Ometi täiustati kõnealust relva just kahe maailmasõja  vahel, kuid enamuses riikides ei võetud neid enne Teist maailmasõda relvastusse, seda peamiselt väikese laskeulatuse tõttu. Lahinguprobleemid algavad reeglina 300400 meetri peal, kui vastane ilmub nähtavale. Püstolkuulipildujaid kasutades aga tuleks vaenlane lasta 200 meetri kaugusele. Lähivõitluses on püstolkuulipilduja hea, võimaldades anda tihedat tuld  30 lasku umbes kolme sekundiga. Kuid iselaadiv vintpüss, mida hakati välja arendama, oli samuti hea, sest see võimaldas kiiresti sihtida ja tulistada.  Ainult Soome ja Austria võtsid enne Teist maailmasõda oma relvastusse püstolkuulipildujad. Ka NL-is oli neid vähesel määral valmistatud, kuid põhirelvastusse nad esialgu ei jõudnud. 1939.1940. aasta Vene-Soome sõda, kus Punaarmee sai tunda Soome püstolkuulipildujate Suomi efektiivset tuld, tegi venelastelegi selgeks püstolkuulipildujate vajalikkuse. Alles Teise maailmasõja ajal algas aga nende tõsisem tootmine kõikides sõdivates riikides. Püstolkuulipildujate arendamisel oli eesmärgiks saada relv, mida oleks  lihtne käsitseda ja hooldada, st oleks võimalikult lihtsa ehitusega ja omaks vähe liikuvaid detaile. Ning peamine, et relv oleks töökindel ja teda saaks valmistada odavalt.