See õhtu kujunes aga kõige ilusamaks kogu meie matka jooksul. Taevas oli peaaegu selge. Selles olid vaid üksikud pilved. Loojuv päike värvis need mõneks hetkeks altpoolt punaseks. Varsti hakkas nende vahel särama tumekollane ehatäht Veenus. Tema järel näitasid end peatselt teisedki kauged kutsuvad tähed, kuhu aga inimesed veel ei ulatu. Pidevalt võis kuulata järve kohinat. Lained loksusid  laisalt kaldale, nagu nad olid seda järjekindlalt teinud ilmselt palju kauem, kui inimesed on üldse eksisteerinud. Kui neil laintel oleks mälu, siis mäletaksid nad kõige muu kõrval kogu inimkonna lühikest ajalugu, mis on täis armastust ja rõõmu, õitsengut ja tööd, tuld ja hävingut, viha ja verd.