d'Arcy tuli minu ellu samasuguse pauguga kui Karl tollel tuulisel sügisõhtul. Piraki! Ilma hoiatuseta, ilma ettevalmistuseta. Põmm! Kohal.    Mõned tunnid tagasi ma isegi ei  teadnud, kes kurat on d'Arcy Lunn - ja nime järgi otsustades võiks ta samahästi kui romaanitegelane olla - aga nüüd tundub mulle, et kohtasin tema näol senise reisi (ja arvatavasti mitme tulevase kuu) tähtsündmust. Meest, kes rändab vabatahtlikuna.    Kui vähe on vaja, et...    Kuna kell on pool kaksteist öösel, olen väsinud ning homme ootab varajane äratus, siis ma ei kirjuta praegu rohkem. Hing on liiga rahutu ja kui asi vähegi korda läheb, kirjutan ma temast niikuinii pikemalt ja  põhjalikumalt. Leppisime nimelt kokku, et kohtume uueesti pühapäeva pärastlõunal.    Ta on väga, väga elurõõmus, müstiline ja sarmikas mees. Väga. Pärast 9 aastat, 45 riiki, lõputut kogemustepagasit ja 30 eluaastat, otsib ta paika, kuhu maha settida, ja kõigi eelduste kohaselt saab selleks Uus-Meremaa.