Moskva lennujaamas istudes lõi mu sisse veidi seda erutust, mis ikka  enne reisi tavaliselt on. Imelik, et seekord tekkis see alles poolel  teel Nepaali. Vanasti tekkis reisieelne erutus ikka juba paar päeva  enne reisi algust, kodus asju pakkides või nii. Aga seekord pidin,  näe, juba esimese vahemaandumiseni ootama.    Tallinn-Moskva lennukis oli sellele eelnenud üks vahejuhtum. Minust  paar rida eespool, teispool vahekäiku istus üks paarike umbes aastase  lapsega. Laps niheles ja vigises vahetevahel nutta, ilmselgelt oli tal  lennukis halb. Lõpuks, ühel hetkel, vaatas ta sirgelt mulle otsa ja  tema pilgus oli kõik see stress ja ebamugavus. Ma tegin kõige lahkema  näo mida ma oskan ja naeratasin talle. Laps mõtles natuke aega, varjus  korraks ema õla taha ja piilus mind sealt siis aeg-ajalt vaadata. Ja  tasapisi moondus ta nutunägu samuti rõõmsaks naeratuseks. "Ma tean, et  siin on ebamugav, laps," ütlesin talle telepaatiliselt. "On umbne ja  inimesed on kõik imelikud, istuvad enda ette vahtides ja ei käitu nagu  inimesed tavaliselt. Mootorid mürisevad ja nii edasi. Aga vaata aknast  välja, laps. Mõtle, me oleme 10 km kõrgusel Maa atmosfääris. Kas see  pole imeline?" Laps vaataski vaheldumisi aknast pilvi ja  ema õla  tagant mulle naeratades otsa. Rohkem ta ei vingunud terve selle lennu  ajal.    Muidugi ma pidin nüüd enda jaoks ära seletama, mis andis mulle võime  teisi inimesi niimoodi mõjutada. "See on Aasia valgus," otsustasin.  "Ma olen teel Nepaali ja minus on juba see valgus tasakesi lõkkele  löönud." Peale magamata ööd 10 km kõrgusel lennates tuleb pähe  imelikke mõtteid. Ja üks neist oli see väljend - Aasia valgus.  Millegipärast hakkas see mind sealt Moskva  lennukist alates kummitama.  Ma tean, et see on vist mingi budismist rääkiva raamatu pealkiri. Ja  üldse hindude ja budistide "muistsest tarkusest" rääkidest  tavatsetakse seda väljendit vist kasutada. Kuigi minu jaoks pole Aasia  valgus üldse religiooniga seotud. See on selline veider tunne mis  tekib Aasia linnade tänavatel, umbes nagu Tartus tekib Tartu vaim.  Olen seda tundnud ka Indoneesias, mis pole üldse hinduistlik ega  budistlik, vaid suuremalt jaolt üldse  islamiriik. Ja isegi Aasia pole  ta enam õieti.    Umbes 24h hiljem olin Kathmandus. Olin hotellis paar tundi unevõlga  lunastanud, peale ööpäevast lennukites ja lennujaamades istumist  ennast kasinud ja turgutanud. Ma polnud veel tänavatel kõndinud, sest  hotelli toodi mind otse autoga. Nüüd oli mul vaja otsida apteek kust  osta Diamoxi (mäestikutõve vastu, ülehomme lendan Everesti rajale). Mu  peas olid asjalikud mõtted ja praktilisus. Astusin tänavale ja see  Aasia  valgus tabas mind täiesti ootamatult. Seisin tunglevaid inimesi  täis tänaval. Kolm võrri möödusid minust järjestikku sentimeetri  kauguselt, tänava teist serva pidi liikus kilkav koolivormis lastekari  ja juba hüüdis keegi mind "Excuse me," ja pakkus mingit toodet müüa.    Äratundmishetk oli võimas. Mälestused voogasid pähe. "Aaaa... õige  jah," oli kõik mida ma sel hetkel mõtlesin.    Kui see üle läks, kõndisin joonelt ühte restorani mis asub teise  korruse  rõdul ja kust on hea kõike seda sagimist vaadata. Ma kõndisin  sinna, sest ma mäletasin teed.    Olen tagasi.