Filmitegija Hartsuiker veetis kuus kuud ühes Mongoolia väikekülas ja otsustas seal valitseva eluolud ja meelelaadi kuidagi ka läbi filmi vaatajani tuua. Traditsiooniliselt oleks see muidugi lahendatud nii, et dokumentaalfilmi režissöör filmib külainimeste igapäevaseid tegemisi, õhtuti uberike ees istuvaid vanainimesi, tänavatel mängivaid lapsi,  perekondlike söömasid jne. Hartsuiker aga teadis, et seda on juba tuhandeid kordi eelnevalt tehtud ja et mingilgi määral meelde jääda on sel projektil vaja uudset lähenemist (kui saab üldse sellisest asjast veel tänapäeval rääkida nagu "uudne lähenemine", sest kõik on juba läbi proovitud ja vaid tühipaljas tsiteerimine). Nii proovibki ta oma filmiga pigem subjektiivset kogemust peegeldada kui tuua vaatajani lihtsalt pealiskaudset informatsiooni. Tulemus on muidugi muljetavaldav - sinakas monokroomne pilt,  vürtsitatud erinevate videoefektidega, mida saadavad Mongoolia kurgulaul ja rahvamuusika. Lisaks ilmub kaadri tagant ka vahetevahel jutustaja soiguv hääl, mis jääb kahjuks subtiitrirea puudumise tõttu arusaamatuks. Kõik see jätab mulje, et tegemist on mingisuguse võõra postapokalüptilise maailmaga, mitte ühe käegakatsutava kohaga mõne sammu kaugusel. Nii ei tahakski öelda, et tegemist on puhta dokumentaaliga, vaid lihtsalt ühe pooletunnise eksperimenteerimisega filmiga, mis hästi näiteks mõne galerii seinale  jooksmiseks sobiks.