Ma ei tunne ärevust. Selle asemel on tühjus. Võib-olla olen ma ise inimesed maha jätnud, astuma samme ja läbima takistusi ilma minuta. Igale poole polegi kõiki vaja. Tajusin, et ma polegi  praegu selleks võimeline. Ma ei oska teisi kuulata nii nagu varem, side on häiritud, mõtted ei talletu, ja ma tunnen end halvasti, sest kohati oleks vastasseisja justkui seinaga rääkinud. Samas on osaliselt hingav, lahtiste silmadega ja kõrvadega teine kuju parem kui võitlus ja ummik sinus eneses. Süda tahab lihtsalt koormat vähendada, ta polegi tagasisidele ja õpetusele vastuvõtlik. Südant ei saa sundida.