Itaalia ciao kõlab nagu meie tšau, meil mõlemal on pasta ja pitsa, aga me oleme väga erinevad. Anna Feliciana, vabatahtlik Itaaliast, räägib meile, mis teeb eesti keele raskeks, millised on Eesti ja Itaalia toidu erinevused ning mida ta nii külma kliimaga maal teeb.    Rääkige meile oma vabatahtliku-projektist.  No ... Ma tulin Rakverre EVSi projektiga. EVS (Euroopa vabatahtlik teenistus) on osa programmist Youth in Action,  mida rahastab Euroopa Liit. Selle eesmärk on julgustada noori olema liikuvad ja aktiivsed kodanikud ning suurendada solidaarsust erinevatest kultuuridest pärit inimeste vahel.  EVS on täiskohaga tasustamata vabatahtlik teenistus, milles saavad osaleda kõik Euroopa kodanikud vanuses 18-30 aastat.    Vabatahtlikele tagatakse söök ja majutus, kindlustuskaitse ja toetus ning neid abistab uue riigi eluga kohanemisel projekti saatev ja koordineeriv organisatsioon. Vabatahtliku lähetuse kestus võib  olla kuus kuud kuni aasta ja mina kavatsen siia jääda aastaks.    Ma töötan laste päevakeskuses, organiseerin seal tegevusi. Olen teinud ettepaneku uue töötoa loomiseks ja ühtlasi arendan oma võimeid. Veel aitan lapsi inglise keele õppimisel, ja kui huvi on, siis võin ka itaalia keelt õpetada.    Miks valisite Eesti?  Ma olen Itaaliast ja tahtsin tulla Põhja-Euroopasse, nii et ma saatsin taotluse Rootsi, Soome, Lätisse, Eestisse ja Taani. Mulle vastati Eestist  ja ma ütlesin lihtsalt: "Olgu, teeme ära!"    Kas te arvate, et eesti keel on raske keel? Kuidas te seda õppisite?  Jah, natuke. Eesti keel kuulub teise keelkonda kui itaalia keel ja minu jaoks oli kõige raskem see, et sõnad võivad täielikult muutuda. Ma ei tunne ära sõna, mida ma tean, sest see on mingis teises vormis. Aga eesti keel on väga huvitav ja mulle meeldib, kuidas see kõlab.    Kuidas ma seda õppisin? Noh, keskuses, kus ma töötan, on kolm töötajat.  Minu ülemus ei oska inglise keelt, nii et ta rääkis minuga algusest peale eesti keeles, kuid üritas mind mõista sõnastiku abil.    Ma kuulasin eesti keelt, aga rääkisin inglise keeles. Samuti oli mul kaks korda nädalas eesti keele tund ja õppisin ka ise, sest ma tõesti tahtsin seda selgeks saada - lastega suhtlemiseks läheb ju keelt vaja.    Ühe kuu pärast hakkasin juba ka eesti keeles rääkima, et oleks praktikat ja suudaksin keelega kohaneda. Ühel nädalavahetusel olin koos teiste  vabatahtlikega seminaril. Juhtus nii, et ma olin ühes rühmas koos vabatahtlikuga, kes ei osanud eesti keelt.    Me pidime suhtlema lastega, kes ei osanud inglise keelt, seega tuli minul rääkida eesti keeles. See sündmus pani mind ennast väga vaprana tundma ja ka mu oskused olid täienenud. Nüüd pean õppima rohkem sõnu, sest ma ei saa veel kõigest aru.    Kõik teavad, et itaallased on väga emotsionaalsed. Kas on raske pikalt viibida riigis, kus inimesed seda väga pole?  Ma arvan, et me peaksime alustama sellest, et ma ei ole Lõuna-Itaaliast. Ma olen põhja poolt. Ma arvan, et see aitab mind, sest Lõuna-Itaalia ja Põhja-Itaalia erinevad paljuski. Kohtasin üht poissi, kes on vabatahtlik Napolist - see on Lõuna-Itaalias - ja kes ütles, et talle on see raske, sest kui ta räägib, tahab ta vestluskaaslast katsuda ja midagi sellist. Mul ei ole seda, sest mulle ei meeldi katsuda inimesi, keda ma ei tunne. Nii et sellest vaatepunktist olen rohkem eestlane kui itaallane.    Eestlased ütlevad alati, et nad on külmad ja mitte nii emotsionaalsed, kuid see pole tõsi. Ma olen leidnud inimesed, kes on minu suhtes väga avatud ja kenad.    Kas olete käinud Tallinnas?  Jah, olen. Mulle meeldib Tallinn, eriti vanalinn. Aga ma tahan öelda, et kui inimesed külastavad Tallinna, ei näe nad tõelist Eestit. Tallinn on Euroopa pealinn, nii et see on rohkem rahvusvaheline kui Eesti linn. Samuti kui keegi külastab Roomat, ei näe ta tegelikult Itaaliat.    Rääkige meile tõelisest Itaalia elust. Traditsioonidest, pidudest, toidust ...  Eesti ja Itaalia on natuke erinevad. Näiteks perekond. Kui siia tulin, oli mul raske mõista, et inimesed ei söö koos, sest me itaallased oleme kõik koos isegi õhtusöökidel. Ma ei tea, kas nii on parem või mitte, on lihtsalt erinev.    Muidugi ei ole ilm sama. Rääkisin enda õega ja ta ütles, et võib-olla järgmisel nädalal saavad nad natuke lund.  Jõulud veedame tavaliselt  pere seltsis. 24. detsembril on meil suur õhtusöök koos kõigi sugulastega, kuid kahekümne viiendal jääb ainult pere: ema, isa ja lapsed. Uut aastat võtame vastu koos sõpradega. Igaüks teab traditsioonilisi Itaalia toite - pitsa ja pasta.    Maitsesin Eesti pitsat ja pastat (makarone) ka, aga need on teistsugused. Me ei kasuta nii paljusid koostisosi, pitsa võib teha lihtsalt liha või juustuga. On ka mitme lisandiga, kuid peamine on alus.  Keskuses, kus ma töötan, püüame kasutada paljusid  retsepte Itaaliast.  Aga sageli vaatavad lapsed toitu ja ütlevad: "Oh, see on imelik! Ma ei taha seda maitsta." Ma arvan, et seda selle tõttu, et ma kasutan palju köögivilju ja need ei meeldi lastele.    Mida te kavatsete teha tulevikus, pärast oma vabatahtliku-projekti?  Hea küsimus. Ma ei otsustanud tegeleda selle projektiga mitte ainult sellepärast, et tahtsin, vaid ka sellepärast, et ma vajan aega otsustamiseks, mida ülikooli õppima minna. Ja nüüd ma mõtlen. Aga ma  olen rõõmus võimaluse üle siin elada, sest nüüd on mul uus võimalus minna ülikooli Eestis, võib-olla.  Minu projekt lõpeb mais, seega ma arvan, et lähen tagasi koju ja seal otsustan, mida edasi teha.