Demokraatiad muidugi  hoolitsevad ka noorpõlve eest, kuid ainult sel määral, kui kõigi kodanikkude eest. Nad ei arvesta ainuliselt noorpõlve. Eelkõige nad ei jumalda noorsoo otsuseid ega mõtle, et mingi doktriin on õige lihtsalt seepärast, et noorus seda pooldab. Nad osutavad pigemini erilist tähelepanu küpsede isikute arvamustele, kel on tõelisi või oletatavaid koge­musi ja küsivad nõu vanade nõukogudelt, "senateilt". Oma laadilt naiselik avalik arvamus armastab noorust, tunneb kaasa tema raskustele, ihkab nende parandamist, on  võlutud noorpõlve doktriini paindumatusest. Ja ometi, rea­geerides nagu täiskasvanu laste mõtteisse, ta vaevalt kavatseb teostada neid doktriine. See on ilmne valimiste puhul. Kui neid korraldataks praegu, fakt esilduks isegi veel selgemini, sest väga tõenäoliselt kommunistlik partei saaks veel vähem hääli kui kaks aastat tagasi, ühe sõnaga, Prantsuse demokraatlikul korral pole palju karta noorsoo vaenulikkusest.