Burckhardt kirjutab: "et ühiskond oma  algatusel võiks teostada vas­tavaid soove (nagu see olema peaks), seda ei oodata ega loodeta, see­pärast lükatakse need ülesanded riigile, kellel on vajalikud sundvahendid või kes neid võib soetada pretenteeritud üldhoolekande teostamiseks ja seega vajab ennekuulmatut võimutäiust." "lgaüks peab end õigusta­tuks nõuda, et ta võiks selle riigimasina üle olla kaasahääletajaks ja kaasamäärajaks. Need on õigused ilma lõputa kohustuste selgusetuse ja või­maluste täieliku arvestamatuse juures." Nii kasvab usk riigi  kõikvõim­susse, eriti sotsiaalsel alal. Ja kuna ollakse veendunud, et omades riigi­võimu on võimalik kogu olemasolu uueks luua, siis arendatakse halastamatut võitlust võimu pärast. Selles võitluses karjutakse sageli päästja" ja "kange käe" järele ja avatakse tee võimuletulekuks ekstrapersoonidele, "juhtidele", usurpaatoritele. "Kange käsi" aga on alati kõige soodsa­maks eelduseks, et riigivõim hakkab elama omaenda elu, alistades ühis­konna oma sihtide teenistusse.