Nietzsche tõendab: maailmal ei ole ideed ega kõlblist eesmärki. Ei saa enesele kujutleda, kuis võiks Klaos leppida kogu universumi mõttetu tiirlemisega, kui ta isegi tantsupidul ei seedi "mõttetut keerlemist". Ihu, hing, vaim - see on Nietzschel üks ja lahutamatu. Metsanurk'i tegelastel on sünnipärane tung lahutamiseks: siin loom, seal  vaim, siin voorus, seal pahe, siin hea, seal kuri. On võimata kujutleda Klaost - sealpool head ja kurja. Metsanurk'i, tegelased otsivad tõde ja õigust. Püsida kord vastuvõetud suunas, truuks jääda "oma tõele", see on Klaosele suurim voorus. Kuid Nietzsche ütleb, et veendumuste vahetamine sama vajalik puhtuse abinõu on, kui pesu vahetamine. Eriti hädaohtlik olevat aga mõtlejale ikka ühe eeskuju, ikka ühe tõe külge seotud olla, õige filosoof ajab ikka jälle karva. Peab vahel ka iseenese õlgadele panema, s.  o. oma tõekspidamistest kõrgemal seisma. See käib vist kindlasti Klaoste kohta, kui Nietzsche pilkab: "Tõde on üks neist eksimõtetest, milleta teatav liik inimesi ei saa olemas olla." Klaos harrastab liig sügavalt vaimu, et hüüda Nietzschega: "Minu geenius on ninasõõrmetes," ehk: "Usk kehasse on olulikum usust hingesse." Klaos on ikkagi liig palju demokraat, et lõpulikult ohverdada kogu inimkonda kahele kolmele üliinimesele. Ja tal on liig õrn ja humaanne süda, et tõelikult leppida filosoofiaga, mis ässitab:  "Ära usu, et sa ei tohi röövida. Õigust, mille võid enesele riisuda, ei pea sa kellelegi kinkima!"