Niisiis, osad vegetatiivses seisundis patsiendid, kelle kohta arst ütleks, et nad pole teadvusel, läbivad parima teadvuse testi, mis teadvuseteadusel pakkuda on. See võib tähendada, et need patsiendid tõepoolest on  teadvusel, kuid võib ka tähendada, et antud teadvuse test on tegelikult vilets - seda suudavad läbida ka teadvuseta patsiendid. Siiski argumenteerivad autorid esimese väite poolt: 1) üldnarkoosi tõttu kontrollitult teadvuseta seisundis olevad isikud vastavat reaktsiooni ei näidanud, 2) tingitud refleksi õppimine ennustas patsiendi paranemist, 3) osade patsientidega läbiviidud ajukuvamiskatsed olid juba varem viidanud võimalusele, et nad on mingil määral teadvusel. Sellegi poolest tuleb ausalt öelda, et  argumendid läbinisti veenvad ei ole ja et jääb võimalikuks, et "teadvuse test" polegi tegelikult teadvuse test. Seni, kuni me täpselt vastata ei suuda, mis see teadvus üldse on, jääb see küsimus kindla vastuseta. Sellest hoolimata näitab antud töö, kuidas teadvuseteadusest tulevaid teoreetilisi teadmisi saab rakendada elulistele ja olulistele küsimustele. Pealegi on antud testi väljaarendamine ja kaasamine vastavate patsientide hooldusesse igal juhul mõttekas, sest ta annab teavet patsientide võimaliku paranemise kohta.