See on natuke nagu meditatsioon vihkamisest. Ma proovin sellest küll  üle olla aga ma olen tegelikult üks väga väiklane, kibe ja vihane inimene. Võiks öelda, et ma elan selleks, et kätte maksta. Alates bussijuhist kes uksed nina eest sulgeb, esimesele tüdrukule kes jah ütles, klassikaaslastele kes nii igavad olid, nolkidele kes mu ninaluu lõhki lõid, saamatutele kunsti õpetajatele kes mu aega on raisanud. Kätte maksta kõigile, neile koledatele blondidele tüdrukutele kes mu olemist häirivad oma rõvedate roosade jopede ja helesiniste teksadega (mul on vastik teid vaadata),  kätte maksta neile nokamütsidega jorssidele, kätte maksta nende idiootsuse eest, tahan neid alandada, tahan neid alandada nii väga. Naeran nende üle kui nad ei tea mõnda nime mida mina juhuslikult tean. Kirjandusest või filosoofiast või ajaloost. Intelligentsia vallast. Mulle meeldib mõelda, et ma olen intelligentsem kui mõni teine, kuigi mu lugemus kiita pole.