Nimelt kinkis Vabariigi valitsus auväärsele kirjanikule tema 60. juubeliks (1925. aastal) suvila koos aiamaaga. Esiotsa kingiti vaid lubadus, sest sobivad maja hakati alles otsima. Otsiti kuid ja aastaid - ei leitud. Olukord pahandas nii rahvast kui kirjanikku. Vildele küll pakuti mitmesuguseid maju, ent need osutusid kas asukohalt vastuvõtmatuks või olid liiga kallid. Pikapeale hakkasid kirjanikku tüütama sagedased pärimised talle tõotatud kodust. Oma vaimukas pilkepalas " Minu issameie uueks aastaks 1927" palus Vilde muuhulgas: "Ja keela kõigile ära minult küsimast, kus on mu valitsuse poolt kahe aasta eest kingitud kodu, sest seda ei tea Sa isegi, ning mind hakkab see alatine pärimine juba tüütama." Avalikkuse jaoks oli olukord naeruväärne. Valitsuse ametnikud ei saanud hakkama oma lubaduse täitmisega ja olukorra koomilisust lisasid ohtrad ajakirjanduses ilmunud karikatuurid.