MA OLEN PUHKUSEL.    Nii. Nüüd on see välja öeldud. Nagu ikka ja alati on esimene nädal läinud depreka nahka. Mõtteid vaevasid igasugused maailmamured ja  enamik päevadest kulus magades. Ma tean ammu, et olen töönarkar, aga vähemalt võtan oma puhkused nüüd välja ja üritan mitte mõeldagi...(üüü..treipingid..oooo..koostelauad...mmmm) KÕTT!!!    Depressioon on üks imelik meeleseisund. Inimene on omas pehmes tumedas mõttemullis kõveras, tunneb kurbust ja üksindust ent kui keegi tahab olla tema vastu hea ja proovib kätt läbi mulli sirutada - kallistuseks, silituseks, paiks, tahab ulatada kannatajale head sõna - siis see käsi saab kindlasti hammustada .  Mullis lebaja tunneb end seejärel veelgi õnnetumana ja üksildasena. Nõiaring.    Hakkan juba välja pugema oma kookonist, loen lähedaste haavu ja puhun peale.  Mea culpa!    Häääästi palju sobran praegu netis, loen võõraste mõtteid ja olen palju-palju kordi alustanud kommenteerimistega ning väga harva oma kommentaare postitanud. Vabandust! Asi nimelt nõnda , et ma räägin väga kiiresti, loen väga kiiresti ja kui kirjutama kukun, siis kipuvad kommentaarid tulema vaat et pikemad kui  kommenteeritav lugu. Piinlik on, see ei tundu aus.    Aga nüüd on aega blogi masinavärki uurida. Hah, juba proovin pilte üles panna.    Dixi.