Phillips (2004) joonistab välja järgmise maa-aadeldamise arengumudeli (tuginedes Zukini (1990) sarnasele linna-aadeldamise mudelile; vt tabel 1). Kõrvutades seda  mudelit näiteks Karula Rahvuspargi tekke- ja arengulooga, on sarnasus ilmne. Ka siin toimis juba nõukogude ajal vajaliku taustana ääremaastumine ja rahvast tühjenemine nii massiliste küüditamiste kui maastiku sobimatuse tõttu intensiiv-põllumajanduseks. 1980. aastatel tõmbas ala kõrvalisus ligi mitmeid rohkem või vähem dissidentliku taustaga, poliitiliselt, kultuuriliselt ja usuliselt (maausulisus jms) suunitluselt radikaalseid isikuid, aga ka vähem vastukultuurseid, kuid vaieldamatult elitaarseid  kultuuritegelasi, kes pole oma kinnistute välisilme ja ümbruse suhtes olnud sugugi ükskõiksed. Oma elukeskkonna kindlustamisel saavutasid nad esmalt piirkonna tunnustamise maastikukaitsealana ning iseseisvuse saabudes rahvuspargina. 1990. aastatel on kinnisvara liikumine pidevalt elavnenud ja kinnistuid on hankinud ka vähem radikaalne element, kuid kultuuritegelaste elav huvi Karula kinnistute vastu väärib endiselt eraldi rõhutamist. Ilmub Karula Rahvuspargi teataja "Taropettäi", aktiveerunud on mitmesugune  seltsitegevus. Keskkonna läikimalöömine on professionaliseerunud, väärtuslikud hooned on inventeeritud (Eller 1999; Parts 2002) ning kultuuripärandi alane töö jätkub, ulatudes traditsioonilise eluviisi käsitlustest arheoloogia ja folkloorini, kõnelemata ohtratest looduspärandi uuringuist (vt Karula Rahvuspargi kodulehekülge) - siin lülitun protsessi ka mina, kui mult tellitakse ehituspiiranguid (Parts 2002) ja kultuuripärandi kaitset (Parts 2003-2004) puudutavad ekspertarvamused. Tegevus põhineb nii rahvuslikul kui rahvusvahelisel kapitalil (Ettevõtluse Arendamise Sihtasutus, SA Keskkonnainvesteeringute Keskus, Euroopa Liit). Rahvuspargi keskuses ja mujal müüvad käsitöötooteid kohalikud meistrid, ideede ja spetsialistide pideva kaasatuse tagavad jooksvad projektid. Olulist uusehitussurvet veel ei esine, kuid see on Rahvuspargi juhtkonna väitel ennustatav. Rahvuspargi administratsiooni, Karula Hoiu Ühingu ja mitmete nende institutsioonidega seotud spetsialistide nägemus Karula "pärandmaastikust" ja "traditsioonilisest ehitusest" on saavutamas hegemoonilist positsiooni.