Ei ole pikalt kirjutamise tuju, aga midagi tahaks paberile ometigi panna. Või, noh, arvutiekraanile.    Igal õhtul, kui inimesed järjekordselt välja lähevad (sest klubid-pubid töötavad siin iga päev, ka esmaspäeviti), grillivad, kokku saavad, midagi teevad, taban end Andrele mõtlemast - sellest, kuidas ta januneb uute inimeste järele.    Jah, inimestele, kes otsivad uusi tuttavaid, sobib Queenstown nagu rusikas silmaauku. MEELETUS  koguses välismaalasi, silmaga mõõtes märkimisväärne osa vanuses 20-30, neist omakorda suurem osa sajaprotsendilises peomeeleolus (sest Queenstowni tullakse täiega puhkama, kuidas muidu) ja kui kellelgi on veel huvi juhusuhete järele, ohjaa!, siis on üldse paradiis. Joobnuid britte on jalaga segada, naised kleepuvad meeste külge, mehed omakorda kasutavad seda täiega ära, hommikuti ärgatakse kurat-teab-kelle-juures. Siin on KEERULINE uute inimestega mitte tuttavaks saada, pidudele mitte sattuda.    Aga... ma väsin pealiskaudsusest ära. Ei, ma ei pane seda teistele pahaks, aga ise olen siiski endamoodi, mannimoodi: kuulan, küsin, räägin, vaatan silma, küsin uuesti, kuulan.    Ümbritsevad märkavad seda - seda, et ma kuulan, küsin ja et mind TEGELIKULT ka huvitab, mis neil öelda on. Ma olen kuulnud lauset "Vau, mingite briti tüdrukutega ma ei oleks elu sees sellist vestlust pidada saanud" vähemalt... Ohh, ma ei teagi, palju kordi igatahes. Ja lauset "Sa oled esimene eestlane, keda ma kohanud  olen!" saan ma üldse kümmekonnalt inimeselt päevas. Ja kõik kukuvad peaaegu et pikali, kui kuulevad, et ma olen 24; esimene reaktsioon on üldiselt "Hmm, ma arvasin, et sa oled mingi 18 või nii..."    Nojah.    Aga üldiselt, ma täitsa ootan seda, kui Conway Flati jõuan ja keset eimidagit elama hakkan. Sinna ei käi isegi buss mitte! Queenstownile on küll täiesti teine äärmus, aga küll ma jõuan kogu seda "huuplat" talvel kogeda küll, sest siis läheb siin asi kreisiks kätte.