Millisena  väljendub puhtnaiselik element Tiksi kehastuses? Millised naisuse algosad ja tunnused ses kujus? Tiksi kuju üksikasjaliselt eritledes tundub iseäranis rõhutatud olevat selle kuju impulsiivne tundeelu, - esikohal on Tiksil meeleolud, kuna mõistus ning tahe tagaplaanile surutuna vaevalt mingit osa etendada tohivad. Tiksi "ei taha otsustada, ei armasta kaaluda, sest vististi talitab ta lõpuks ometi kõigi otsuste ja kaalumiste vastu. Ta teeb nagu tuul puhub; ta toimetab nagu tuju tuleb." Mida vähem Tiksi  spekuleerib mõistusega, seda muretumalt andub ta ebateadlikule tunneteelule; tema ellusuhtumises on midagi naiiv-algelist, midagi lillelist: "paistab päikene, paitab leige tuul, niisutab soe vihm, mis jääb siis muud üle kui aga õilmitseda ja lõhnata…." Tiksis on kõik animaalselt naiseliku eriomadused: tal on kerge meel, hea tuju ja pehme süda; mingi seesmine tarve sunnib teda aitama, hoolitsema, ümmardama. Mitte aistiline nautimisiha ei kihuta teda mehele anduma, vaid hingeline vajadus: "Meeldis talle  Lutvei? Tema juures oli hea olla. Himustas ta teda? Võimatu oli talle keelda, kui ta midagi palus," - üheltpoolt loomusunniline pelgupaiga-, sooja pesa igatsus; teiseltpoolt sügavale loomusse juurdunud iha - olla armasta­tule heameele allikaks, rõõmu astjaks. Füüsiline meeldivus ei mängi kuigi suurt osa, veel vähem füüsiline himutsemine: mõlemaiks on Tiksi alul veel liig noor, liig lapseline. Alles hingelised kannatused, armastatu ilmne ülekohus ning isekas hoolimatus, oletatava peatse lahkumise eelvalu  kuumutavad Tiksi hella andumuse kirglikumaks endaunustuse otsinguks. Kuid uude keskkonda paisatuna ja märgates, et Lutvei kaugeltki pole ainus, et on huvitavamaid, väärtuslikumaid, mehisemaid mehi, kaineneb Tiksi valu mõjul tekkinud joobumusest; märgates, et Lutveis juba on midagi "kulunut, iganut, ammunähtut", märkab ta ühtlasi, kui palju vastset ning varemini nägematut sisaldab äsja tundmaõpitud uus meestemaailm. Tiksi hakkab võrdlema Lutveid ja noid uusi: tahtmata toi­muvad vaimus kõrvutused, hinnangud,  kaalutlused. - Tiksi leiab äkki, et naine on võim, et naine on seks keskmeks, mille ümber mehed tiirlevad: tarvitseb vaid valida nende seast väärtuslikum. Väärtuslikum on Tiksile see, kellelt võib loota väärtuslikke lapsi; lastes Tiksit Lutvei hüljata lõplikult seepärast, et Lutvei juure jäädes poleks lapsi loota, rõhutab autor veel kord Tiksi ürgnaiselikku omapära, - tema naise­likkust par excellence. Tiksi on - säärasena nagu ta novellis Kärbes esineb; võib-olla, pole autor teda just sellasena kavatsenud -  Tiksi on kõigi ürgnaiselikkude instinktide kvintessents. Seega siiski abstraktkuju? Ometi mitte: autor on suutnud kõik Tiksi ürgnaiselikkust osu­tavad jooned ühendada tervikuks, mil ei puudu reaalsus soo- ning liigi- (noore, vaevalt küpsenu, alles tütarlapselise naise) esindajana: Tiksi on eluline, kuigi mitte just tüüpiline naiskuju.