Olles kuni viimase päevani rabelenud tavapäraste toimetustega, peale öist pakkimist maganud vaid 2 tundi ning hirmväsinuna pärale jõudnud, ei koitnud alguses kuidagi mu teadvusele, et olen saabunud eksootilisse paika.      Kui välja arvata majutus Porto kesklinnas asuvas 4-tärnilihotellis Inca, ei olnud mul esimesel päeval üldse tunnet, et olen kuskil välismaal, rääkimata sellest, et Atlandi ookeani kaldal, maal, kus kasvavad viinapuud ja palmid.      See arusaamine tuli tasapisi ja mida edasi, seda enam vaimustusin paigast, kus olime. Soe tuuleõhk septembri lõpus, mis lubas ringi käia lühikeste varrukatega; järsult tõusvad ja langevad ning oma kitsuse tõttu ühesuunalised ja umbes liiklusega tänavad; majad, mille fassaadidel on kaunid vannitoaplaadid ja peatänavad, mille  kohal ripuvad teksapüksid ja voodipesu; pargid, kus nagu muuseas teiste puude keskel sirguvad palmid - idülliline, kütkestav, kaunis ja realistlik ühteaegu.        Suured väljakud ja  uhked tornid, keset linna peidetud mahajäetud majad haigutavate aukudega katuses, kaunis promenaad jõe ääres ja peakatedraalist vaid mõnekümne meetri kaugusel asuv põhjakihi kogunemiskoht...              Porto on Portugali suuruselt teine linn, mis asub Douro jõe kaldal, suubudes Atlandi ookeani. Väikese ringkäigu järel võib mõista, et tegemist on vana Euroopa ühe vaeseima riigiga - hinnad ei erine oluliselt Eesti hindadest, palju on seda, mis vajab rekonstrueerimist; samas on tegu ülikoolilinnaga, kaasaegne tehnika on omal kohal (moodsad autod, wifi, laienev metroo, raudtee, lennujaam).        Nii palju, kui ma linnas sattusin ringi käima, toimus igal päeval mingi meeleavaldus, koosolek või etendus. Esimesel päeval, kui Gretega linna käisime uudistamas, oli üliõpilaste meeleavaldus. Alguses ei saanud me aru, mis toimub: kusagilt kostis ühes rütmis  karjumist. Hiljem saime alles teada, et need karjuvad ja marssivad noored mustades ülikondades ja kostüümides on üliõpilased.      Teisel päeval, kui linna peale sattusin, toimus  raekoja ees mingi suur komejant - klounid, narrid ja muud säärased, pluss kohalik rahvamuusika.  Kolmandal korral, kui linnas jalutasime, sattusin jälle mingile vabaõhu rahvamuusika üritusele. Täpsemalt oli tegemist mingi ülikooli lahtiste uste päeva või näitusega ja siis esitati seal kohalikku muusikat ja jagati tasuta veini (millest ma loobusin).      Vein, muideks, on Portugali üks olulisi kaubamärke. On ju lihtne tuletada sõna "portvein" algupärandit. Portvein, nagu meile anti teada, on tavalisest veinist oluliselt kangem, 20-kraadine, ja seda ei tarbita söögi kõrvale, vaid enne või pärast sööki. See info pärineb veinikeldrist, mida külastasime.      Ehkki ma ise ei tarbi alkoholi (kui armulauavein välja arvata), oli üsna põnev teada saada, et Portugalis valmistatava veini jaoks saadakse viinamarju peamiselt riigi põhjaosast, kus viinapuid kasvatatakse terrassidel. Et  terrassidele ei pääse masinatega ligi, siis veel tänapäevalgi korjatakse marju käsitsi. Kusjuures korjajad on naised ning äravedajad - suurte punutud korvidega, mis mahutavad kuni 70 kg - mehed.        Üsna omapärane nähtus meile Gretega oli (ja see meenutas väga mu 2000nda aasta Roomas käiku), et paljud mehed lihtsalt vahtisid meid ja mitmed tulid familiaarselt ligi ja hakkasid mingit udujuttu ajama. Õnneks olime kahekesi ja kõndisime ringi keset päevast aega, mistõttu erilist ohutunnet ei tekkinud, välja arvatud siis, kui sattusime kogemata jesuiitide kiriku õuele, kus oli väikene narkomaanide ja joodikute kogunemine privaatses õhkkonnas. Hiljem, kui tahtsime paralleeltänavat mööda  samas suunas minna (et vältida eelmainitud paika), hoiatas meid keegi kohalik, et meie kui turistid sinnapoole oma nina ei topiks. Itsitasime siis Gretega, et nojah, aitäh, aga hilja öelda...          Tegelik põhjus, miks ma Portugali läksin, et olnud muidugi kõige eelnimetatu uudistamine, vaid Euroopa Metodisti Noortenõukogu koosolek, mis sedakorda toimus eksootilises paigas. Kuna Portugali metodisti kiriku keskus on Portos ning suurem osa kogudusi just riigi põhjaosas, siis osutuski Porto koosoleku pidamise paigaks.  Üheks arutlusobjektiks oli näiteks see, kas üle-euroopalistel noorteüritustel tuleks lahja alkoholi tarbimine ära keelata või mitte. Ilmnes, et mitte kõigi  riikide esindajad ei pea seda iseenesestmõistetavaks, mis sest, et tegu on sellesama konfessiooni esindajatega. Tõtt-öelda tuli lausa välja, et mina esindasin üht kõige konservatiivsemat arvamust, leides, et alkohol tuleks kindlasti ära keelata, olenemata noorte vanusepiirist (tegelik küsimus oli, kas keelata üritustel alkohol, kui seltskonnas on alaealisi). Nojahh.      Vahepeal aga läks arutelu niivõrd pikale, et kaasarääkijad olid vaid üksikud; teised tegelesid, millega juhtus: kes mängis arvutimängu, kes joonistas, kes vaatas tuimalt ühte punkti. Peab ütlema, et tegemist oli ka viimaste aastate ühe pikema plenaaristungiga, mis lükkas edasi isegi kell 19.30 algama pidanud õhtusöögi -  rääkimata sellest, et olime peale lõunasööki alustanud planeeritust tund varem. Mitmete noorte jaoks, kes bürokraatiat vihkavad, võis see lausa piinav olla, mina lihtsalt väsisin vahepeal (ja kasutasin juhust paar meili kirjutada wifi abil, mis ruumis levis).  Päevane pingeline istung aga ei tähendanud seda, et rahvas ei oleks suutnud öösel 1-2-ni juttu ajada või karaoket laulda. Ühised vestlused ja isiklikud kontaktid erinevatest rahvustest inimestega on kahtlemata läbi aegade olnud üks EMYC tugevamaid  külgi ja väärtus, mida hinnata.      Võib-olla on see mu viimane EMYC pärast seitset aastat. Seljataha jääb palju toredaid reise ja kohtumisi meeldivate inimestega. Üsna kindlasti on aga  tegemist ühe põnevaima reisiga, mis mul eales olnud on. Ma tõesti olen vaimustuses sellest maast ja Porto linnast, kuigi nägin pikkade tööpäevade vahelt vaid killukest kõigest sellest, mis sel maal külastajale pakkuda on.