Esimesed kirjalikud andmed Kalamaja kalmistu kohta pärinevad 156l.aastast, kui Kalamajja maeti 2000 Rootsi sõjaväelast. Võimalik, et see oli sama kalmistu, millel Põhjasõja järgsetel aastatel puudus piire ning kuhu ümberkaudsete karjamaade loomad pääsesid kõndima. 1730. aastal pöördusid eesti ja rootsi kogudus linnavõimude poole palvega ehitada Kalamaja kalmistu ümber  plankaed ja seada üles kellad. Selle kohta, kas 18.sajandi I poolel oli kalmistul mõni sakraalehitis, andmed puuduvad. Alles 1780. aastal suudeti Peter Duborh rahastamisel rajada kalmistu väravatorn ja see on tänapäevani säilinud.  18. sajandil oli Kalamaja kalmistu Pühavaimu ja Rootsi-Mihkli koguduse matmispaigaks. 19. sajandil laiendati kalmistut korduvalt. Näiteks 1842. aastal õnnistati kalmistu uus osa. 1950. aastate alguses kalmistu suleti ning 1964. aastal hakati seda pargiks kujundama.  Muinsuskaitseliikumise algatusel hakati kalmistut taastama mälestuspargi-nekropolina ja alates 1993. aastast on see pargina looduskaitse all.    Kasutatud kirjandus: R. Nerman, KALAMAJA, Tallinn 1996