Mida suurem segadus sees, seda enam vajan korda enda ümber. Kui sees kurb, lülitun säästurežiimile. Suhelda ei taha. Erandiks lähedased, nende puhul saab kindel olla, et nad pole pahatahlikud ega õelad. '  Külla ei kipu. Külalisi ei oota. Uudishimu väsitab.  Telefonile ei vasta, vajadusel sõnumeid saata kulutab vähem.    Korjan tänavalt õnnelikke kontvõõraid pilke. Ilmeid. Naeratusi. Hoolimist.Olukordi.  Ainult  head ja loomulikkust vajan praegu enda ümber ja ellu.  Siiraid inimesi, südamlikke filme, rahulikke raamatuid, eluterveid suhtumisi,.  Puhtaid põrandaid, korrastatud sahtleid ja kappe,säravaid peegleid, terveid lambipirne, elavat tuld, koogilõhna, sooja tuba,pehmet vaipa, ilusaid nõusid, puhtaid voodilinu.  Rahu. Vaikust.    Mitte tilkagi võltsi. Raasugi tehtud viisakust.  Palun.    Korrastades enda ümbrust, visates ära kauaks seisma jäänud asju, saaksin seda tehes nagu  lahti ka enda sisse ladestunud pigist.  Leidsin vanu kirju. Lugesin neid öösel liiga kaua.  Ei jaksanud rohkem.  Aga tahaks. Kuidas tahaks jaksata.    Ühtpidi on viimane aasta läinud tohutu kiiresti. Lausa lennanud. Nii kiiresti pole ükski mu laps aastaseks saanud.  Teispidi on jäänud aastatagune mina nagu kaugesse minevikku. Tänaseks on mind liig palju lõhutud ja otsas trambitud. Millal, kuhu ja miks küll ometi on hajunud mu siisne usk, ilus ootus ja lootus?    Miks  asjad ei võiks minna nii nagu me loodame?  Miks armastus peab olema osa plaanist?