Paberist on kahju  Ma ei ole enda meelest mingisugune ortodoksne ökousuhull. Jah, saan aru, et raamatugi jaoks on keskkonnalt resursse võetud ja seda reostatud, aga ma tean, et raamatut ma kasutan ühe väga vajaliku loodusresursi, nimelt Inimese Hinge harimiseks… Kõiki Marta raamatuid on temaga kümneid ja kümneid kordi koos vaadatud, ja see on alles algus, sest tasapisi hakkab ta ise neid vaatama ja lugema.  Aga  sellest paberist, mis kingituste pakkimiseks kasutatakse, on mul küll kahju.  See on ju tegelikult jabur!  Kuidas võetakse maha metsa, töödeldakse seda, põletatakse naftat ja tekitatakse hiigelkogustes juurde süsihappegaasi… Tulemuseks on pakkepaberid või kotid, mille ainus funktsioon on kiirelt katki tõmmatud saada.  Siinse kombe kohaselt pannaks iga kingitus eraldi pakendisse - et oleks ikka rohkem ja uhkem. Ja pakendi avamine käib hoogsate rapsivate liigutute saatel: kärr, kärr, kärts, kärts.  Paber kortsutatakse siis kokku ja visatakse põrandale. Kust hiljem visatakse kõik suurtesse prügikilekottidesse ja tee äärde prügimäe autot ootama.  Tookord kaks kevadet tagasi beebishoweri kingituste lahtitegemise ajal istusin ma elutoas aukohal. Ümberringi mitukümmend inimest, hakkasin ma pakke avama - see on selliste kingipidude kulminatsioonihetk. Tegin seda enda maast madalast õpitud kombe kohaselt: aeglasemas tempos ja niimoodi, et vähemalt osa paberist säilib. Meil oli kodus alati kombeks  kingituste paberitest hiljem üle käia ja suur osa neist järgmisteks kordadeks säilitada.  Justini vanaema koos oma sõbrannaga hakkasid naerma ja ütlesid: "Vaeseke, kas te avasite Nõukogude Liidus kingitusi niimoodi? Kas sa tahad seda paberit uuesti kasutada?"  ????!!!!!  Ma ei ole tegelikult kindel, kes seda ütles, sest ma kindlasti punastasin.  Olin mõned hetked kaaluta olekus, kus juurdlesin, kas see tõesti on minu elu. Skandaal oli väga lähedal. Tõusta püsti ja öelda, et mul ei ole vaja  neid asju, või midagi muud, pehmemat aga siiski stsenaariumi välist.  Selle asemel käristasin ma ülejäänud kingituste paberid kiiremini katki ja lugesin neid kaarte ette ja ütlesin kõva häälega ja non-stop naeratades nii, et lõuapärad valusad: "Oh, thank you! Thank you sooo much!" Justini ema kiitis hiljem, et ma olin väga tubli. Ma pole siiani tahtnud vaadata seda viedot, mis mu tollest võltsist etlemisest tehti.  Väga palju aitas mind järgmistel kuudel see, et leidsin netist  eksisteerimas teise Ameerika. Need, keda see tarbimine samamoodi iiveldama ajab. Ja sain aru, et kuigi ma ilmselt ei saa ülejäänuid muuta, saan ma ise käituda nii, nagu õigeks pean.  Möödunud jõulude ajal avasingi ma oma pakid kõik rahulikult, paberit säästes, sama tegi ka Justin. Sorteerisin hiljem - nii jõulujärgsel hommikul kui Marta sünnipäevapeo järgsel hommikul - garaazhis läbi need tohutud paberiprügikottidest ja noppisin välja ilusamad pakendid, mida uuesti kasutada plaanisin. Kas siis uuteks  kingitusteks või kasvõi lapsega mängimiseks.  Eestis vist vähemasti kinkekotte taakasutatakse, ma loodan? Siin lähevad ka ilusad kotid kõik vooluga prügisse, kui just mõni vastuvoolu ujuja neid välja ei nopi. Siinse mõtlemise kohaselt oleks see ilmselt püha kinkimiseakti ja -rituaali rüvetamine, kui sama pakendit teist korda kasutada.