talusin paralleelmõtteid a la miks Katu seda raamatut ei võinud kirjutada!), hakkas Varjuteater mulle väga meeldima. Mulle meeldib, kuidas V.L kirjeldab sedasama puudekohina-fenomeni, ja kingsepp-luukereparandaja juures käimist, ja Brasiilia saadiku naise surnust ülestõusmist. Meeldisid mitmed võrdlused ja metafoorid, mis tabasid väga hästi asja olemust.  Varjuteater tõi meelde selle ütlemise, et mõni inimene kogeb prügikasti välja viies suuremat seiklust, kui teine ümbermaailma-reisil. Viivi kuulub siis nende esimeste hulka, sest ta oskab märgata. Ja oskab märgatut sõnastada. Anonüümne lugeja Lõuna-Eestist:)