Ma olen kohutavalt haige. Nina jookseb, kurk valutab, mind piinab vastik turtsuv köha ja iga paari minuti tagant täituvad mu silmad veega - mul on kõik sümptomid, et osaleda veenvas Lemsipi siirupi telereklaamis. Nii et nüüd väidavad kõik maailma naised, et mull on gripp. Ei, mul ei ole. Mul on külmetus.  Gripp, olen ma alati arvanud, on töölisklassi nimme loodud leiutis, et vabandada välja paaripäevased töölt puudumised. "Ma ei tule täna tööle, sest ma olen  külmetanud" kõlab pisut homolt. "Ma ei tule täna tööle, sest mul on gripp" kõlab palju mehelikumalt ja metsikumalt.  Aga sisuliselt võite sama hästi öelda, et ei saa täna tööle minna, sest teile on vähk külge hakanud. Kui teil on gripp, tuleb USA merejalavägi, süstib plasmat ja võtab maksast mõned proovid ning saadab need Atlanta biokeemiarelvakeskusesse.  Kui nemad on lahkunud, saabuvad kaitseministeeriumi tuuma-skafandritesse riietunud ametnikud ning uurivad, kas olete puutunud kokku  Hiina kanade, Vietnami luikede või Saksa sõduritega. Ja kui nemad lahkuvad, te surete. Gripp on vastik ja kui te väidate niisama nalja pärast end seda põdevat, olete lihtsalt naeruväärne.  Minu külmetus on muidugi kohutavaim, mis maailmas nähtud, ja siin istudes ning kolumnit kirja pannes trotsin ma kogu arstiteadust.  Põhimõtteliselt olen ma surnud.  Kui tahaksite eemaldada mu organid ja jagada nad laiali põduratele lastele, siis seaduse järgi on teil selleks õigus.  Ja kui ma siin niimoodi värisen ning peavalu ja kõditava köha käes virelen, mõtlen ma, kas sellele kõigele pole tõesti ravimit. Kas me tõesti ei peaks olema juba mõne sellise loomise lähedal…  Sadu aastaid arvasid inimesed, et külmetuse saab külmast. "Sa saad sealt väljast surmatõve külge," ütlesid inimesed keset 18. sajandi suuri tuiske.  Alles 1920ndatel jõuti järelduseni, et külmetus on lihtsalt viirusinfektsioon, väike vastik vennike, mis tungib kehasse, paljuneb ja  paneb aevastama, nii et miljonid tema vennikesed saaksid söösta kõigi viie meetri raadiuses olevate inimeste ninadesse ja silmadesse.  Sellest ajast saati oleme astunud Kuule, leiutanud stereo, mõelnud välja kiiruskaamerad ning loonud kiirnuudlid. Aga ikka ei tea mitte keegi, kuidas hoida eemal külmetusviirust.  Kui AIDS tuli, suutis Elton John panna kümne minutiga püsti heategevusorganisatsiooni ja klõbistas klaveriklahve Pretoriast Pontefractini, mis tähendab, et ehkki meil pole  ikka päriselt rohtu AIDSi vastu, on meil ravimid, mis suudavad õudseid sümptomeid vaos hoida. Aga külmetuse vastu? Mitte vähimatki.  1946. aastal asutas valitsus Porton Downis Wiltshire`is midagi, mida kutsuti külmetuse üksusest. See viis läbi lõputult eksperimente kuni sulgemiseni 1989. aastal. Ja praegu siin istudes, kaks köögirätikut ninasõõrmetesse lükatud, soovin ma kangesti, et nad oleksid oma tööd jätkanud.  Ameerika haiguste kontrolli ja ennetamise keskus on vapustavalt  hästi rahastatud organisatsioon. Nad uurivad ebolat ja päris grippi ja kõiki neid teisi eriti vastikuid viiruseid, mis võivad inimesed maamunalt pühkida, kui need kord lennukisse pääsevad. Ja kas teate, mis nõu nad annavad inimestele, kes ei taha külmetust? Peske käsi alkoholiga.  Ma hakkan juba vaikselt kahtlustama, kas selliseid soovitusi andvad teadlased pole mitte needsamad, kelle nüüd on alla neelanud põnev ja glamuurne roheline liikumine; et seesama doktor, kes oleks võinud leiutada  külmetusravimi, istub nüüd kuskil Kanada ranniku ääres jääpangal ja vahib jääkarusid.  Või äkki arvas ta, et kuskil külmas Cardiffi pärapõrgus viiruste sees virelemise asemel on hea mõte suunduda Sohosse ja hakata Lemsipi reklaamnäoks.  Ma muretsen selle asja pärast täpselt samamoodi nagu Concorde`i kaotamise pärast.  Inimeste loomuses ei ole kord juba algatatud projektile alla vanduda, aga praegu tundub mulle küll, et just seda me külmetuse puhul teeme.  Teaduslikult ei  ole seda väga keeruline alistada. 1999. aastal leiutasid briti teadlased katseklaasis viisi, kuidas takistada viirusi inimeste rakkudesse tungimast. Aga kui tuli aeg teha seesama katse päris inimese nina peal, lõid nad kõik käega ja suundusid hoopis koos Greenpeace`iga nende kiirkaatritel Islandi vaalapüügilaevu piirama.  Natuke lootust siiski püsib, sest kui Groucho klubi välja arvata, põeb enamik inimesi külmetust talval. Järelikult on meil vaja sellest lahti saada ning tundub, et tänu  globaalsele soojenemisele liigubki asi sinnapoole.  Oktoobri viimasel nädalavahetusel istusin ma õues, selja vaid T-särk. Ning alles nüüd, kui tuul hakkas puhuma põhjast, suutsid need viirused mu sõõrmetesse pesa teha.  (…)