Teist teed esteetilise meeldimuse määramiseks läks uuem psühholoogiline esteetika. Nii mõneski suhtes tegi selleks juba Eduard v. Hartmann eeltöid, kuid selle tõeliseks põhjendajaks sai Gustav Theodor Fechn e r (1887. aastani filosoofia professor Leipzigis). Fechner on pärandanud ainult mõned üksikud ideed, mis aga osutund psühholoogilise esteetika kohta  haruldaselt vilja­kaks. Neist olgu kõigepealt nimetet tema vahetege­mine kõigi esteetiliste muljete otsekohese ja assotsiatiivse teguri vahel. Mis see vahe­tegemine tähendab, selgigu Fechneri enda näidetest. Oletame, et me ees on täitsa üht nägu apelsin ja puust kera; on mul teada, et teine asi on ainult puust kera, siis meel­dib mulle ainult apelsin, puust kera sellevastu äratab minus järeltehtud puuvilja ebameeldiva mulje. Kuna aga mõlema objekti välimus on täiesti üks, siis peab esteetiline meeldimus  apelsini puhul tekitet olema ainult nende kujutluste läbi, mis tema vaatlusega assotsieeruvad (näit. kujutlused puuvilja lõhnast ja maitsest, mälestused ilusast Itaaliast, apelsinipuude tumedast lehisest jne). Sarnases muljes on aga kahesuguseid sugemeid, esiteks värvid, vormid ja kompamiskvaliteedid (ehk ülepea objektiivselt antav) - need kutsus Fechner mulje otsekoheseks teguriks -, ja teiseks objektiga assotsieeritud kujutlused: mulje assotsiatiivne tegur. Käesoleval juhtumisel põhjeneb järjelikult  esteetiline meeldimus apelsini puhul ainult assotsiatiivsel teguril, kuid muidugi võib esteetiline meeldimus mõnel muul puhul liituda juba otsekohestegi tegurite ehk puhtobjektiivselt antava külge. See oli juba õige tähtis vahetegemine esteetilise mulje kahe olulise teguri vahel, kuigi veel natuke puudulik, sest mui­dugi ei ole mitte kõigil kujutlustel esteetilist tähendust, mis mingi esemega liituvad, ja Fechner ei puudutanud sugugi esteetiliselt tähendusrikaste ja esteetiliselt tähenduseta mul­jete eristavaid  tunnuseid.