Ma olen alati mõtelnud, et minu personaalse hinge tulivihaseks muutumine oli tingitud minu personaalsest minevikust. Ma olen alati uskunud, et hullusin, kuna nad röövisid, veristasid ja vägistasid mu ema. Ainult pärast seda muutusin ma vägivaldseks. Aga võib-olla see, mis minuga juhtus, andis mulle lihtsalt hoogu…. Võib-olla ma oleks toiminud samamoodi. Või ehk just see minu teotus päästis mu.  Sest mul oli väga selge ettekujutus, misasi on vägivald, ma teadsin, millise hävingu see kaasa toob. Võib-olla selle pärast ma jäin seisma, kui mulle pisteti püstol pihku ja üteldi, et ma peaksin seda kasutama. Ma andsin püstoli tagasi ja ütlesin ei. Eelkõige seepärast, et ma tunnetasin midagi, mis kõlas valesti minu kaaslastes. Mõistsin, et liiga paljude nende jaoks oli revolutsioon esteetiline žest, mentaalne rahusti, üldine mootor, ehkki võimas. Mina otsisin kättemaksu. Ma otsisin surnuid ees- ja  perekonnanimedega. Ma ei saanud ennast rahustada rumalate vägivallažestidega, mis suunati suvaliselt ükskõik kelle suunas teisel pool barrikaade. Minu rühmapealik ütles mulle, et ta tahab luua gruppi, kes alustuseks pidid politseiniku kõri noaga läbi lõikama. Ma vaatasin teda ja ma ütlesin: "see on hullumeelsus". Miks kuradi päralt pidin ründama tänaval suvalist politseinikku? Võib-olla oli vapper inimene. Minu soov kättemaksule oli liiga täpne, liiga täiuslik, et ma oleksin saanud rahulduda üldistatud vaenlase  verega.