Mina olen maailma keskpunkt, maailma naba. Kõik mis oli, on, või tuleb, keerleb ümber minu. Vesinik on saanud heeliumiks. Tähetolm on kogunenud tompideks ja moodustanud planetaarseid süsteeme. Keset kive ja tühjust on tekkinud orgaanilised ühendid,rakud, lihtsad organismid, olendid uimedega, jalgadega ja tiibadega,  imetajad karvadega ja karvutud. Inimene on leiutanud kivikirveid, rattaid, kivi ja metalli töötlemise tehnoloogiaid ning portselanist wc- potte. Tsivilisatsioonid ja impeeriumid on tekkinud ja langenud. Kõik see selleks, et mina saaksin seda kõikke näha ja imestada: kui imeline on maailm. Kusagil Ladina-Ameerika vihmametsas koorub munast kirjusuleline papagoi ja minul on põhjust tunda imestust linnuriigi mitmekesisuse üle. Ämblikud koovad niiti mis on tugevam kui teras, selleks et mina saaksin hämmastuda looduse  vägevusest. Impeeriumite juhid teevad otsuseid, mis miljonitele tähendavad kannatusi ja surma. Sedagi ainult selleks, et mina saaksin pead vangutada, kui tark ja samas kui loll on inimene. Miljonid inimesed järgivad oma juhte, tundes uhkust kuulumise üle millegisse suuresse ja üllasse. Miljonid imestavad järgmistel ajaloo etappidel, et kuidas sellised lollused küll said võimalikuks osutuda. Mina, olles sellest teadlikuks saanud, tean hoiduda absoluutse tõe kuulutajatest. Kunstnikud maalivad suurepäraseid  maale selleks et mina neist vaimustuksin. Muusikud loovad muusikat, et mina saaksin sest elamuse. Inimestel läheb hästi või halvasti selleks, et mina saaksin selle üle rõõmustada või kurvastada. Kui minul on käsil mingi õppetüki õppimine, leian vihjeid selleks nii enese lähedusest kui ka kohtadest, mis minu isikust sootuks kaugele jäävad. Ajalehest loen lugu mis selgitab just minu õppetükki. Telekast õhtul tulev film räägib samast asjast. Uudistes peab Ameerika president kõnet ja räägib just samal teemal.  Asjad ja sündmused mis mulle ette satuvad, ei ole juhuslikud, vaid teenivad kõik ühte eesmärki. Nad arendavad mind. Isegi kui esmapilgul tundub, et mingi sündmus on juhuslik, või isegi minu arengut pärssiv, siis tavaliselt näitab aeg , et kõik on olnud vajalik. Kannatusele tagasi vaadates näen, et ilma selleta ma ilmselt ei oleks saanud paremaks inimeseks. Ma saan sellest teha ainult ühe järelduse. Mina olen maailma naba.      Mina on tegelikult illusioon. Ehkki ma võin ennast peeglist vaadata  ja mul on isegi vastav dokument e. pass olemas, mis nagu tõestaks minu minadust, on see ikkagi ainult näiline. Kui ehk, siis ainult paadunud materialistile võib mina olla vaieldamatu tõelisus. Kuid... Nagu igaüks võib märgata, siis miski ei ole ega juhtu ilma, et sellel oleks mõtet. Mis on minu mõte. Kui ma sündisin, oli minu olemise mõte rõõmustada minu vanemaid, sest milline vanem ei tunneks rõõmu oma vastsündinud lapsest. Minu üles kasvatamine õpetas minu vanematele vastutustunnet ja oskust seletada mulle  ja ehk isegi taasavastada vastuseid tuhandetele minu miksidele maailma olemise üle. Minu mõte on anda paljudele oskust olla sõber ja vähestele oskust olla armastatu. Minu mõte on anda eeskuju asjades milledega tulen toime. Kui ebaõnnestun, on see õpetuseks teistele mitte teha nii nagu mina tegin. Minu töö tulemust kasutavad sajad mulle võõrad inimesed ja mina kasutan sadade mulle võõraste inimeste tööd. Minu peres ei ole mina midagi eraldiseisvat. Ikka on mina tihedalt seotud. Mina kui mees oma loogika,  musklite, riski, saavutamise, saamise, kaitsjana, olen vastandiks naisele kui säilitajale, elujätkajale, hoidjale ja aluseks olemisele. Kuid mis ma oleksin ilma naiseta. Ainult pool. Lapsed ei saa hakkama ilma minuta kui nad on väiksed. Kuid võibolla ei saa hakkama mina ilma nendeta, kui nad on suured. Pagarid küpsetavad leiba, ehitajad ehitavad, arstid arstivad, mina olen puusepp. Kõik teevad midagi, kuid keegi ei tee kõikke. Nii oleme oma lähedaste ja ka võõrastega seotud üheks suureks ühiselt toimivaks  mehhanismiks, millest mina eraldamine tooks ilmselt kaasa ka mina huku.