1. Välisraha intensiivne sissevool (nii otseinvesteeringute ja pankade, aga ka Euroopa Liidu struktuurifondide kaudu) suurendas rahapakkumist ja küttis nõudluspoolset inflatsiooni tagant. Kapitali vaba liikumise kui Euroopa ühe põhivabaduse tingimustes olid välisraha sissevoolu piiramise ehk selle negatiivsete mõjude steriliseerimise võimalused äärmiselt piiratud. Viimane toimus eeskätt sel moel, et valuutakomitee režiimis jäigalt fikseeritud vahetuskurss välistas vähemalt krooni nominaalse kallinemise välisvaluutade suhtes. Tõsi, selle hinnaks oligi kõrgem inflatsioon. Eesti Pank jättis sisuliselt kasutamata kohustusliku reservi nõude tõstmise võimaluse, millel olnuks vähemalt sõnumiline väärtus (kohustusliku reservi nõuet tõsteti vaid üks kord ja sedagi alles 1. septembrist 2006. aastast 13 protsendilt 15 protsendile). Iga valitsuse poolt eelarveülejäägiga käibelt kõrvaldatud krooni asemele tõid pangad ringlusse sisuliselt neli uut krooni. Kõige ebamõistlikum oleks olnud tollal euro saamise, s.t Maastrichti inflatsioonikriteeriumi täitmise eesmärgil sageli soovitatud kaudsete maksude (käibemaks, aktsiisid) alandamine, mis oleks tarbija jaoks vabaneva (kui üldse) raha näol üksnes suurendanud horisontaalset survet hindadele, sest ringluses olev rahamass poleks vähenenud. Välisraha transformeerus lõppkokkuvõttes sisetarbimiseks ja sedamööda ka statistiliseks majanduskasvuks, mille reaalne sisu oli paljuski küsitav. Või nagu 2007. aasta 10. märtsi The Economist irooniliselt kirjutas: "your money, my growth" ehk eesti keeli ja Eesti-keskselt "teie raha, minu majanduskasv". Algselt kinnisvaraturule ja selle kaudu ehitusse pumbatud raha valgus laiali (nn spill-over efekt) ja hakkas inflatsiooni tagant kütma, mis suurendas omakorda survet palkade tõstmiseks. Maksude kaudu muutus see ka avaliku sektori (erakorralisteks) tuludeks ja sedamööda ka (nüüd juba suuresti korralisteks) kuludeks, mille juures suudeti siiski tagada euroopalikus mõttes suur eelarveülejääk ja reservide kasvatamine.