Hommik algas kell 7.50 kõrvapläriseva äratuskella saatel, nimelt oli plaanis minna väikesele Eesti-tripile. Lükkasin äratuskella kinni ja ütlesin endale, et magan pooleni välja. Minutipealt ärkasin ülesin, kolistasin natuke  ringi, otsisin asju. Olin kiire ja veerand tunniga olid asjad koos, siis otsustasin, et kasutan aega hästi ja magan, sest uni, nagu me teame, ei ole tegelikult nõrkadele. Magama olin saanud kell 4 öösel, niiet olemine ei olnud päris värske kurk. Voodisse kobides mõtlesin, et magan kella üheksani. Ei õnnestunud ja virgusin kell 9.12. Õnneks oli mu ema nii hea, et viis mu autoga Estri poole. Kell 10.00 olin juba koos Estri, Eliise ja Margoga ning tee, või õigemini Margo Toyota Celica, viis meid Viljandi  poole. Autos sai palju nalja ja Margo sõidustiil Estri poolt hukka mõistetud. Loomulikult ei saanud jätta tegemata nalja meie lemmikteema- iseenda- üle. Kell kaksteist ja veidi peale sisenesime depressiivsesse Eesti väikelinna- Viljandisse. Polnud seal kunagi pikemalt peatunud, niiet uus kogemus. Kristina ootas meid ülikuuma korteri, tee ja võileibadega. Rääkisime juttu, mängisime kaarte, kiusasime kassi. Võtsin kaasa mälestuseks kassikriimu oma vasaku käe peal. Poole kolme paiku asusime jälle teele, sest  plaanis oli ka Pärnu ja Tervise Paradiis. 95 kilomeetrit, mõni närvivapustus ja nali hiljem olimegi Pärnus. Tervise Paradiisi minnes juhtis Margo meid üle muru ja seetõttu juhtus see, mis juhtuma pidi- ma kukkusin. Mälestuseks Pärnust on mul parema käe peopesa katki veidike. Vees hullata on alati tore ja Eliise, kes seal esimest korda oli, nautis eriti. Tegin oma eluülesande ära- hüppasin 4 m hüppetornist alla. Ester ise ei julgenud, sest viimane kord kaotas ta seal oma bikiiinitopi. Mägijõgi ja muud veetorud  said kõik läbi proovitud. Kas viga on minus või veepargis- must ja kole toru oli lausa igav. Kohtusime ja veepargi perverdiga, kes jälitas meid mingi aja, õnneks ei olnud ta püsiv ja kadus mingi hetk. Autosse ja pizzat jahtima. Jah, Margo viib Pärnust pizzat koju, sest Tallinnast ei saa normaalset pizzat. Seiklemine mööda Pärnut, sest Margo ei teadnud täpselt, kuidas sinna sõita. Seejärel sai otsida mingit autojuppi, kuid see võttis vähe aega. Tagasiteel Tallinna kohtasime üht Bentley't, mis kihutas meist  mööda. Margo, kiirusehuligaan (sai hiljuti trahvi ka), ei kannatanud seda, et temast mööda sõidetakse, kuid ei riskinud liigselt (Ester kõrvalistmel ja liigne kihutamine ei ole hea mõte). Mina jäin magama koduteel, sest kaks päeva kell neli magama minna mõjus isegi mulle. Ester ehmatas mu üles ja siis püsisin ärkvel kuni koduni. Kell 21 jõudsin väsinuna koju. Oli vahva ja keemia töötas inimeste vahel hästi. Võib teine kordki minna.