Heljo Mändi oma peategelase elujuhtumuste kehvas kirjeldamises süüdistada ei saa. Aeglaselt ja põhjalikult kerib see raskemeelne lugu end lahti, kusjuures näib, et päevikuvormis algmaterjal on autorile tugevat mõju avaldanud. Igatahes suhtub ta naise päevikusse pieteeditundeliselt, vahest liigagi. Ilmselt ei ole ta suuremaid moonutusi ega mahukamat belletristilist töötlust ette tahtnud võttagi, pidades elutõde tähtsamaks kui kunstitõde.