Puhta märtrid ongi me ümber. Inimesed koguvad neid jutukesi ja lausejuppe  mille kokkumonteerimisel annab end märtrina tunda. Siis ei peaks nagu enam vastutama ja oleks nagu kergem. Nagu või see mees kel ma Nõos külas käisin suvel. Tal on ehk kümme näidet ja üks lause ja seetõttu ta joobki. On ehk käega löönud mingis mõttes. Üks papi lause eriti mida ta korduvalt kordas. Klassikalises ohverduses teised valivad aga ohver mängib ise kaasa. On nõus et "ühtis välikäimlas oma emaga" kui meenutada pornokuninga piinu. Seal väidab see Hustleri mees seda Jerry Falwelli kohta. Aga just nii  ta käis. Kui kaasa ei mängi siis rikud mängu ära. Siis on mitmeid võimalusi. Kas on ta sedavõrd deemonlik/seestunud et ei mängi. Ja ehk tehakse talle ikka ära. Ja pere ütleb alati lahti. Nagu Hiobi loos. Ohvriüksindus on täielik üksindus. Absoluutne. Sotsiaalne vaakum. Lindpriilus. Liiga suur vabadus et sellest mõnu tunda. Väljaspoole sootsiumit asetamine.