Eesti vapp  Sõna "vapp" pärineb keskalamsaksakeelsest sõnast ja seetõttu kasutasid eesti rahvuslased kaua aega selle sõna asemel sõna "õuemärk". Vappide eelkäijateks peetaksegi neidsamu õue- ja peremärke. Euroopas tekkisid  vapid peaaegu kõigis riikides XIII sajandil. Esmajoones kasutati neid väeosade, aga ka üksiksõdurite märgistamisel.  Eesti- ja Liivimaa omasid minevikus erinevaid vappe. Eesti vappi tarvitati esimest korda Tartu ja Viru vasallide korporatiivse ühenduse pitsatina 1284. aastal. Hiljem sai sellest Eestimaa rüütelkonna vapp, mis sellisena kehtis seisuste kaotamiseni 1920. aastal. Uniooni loomisel Leeduga 26. detsembril 1566 sai Liivimaa vapi. Mõlemad vapikujud leidsid praktilist kasutamist juba XIX sajandil  esmajoones seoses meie üldlaulupidudega, kaunistades laulupidude märke.  Eesti Vabariigi sünd 1918. aastal ja Asutava Kogu kokkuastumine 1919. aastal ning põhiseaduse väljatöötamine tõstsid lisaks vabariigi lipu määratlemisele üles ka vapi küsimuse. Lipu küsimuse lahendamine oli lihtsam, sest sinimustvalge rahvuslipp oli juba olemas.  Vapikavandi väljatöötamise ülesande sai vabariigi valitsuselt haridusministeeriumi kutseosakond. Sealt edasi pidid ettepanekud minema valitsusele ja siis riigikokku  vastava eriseaduse kehtestamiseks. Üksmeele leidmine osutus keeruliseks, 31. märtsiks 1921 esitati vapikavandite võistlusele 138 kavandit. Neist valiti välja 7 tööd, kuid esimene auhind jäi välja andmata. Esimene ja teine preemiasumma jagati Kristjan Raua ja soomlase Harry Röneholmi vahel.  Kõigil seitsmel oli kasutatud ühe olulise elemendina kotka kujutist, kahel neist olid lisaks ka kolm lõvi. Ka Röneholmi kavandil oli kotka südame kohal asuval kilbil kolm lõvi.  Ajakirjanduses puhkes äge  diskussioon. Valitsus otsustas pikendada kavandite esitamise tähtaega 15. juulini 1921. Uueks tähtajaks saabus vaid paarkümmend tööd. 8. märtsil 1922 esitas valitsus riigikogule omapoolsed ettepanekud. Riigikogu väliskomisjonis tuldi otsusele, "et tuleb selle ajaloolise vapi juurde jääda, mis meil juba Eestimaal Daani ajast tarvitusel oli, nimelt kuldse põhjaga kilp kolme sinise leopardiga".  9. oktoobril 1923 Riigikogu üldkoosolekul oli arutlusel 7 varianti, neist 5 valitsuse oma. Valitsuse viies ettepanek  oli kõige lihtsam. Selle järgi oli riigivapiks kuldse põhjaga kilbil kolm sinist leopardi. Vaidlus riigikogus oli tormiline ja üksmeelele ikkagi ei jõutud. Riigivapi seaduseelnõu teisel lugemisel 16. oktoobril 1923 otsustati anda see tagasi üldkomisjonile uute kavandite väljatöötamiseks.  Detsembris pöördus üldkomisjon Eesti Kunstnikkude Liidu, Eesti kujutavate kunstnikkude kutseühingu ja riigi kunstitööstuskooli poole ettepanekuga, et iga asutus valmistaks vähemalt kolm riigivapi kavandit. Esitati  üle 20 vapikavandi. Neist valis komisjon esialgu välja viis ja lõpuks 30. aprillil ühe (kolme leopardiga vapi), mille esitas kinnitamiseks riigikogule.  Esimene lugemine oli 17. juunil 1925, teine lugemine järgmisel päeval ning pärast vaidlusi võeti kolmandal lugemisel 19. juunil 1925 vastu kavand, kus kuldse põhjaga kilbil, mis on ümbritsetud kuldtammepuulehtedest pärjaga, on kujutatud kolm sinist leopardi.  Riigikogu abisekretär Leopold Raudkepp nõudis viimasel hääletamisel, et vapiseadusesse  hääletataks kolmele lõvile (leopardile) järgmised tähendused: esimene lõvi tähendab Lembitu aegse vabadusvõitluse, teine Harjumaa 1343. aasta võitluse, kolmas Eesti 1918-1920. aasta vabadusvõitluse kangelasmeelt. Pärg märgib Eesti tugevust ja püsivust, vabaduse närtsimata traditsioone. Need tähenduste lahtiseletused läksidki läbi.  Riigivapi seadus hakkas Eesti Vabariigi territooriumil kehtima 21. juulil 1925. aastal. 1940. aastal kehtestas uus võim Eesti NSV vapi, mis oli üsna sarnane NSVL vapile.  Okupeeritud Nõukogude Eesti kriminaalkoodeksi § 195 järgi oli sinimustvalge lipu heiskamine, Eesti rahvusliku hümni laulmine ja Eesti Vabariigi vapi avalik tarvitamine karistatavad teod, mida kvalifitseeriti huligaansusena ja karistati vabaduskaotusega kuni seitse aastat.  Eesti vapi ajalugu jätkus 7. augustil 1990, mil Eesti Vabariigi Ülemnõukogu otsustas ühe omariikluse taastamisele suunatud sammuna võtta kasutusele kuni 1940. aasta augustini Eestis kehtinud riigilipu ja riigivapi. 16. oktoobril võttis  Eesti vabariigi Ülemnõukogu Presiidium vastu seadluse riigilipu ja riigivapi kasutamise kohta, kus oli kirjas, et riigivapil on kaks kuju - suur vapp ja väike vapp. Suurel vapil on kuldsel barokk-kilbil kolm sinist punase keele ja hõbesilmadega leopardina kujutatud lõvi, kes astuvad kilbi poolt vaadates paremale, pilk vaataja poole. Kilpi ümbritseb kolmelt küljelt vanik kahest ristatud kuldsest tammeoksast. Väike vapp on ilma tammeoksteta.  28. juunil rahvahääletusel võeti vastu Eesti Vabariigi Põhiseadus,  kus on kirjas, et riigilipu ja riigivapi sätestab seadus. Riigivapi seaduse võttis riigikogu vastu 13. aprillil 1993. 13. juunil 2001 võttis Riigikogu vastu uue riigivapi seaduse. Selle järgi kasutatakse riigivappi järgmistel juhtumitel: kujunduselemendina, turvaelemendina ja pitseri elemendina. Kujundus- ja turvaelemendina kasutatakse suurt riigivappi ametlikel dokumentidel, esindusruumide kaunistamisel riiklike sündmuste puhul, ametlikel kutsetel, vabariigi presidendi lipul ja vimplil jne. Väikest  riigivappi kasutatakse Eesti mereväe lipul, rahvusvõistkonna riietusel, markidel, rahamärkidel jne.