Vaatan tagasi oma tänase teekonna algusesse ja ausalt öeldes olin väikese eelarvamusega selles osas, et trenn ja sportimine (laiemalt) võiks saada minu elu lahutamatuks osaks. Eks algus oligi pigem üle kivide ja kändude rännak suhtelises võõras maailmas... See oli paras pingutus ja peavangutus, et treeningud oma päevaplaani mahutada, ning kõik muu oli kohati justkui olulisem kui trenniminek, aga ikka "kamandasin" end liigutama ja nii keskmiselt kolmel korral nädalas. See n-ö sunnitud minek oli ajal, kui kaal pikaks ajaks seisma jäi ja tunne oli, et mina muudkui teen ja teen, aga tulemusteta. Üksi mõeldes ja tehes võib tekkida sellises olukorras soov alla anda, aga minu päästerõngaks oli kindlasti Monica, minu personaaltreener.