ühest reisist jätkub inspiratsiooni tükiks ajaks, aga mul on kirjutamata üks teema, mis juba enne reisi peas ringles, nii et...  (ja sellega haakub kaudselt üks paulo coelho tsitaat facebookist: "when you and your heart become friends, neither will be capable of betraying the other.")  ehk siis: kui see, mida mu keha tahab, ja see, mida mu mõistus arvab, et  mul vaja on, lahknevad, siis kumb valida?  üks mu lähedastest kasutas kunagi kujundit, et inimene on nagu kentaur, poolenisti inimene (mõistus) ja poolenisti hobune (keha oma vajaduste ja ihadega). tema idealiseeris mõistuse domineerimist keha üle.  teine mu lähedane käis välja mõtte, et kui sa surud oma kehale mõistusega mingeid loomuvastaseid asju peale või keelad talle midagi, on see vägivald iseenda vastu - parem ole oma keha vastu hea, kuula teda, märka ja rahulda tema vajadusi, siis vastab  ta sulle samaga.  mu joogaõpetaja on  kirjutanud, et joogafilosoofias see mina, kelle tahtmisi tuleb täita, on hing ja see, kelle vajadusi tuleb täita, keha.  ilmselt on vastus - nagu paljude teistegi küsimuste puhul - tasakaal ja tunde järgi kuldse kesktee leidmine...