Ometi ei ole inimese elu püha ainult siis kui ta on ristitud, olles vastu võtnud jumaliku elu. Jumalik elu temas on ülipüha, lõpmatult püha. Inimese elu pühadus tuleneb pigem sellest, et omades mõistust ja vaba tahet, olles ihu ja ratsionaalse hinge ühendus, võib ta saada ühendatud Jumalaga, kogu pühaduse allikaga, ning et selleks on ta loodud ja kutsutud. Sellepärast ei sõltu inimelu pühadus selle funktsionaalsest täiuslikkusest - tervisest, arukusest, võimekusest jmt., veelgi vähem sotsiaalsetest karakteristikutest - jõukusest, positsioonist, panusest ühiskonnaellu. Inimelu on püha kuna see on inimese elu.