Kollakihv vaatas väsinult üles, kui Tulekäpp jänese tema kõrvale maha pani. Emakassi vanadusest hall suu vajus ammuli. "Noh, tere siis jälle, kiisuke! Mina mõtlesin, et sa lippasid oma väikesi sõdalastest sõpru otsima."  "Jah? Noh, ma võin seda nüüdki teha. Ja ära kutsu mind kiisukeseks." Tulekäpp urises ja nügis jänest ninaga emakassile lähemale. Ta häbenes oma lahkust. "Kuule, kui sa seda ei taha, siis…"  "Ah… ei," näugus Kollakihv  ruttu. "Ma tahan seda küll."  Tulekäpp jälgis, kuidas emakass saagi lõhki rebis ja hakkas seda kugistama. Ta enda nälg näpistas üha tugevamini ja suu valgus vett täis. Ta teadis, et ei tohiks söömisele isegi mõelda. Ta pidi veel jõudma klannile piisavalt liha tassida, kuid värske saak lõhnas nii hõrgult.  "Mmm-mmm." Mõni minut hiljem ohkas Kollakihv raskelt ja vajus küljeli. "Esimene värske toit pärast mitut päeva." Ta limpsis oma koonu puhtaks ja asus siis ennast kasima.  Justkui üks  pesemine sind kuidagi puhtamaks teeks, mõtles Tulekäpp nina kirtsutades. See kass haises tõesti jõledalt.