On olemas üks nähtus, või õigemini nähtuste kompleks, mis iseloomustab hingeelu palju paremini kui selline abstraktsioon nagu mõtlemine, tundmine ja tahtmine. Need abstraktsed mõisted on küll, nagu öeldud head, kuid hingeelu paremaks tundmaõppimiseks on mõistlikum mitte alustada kohe mõtlemisest, tundest või tahtest lähtudes, vaid millestki sellisest, mis läbib kogu hingeelu ning mis on selle palju algsemaks ilmutuseks. Nimelt, alustada sellest, et hingeelu kulgeb pidevas sümpaatia ning antipaatia  vaheldumises, armastuses ja vihkamises. Tavaliselt me seda ei märka, et meie hingeelu pendeldab armastuse ja vihkamise, sümpaatia ja antipaatia vahel. Me ei märka seda sel põhjusel, kuna me ei hinda hingeelu protsesse üldse mitte õigel viisil.