Üheksakümnendate teisel poolel sai selgeks, et arvutigraafika ei suuda ületada inimlikku kujutlusvõimet. Kuigi efektipõhiste filmide osakaal oli suurenemas, püüti uuemates filmides efekte kasutada ökonoomsemalt, kuid samas mõjuvamalt. Püüti  eemalduda ainult arvuti poolt loodud stseenide kasutamisest ja efektide loomisel ühendati mitmed erinevad tehnoloogiad. Erinevate visuaalsete trikkide tähtsuseks ei olnud välja paista ja särada, vaid sulanduda filmi visuaalsesse tervikusse. Lisaks tuli taaskasutusele B-filmidele omane pildikasutus. B-kategooria ulmefilmidel oli efektide juures suuresti määravaks nende hind. Selleks, et publikule näidata mõnd koletist, püüti piirduda ainult tema käe, pea või saba näitamisega. Ülejäänud koletise olemasolu  usutavuse pidi tagama näitlejameisterlikkus ja montaa. (Pierson 1999:29-47) Efektide ökonoomne kasutamine sai tavaliseks võtteks. Selle valiku põhjus ei olnud mitte rahas, vaid teadmises, et inimeste fantaasia suudab puuduvad lüngad täita võimsamate kujutluspiltidega kui arvuti suudaks visualiseerida. Sarnaselt suunatud kujutlusvõime käsitles ka keskkonda fiktsionaalsena. Kunstnikuvisiooni eelistamine publiku omale sai valdavaks 21.saj algusega. Visuaalide loomiseks kasutatav tehnika oli piisavalt suure  jõudlusega, et luua terveid maailmu. Sünteetilisel ja virtuaalsel kujutamisel ei piirdutud üksikute objektidega vaid sageli oli näitleja ainus tõeline jäädvustatav asi võtteplatsil.