Ma usun, et "Tumedate liblikate kodu" on üks tugevamatest filmielamustest, mis mul umbes viimase aasta jooksul on õnnestunud saada. Kui ma kinost lahkusin, helistas parasjagu üks sõber ja tahtis jagada mõtteid pulma kohta, kuhu meid mõlemat on kutsutud. Olin sunnitud talle ütlema, et kallis sõber, mitte praegu. Praegu ma ei suuda üldse rääkida. Ma ei tea, kuivõrd on see seotud sellega, et minu kokkupuude põhjamaiste asjadega on peaaegu aasta jooksul olnud suhteliselt põgus. Ma olen  ringi reisinud ja nüüd juba peaaegu kuus kuud Rios elanud. Ma ei tea, kuivõrd on minu elamus seotud sellega, et film vallandas omamoodi koduigatsusega seotud tunnete ahela. Võib-olla tunduski film mulle just seetõttu niivõrd tugev, et ta oli ühtaegu nii kauge kui kodune.