1964-66 kerkis Lillepaviljoni külge jätkuks kohvik "Tuljak". See manifesteerib Põhjamaade modernismi mõju järgmist etappi, mille 1970. aastate noored Tallinna kooli arhitektid ristisid hiljem põlgusega karniisiarhitektuuriks. [4] Tumedaks peitsitud laudadest lai karniisipärg ümber maja muutus 1960.-70. aastate arhitektuuris äärmiselt populaarseks võtteks, mis õigustab ristiisa rolli, kuid äraleierdamine sai talle ka saatuslikuks. Ehkki pärast kleebiti laia karniisi ükskõik millise katusetarindi ette, oli ta algselt siiski konstruktiivselt põhjendatud. Nimelt tulid siis uue võttena kasutusele puitfermid, mis jätavadki räästaks laia tömbi karniisitriibu. Just selline on ka Pormeistri "Tuljak", kus arhitekt tahtis saada võimalikult avarat, ilma tugedeta kohvikusaali, mida ümbritsevad vaid klaasist seinad. Nii laefermid kui tollal kasutusele tulnud põikikandeseinad muutsid järsku majad täiesti jäigalt täisnurkseks. Kui varasem eeskuju pidas oluliseks maja orgaanilist loodusesse sulandamist, siis nüüd vastandub sellele selgelt jäik raskepärane hoonemaht, ehkki klaasseinad peavad oluliseks ka suhestumist loodusega ja "Tuljaku" juures on väga tähtsad terrassid koos laudade ja kaminatega. Neis oli mõeldud küpsetada alõkki, s.t varda otsa aetud lambaliha. Tegelikult ei viitsinud kohvik seda eriti pakkuda [5], kuid alõkk oli 1960. aastate kokanduse kuum sõna. Ehkki tegu on analoogiga lääne tarbimisühiskonnas levivale barbecue'le, vastas Taga-Kaukaasia päritolu sõna NSVL-i rahvaste vahelise sõpruse kontseptsioonile ja tundus seega ohutult kaugel lääne mõjudest.