Kuid kas selline mõistuse ja analüüsi vahelesegamine eluprotsessi pole patt! Iga analüüs on ju alastikiskumine. Kes ei  mäletaks, kui­das Hindrey korduvalt juba oma "Pühajärviaanades" on hurjutanud ekshibitsionismi, tsünismi ja muid trikooga või trikootusega seotud "kõlvatusi"? Ka novellides saavad loomulikkuses sorijad oma naha­täie, eriti arstid, need materialistid, kellele kõik algab ja lõpeb sooli­katega ja nende funktsioonidega. Professor, kes Ellenile annab pre­pareerida mingi kahtlase kehaosa, saab Kuldkepi käest ehtsa kõrva­kiilu. Sama Kuldkepp, nähtavasti kirjaniku alter ego, nimetab freu­dismi põlglikult "viini aluskeha  talmudistide kooliks". Kuid kerkib küsimus, kas see Kuldkepp ise pole samasugune paljastaja oma hinge analüüsidega? Kas ei kisu ta Kent-Jordani hingeelu üksikkiududeks, kas ei otsi ta Romeo alateadvusest selle toimingute juuri? Autor võiks ehk vastata: jah, seda küll, kuid see sünnib kõlbliste eesmärki­dega, proua Kent-Jordanis on vaja äratada emaarmastust, Ellenit vaja ohtude eest hoida jne. Kuid kas arstide, ka psühhoanalüütikute, sori­misel samuti pole õilsaid eesmärke?