Nagu juba "Kokkusaamises", nõnda lõhub Kõiv ka "Filosoofipäevas" abstraktseid diskussioone aeg-ajalt visuaalsete metafooridega, sealhulgas Jumala palge kujutelmaks osutuva kujundiga ("Kolm näitemängu": 251). Ometigi lasub suurel osal näidendist raske sõnalast - asjaolu, mis õigustab tekstis esinevat Fichte märkust, et "man muss handeln, nicht sprechen!" (tuleb tegutseda, mitte rääkida) ("Kolm näitemängu": 254). Sellest hoolimata on eesti kriitikud Kõivu näidendit kõrgelt hinnanud. Lilian Vellerand rõhutab näiteks nauditavalt koomilisi suhteid kategoorilist imperatiivi jutlustava Kanti ning tema eksistentsialistist teenri Martini vahel (Vellerand, "Lihtinimene": 8). (Brecht oleks sellise näidendi kindlasti pealkirjastanud "Härra Kantila ja tema sulane Marti".) Luule Epner osutab omakorda "Filosoofipäeva" aeg-ruumilise kontiinumi poeetilisele käsitlusele ("Meeled": 228-229). Ometi võib vaid oletada, kui palju võlgneb näidend oma edu eest tänu lavastajakäe "maagilisele" puutele, kuna Kõivu filosoofidraamade tekst esitab teatrivaatajale omaette väljakutse. Nagu Michael Frayni "Kopenhaagen" oma esoteerilise, elementaarosakeste füüsikasse puutuva ainevallaga või Tom Stoppardi "Armastuse leiutajad", mis põimib ingliskeelsesse dialoogi Sextus Propertiuse ladinakeelseid värsse, nii pakuvad Kõivu näidendid vaatajale subtiilseid filosoofilisi väitlusi ja segavad eesti keelt mitmete teistega, sealhulgas XVII sajandi hollandi ja prantsuse ning XVIII sajandi saksa keelega, rääkimata ladinast. Selliseid näidendeid on tunduvalt lihtsam lugeda kui vaadata, kuigi samas ei tohiks neid ühte patta panna kahtlase väärtusega lugemisdraamaga. Kuid isegi Kõivu draamateoste lugemisel meenub Ludwig Wittgensteini tõdemus tema "Tractatus Logico-Philosophicusest": filosoofias peituvaid tähendusliku artikulatsiooni ja tõelisuse suhteid ei saagi alati keeles edasi anda. Teisalt pole vähimatki kahtlust, et Kõivul on sarnaselt Becketti või Stoppardiga lihtsalt jahmatavalt mõjuvat teatraalset soont. Nagu Luule Epner on kirjanikule omaseks pidanud ("Maailm": 16), algab ja lõpeb ka "Filosoofipäev" epistemoloogilises pimeduses, mis varjab Kanti das Ding an Sich'i kontseptsiooni asjast iseeneses (st sellest, mis eristub asjadest, nii nagu nad end meile ilmutavad). Näidendi viimastes, das Ding an Sich'i poolt lausutavates ridades väljendubki ehe Kõiv: "Ich bin alles was da ist, was da war und was sein wird, und meine Schleier hat kein Sterblicher aufgedeck" (Ma olen kõik, mis olemas on, olemas oli ja olema saab, ja katet minult pole tõstnud veel ükski surelik) ("Kolm näitemängu": 348). Ometigi kahvatub eelkirjeldatud katse subjektiivset filosoofilist kontseptsiooni teatri vahenditega objektiveerida selle kõrval, kuidas Kõiv "Tagasitulekus isa juurde" eksistentsiaalse tühjuse heidutavaks lavategelikkuseks muundab (Valgemäe: 120-121).