Ykskord oli see hiis maarahva pyha paik, kus nad tõid ohvreid ja palvetasid; ning veel nyydki hiilib maamees selle pyhamu hämarate võlvide alla, palvetab seal oma isade jumaluste poole ning toob neile oma tänu- ja lepitusohvreid. Selle palverännaku peavad nad igal juhul salaja ette võtma, sest papid ei jäta seda niinimetatud ebajumalakummardamist kui hukkamõistetavat nagunii karistamata ja määravad hirmsa karistuse neile, kelle nad sellelt teelt tabavad. Sellest kõigest ei hooli aga maamees yldse; ta on väga  kinni usus oma rahva endistesse jumalustesse, kelle valitsemisajal tema esivanemad õnnelikult elasid; miks peakski ta need ristiusu jumala vastu vahetama, kelle poolehoidjad tõid lõputut häda ja viletsust tema rahulikule isamaale.