Katja püüdis koju tulla nii hilja kui võimalik. Sõitis trammiga lõpp-peatusse, Šeihantauri kanti, ning  kõndis veel veerand tundi jala, mööda valgustatud tšaihanaast, kus ükskõik mis ilmaga istusid vateeritud halattides usbekid hommikuni kurpatšidel, jõid teed kollase murdsuhkruga, sõid kakku peale; mööda mošeest, mööda kustuvast turuplatsist, kus oli ikka veel näha liikumist: keegi müüs viimaseid viinamarju ja arbuuse, paar-kolm joodikut vedeles vaata et vankrirataste all, koormasse kuhjatud melonid saatsid öösse sooja kollakat sädelust… Piki savimüüri, millele oli söega maalitud "Šurik lõi paksuperselise  eide Ljovalt üle", jalutas usbekist püssimees, kes valvas ei tea mida - basaari, mošeed või filmistuudio hoonet… Suvise vaikuses, mis tulvil rohu ja puude hõngu, jahtuva asfaldi ja trammirööbaste lõhna, hiiglasliku turukeha vürtside, küpsetiste, sõnniku aroome, oli kuulda konnade krooksumist, kilkide laulu ja basaari tagaõuele kinni seotud eesli kauget hüüdu…  …Sel ajal hakkas Katja tasapisi äri tegema. Kenafivabrik polnud teab mis tulutoov koht, kuid aeg-ajalt õnnestus pluusi alla peidetuna  välja viia meeter-kaks langevarjusiidi, vastupidavat valget kangast siniste lärakatega - naised võtsid seda kleidiriideks.  Riiet ostis vabrikutöölistelt kokku rõõmsameelne spekulant Firuzka, kelminägu, kes pikkis uljalt usbeki keelde venekeelseid roppusi.  "Katka, sina, lits, ole vakka, ära tingi, džaljab!"  Katja tingis meeleheitlikult, võitles iga kopika eest, mitte ainult sellepärast, et muutus iga päevaga ihnemaks, vaid ka sellepärast, et kõleda külmavärinaga istus  tema hinges orvuvalu, ei olnud seal ruumi kellegi haletsemiseks ega kellegi armastamiseks. Tsehhis ei saanud ta lähedaseks kellegagi, ta ei vaevunud iialgi kellegi lugu ära kuulama ega tundnud kellelegi kaasa - leidis, et talle piisab tema enda loostki, tunneks siis keegi talle kaasa. Ta oli alati üksi. Polnud kedagi, kellele külla minna või kellega Karla-Marlal jalutada…  Lk 346-349