Nad (soomlased - F.P.) määrasiwad surnute mälestuseks ühe puu ja karsisiwad selle oksad ära. Hiljem hakkasiwad nad wäikesi lauakesi surnu mälestuseks tee äärde  puu külge lööma. /.../ Hiljemini aga, kui Eestlased targemaks saiwad, unustasiwad nad ära, et waim puu sees asub. Nad oliwad õppinud hiie puule ohwerdama, ja ohwerdasiwad harjunud kombe järele edasi. Et waimu näha ei olnud, hakkasiwad nad puud ennast, millele -p4- hiis nimeks jäi, pühaks pidama (Eisen 1888, 27-28). Niimoodi on puude pyhaks pidamise teket seletatud ajal, mil Eesti rahvaluuleteadus oli alles oma alguse saanud. F. J. Wiedemann kirjeldab seda samal ajal järgmiselt: Kui keegi (puule lappide  panemisega - F.P.) õnnetusest lahti sai, tõotati sellele puule ande ohverdada, kui haigus järele andis, /.../ peeti kohusetundlikult sõna (Wiedemann 1876, 413). Rahvaluules on teada omapäraseid juhtumeid, miks puud on pyhaks hakatud pidama. Näiteks Kuusalus elanud mongoollased yhes männis ja hiljem hakati sellele ohverdama. Juurus peetud kasesalka pyhaks, et pikne ei teeks ymbruskonnas kurja. Kärla kihelkonnas kasvavast lepast on räägitud: Et seda puud pühaks pidama hakatud tulnud sellest et sääl puu otsas  kord üks valge lind on nähtud, keda rahvas ei tunnud. Lindu peetud pühaks linnuks sellepärast ka puud pühaks, kus lind aset oli võtnud (L. 15792 95.V.Vahe.Kroonlinnast). Suure-Jaanis sai hobukastan pyhaks, kuna ta kasvas kiriku varemeil. Mitmelt poolt on teada, et puudele on hakatud ohverdama, kui nad rännanud mujalt (Pärnu-Jaagupi, Audru, Tõstamaa, Vändra, Suure-Jaani). Rõuges peeti kaske pyhaks, kuna pärast Põhjasõda jäi keegi tema okste vahel elama, teised olid kõik surnud.