H. Raudsepas on niihästi filosoofi kui ka luuletajat ja narri, nii­hästi šizotüümi probleemikust ja analüüsisadismi, kui ka pükniku aistlikkust ja meeleolukust. See teeb mõtlejaile huvitavaks ka ta följetoni  ja jandi, ning teeb massilegi lõbusaks ta mõtte. Mitte ai­nult pildikuse taotluses pole ta uuema aja näidendite sõnastus nii täis kuhjatud rahva vanasõnade ja kõnekäändudega. Ta "populaar-filosoofi" loomus otsib omale abi teistegi kehavaimsest vulgaartarkusest. Ja ta stiili tähtsamaks väliseeskujuks ja paralleeliks sobib ilm­sesti B. Shaw, see iiri "naerev filosoof" ja veidrik, kelle peavõime sa­muti on huvitada just oma üldmõtetega, mis on pandud sädelema sageli üsna vulgaarsete ja aktuaallabaste  huvipiltide püssirohuga. Mõlemad langevadki vahel kasutama seda ilutuld ainult "kunstina kunsti pärast", kus lauseid ja mõtteid tiirutab ja ragiseb ümber nii­sama lustiks. Kuid enamik neist ainelis-aistlikest (sageli ka eroo­tilistest) tungivabastuse plahvatustest (vrd. Freudi naljateooria!) puksutab tervikmõttelisegi raketlennuki lõppeks ometi sihile.