Haprad on inimesed meie ümber, tühine tuuleiil tekitab tormi, rõõmus  sõna saab järgi pahuraid pilke.    Vahel saadetakse suisa põrgu.    Näh, mis seal põrgus viga, puha omainimesed ees ootamas ja kohvivee sussutamiseks katel kogu aeg tulel.  Paradiisi poole ei kisugi, vähemalt, kui jehoovatunnistajate kirjeldet õnnisaega ette kujutada, siis kurb on , et enamik mu häid tuttavaid neisse raamesse ei mahuks ning mida mul ikka nende võhivõõraste hingedega jagada oleks..    Elu ongi ju üks suur jagamine. Jagame omi häid hetki, oma pettumusi, oma  tulevikulootusi. Mõnikord elame aegu, mil minevikust on kaasa võtta vaid õppetund, seejärel tuleb must uks enda järel sulgeda ning edasi liikuda. Kui kaasavõetud koorem saab liiga suur, on seda raske kanda - ja on`s siis elu seda vaeva väärt..?      Saatanast rääkides...    Lapsed tulid meelde.    Elu õied, kui mesiselt öelda. Nujaaa.... nõges ju ka õitseb....    Meil elas külas korraga neli lumivalge peaga poisinaga. Aastatelt 8-6-6-4 aastased pisikesed  põrgusigidikud. Kui aga kusagil mõni valge juuksetukk välgatas, oli põhjust ettevaatlik olla. Kord oli saunaehituseks soetatud pangetäis naelu viimse kui üheni aiapostidesse taotud, kord halupuud võssa onniehituseks veetud, kord keldris mooside kallal maiustamas käidud ja poolikud purgid riiulisse teiste taha tagasi poetatud. Kõike tuli ette, vähemalt igav ei olnud...  Vanemal naabripolsil õnnestus ühel suvel oma noorema venna pea mingil salapärasel põhjusel vähemalt neli korda järjest lõhki lüüa. "Lõhki" on  muidugi kerge kunstiline liialdus, tegemist oli pigem pisikeste mõlkide-muhkude-aukude-kriimudega , aga peahaavadest tuleb enamasti kõvasti verd ning kuna lööja ise oli selline verepelglik tüüp, siis ...    Oi seda kisa, mis mu akna all iga järjekordse haavamise puhul kosta oli. Kisakõri ei olnud aga ühelgi korral mitte haavatu, vaid haavaja, hirm vere ees oli ülisuur. Mina ohkasin, võtsin riiulist käärid ning plaastri ning hakkasin taas ühildama juuksuri ning traumaõe ameteid. Poisi pea nägi paar  nädalat ning neli haava hiljem välja kui briljantroheliste sõnajalametsade ning stepilaikudega ürgmaa, paranevad haavad nagu vulkaanid või masuudijärved padrikus välkumas.  Kui asi naabrinaisega jutuks tuli (viisil: kas sa ikka tead, mida su lapsed sel ajal teevad, kui sa tööl oled?) siis see vaeseke ohkas ja palus , et ma edaspidi juukseid haavade ümbert võimalikult napilt pügaksin - külalistele pidada juba tema poja muhklik ja kraabitud kolp peletavalt mõjuma.    Naljatilk, ta oleks kohe  kevadel kiivri peale pidanud mõtlema.