Fantastika? Meeldib k ü ll, aga ainult halb fantastika. See t ä hendab halb ja eriti veel   -   uskumatu. Laevas on mul ikka midagi seesugust k ä ep ä rast, mida vabal viivul vaadata. Loen keskpaigast m õ ne lehek ü lje ja panen raamatu k õ rvale. Heade juttudega on teisiti   -   neid loen ainult Maa peal. Miks nii? Ega ma isegi   õ ieti tea. Pole sellele m õ elnud. Head jutud on t õ ep ä raseid isegi siis, kui nendes r ää gitakse asjadest, mis kunagi pole s ü ndinud ega s ü nnigi. Nad on teises m õ ttes t õ ep ä rased   -   kui neis kirjutatakse n ä iteks kosmonautikast, siis nii, et saab kuidagi tajutavaks maisest vaikusest sootuks erinev vaikus, rahu, otsatu liikumatus ja rahu…   Ü ksk õ ik mis neis raamatutes just on,   ü ht r ää givad nad  ikka   -   seda, et s e a I ei ole inimene iialgi kodus. Maa peal on k õ ik juhuslik, kuidagi lihtsalt niisama, puu, sein, aed,   ü he saab panna teise kohale, horisondi taga n ä eme uut horisonti, m ä e taga orgu, seal aga on k õ ik hoopis teisiti. Maa peal ei tule kellelgi p ä he m õ elda, kui   õ udne on, et t ä hed ei liigu: lendad t ä iskiirusel terve aasta ja ikka ei m ä rka mingit muutust. Me lendame, s õ idame maapinnal ja meile tundub, et teame, mis on kosmos. Aga seda ei saagi v ä ljendada. Meenub, et kord patrullretkelt naastes kuulsin kuskil Arbiteri l ä hedal kauget raadiok õ net:   ü ks kosmoselendur  t ü litses teisega maandumisj ä rjekorra p ä rast ja juhuslikult silmasin   ü ht tiirlevatest rakettidest. V õõ ras arvas, et on   ü ksi. Ta v õ ngeldas oma aamiga nagu langet õ bine. Te k õ ik teate, kuidas see on. M õ ne lennup ä eva p ä rast tuleb inimesel p öö rane tahtmine teha midagi,   ü ksk õ ik mida, anda t ä isk ä ik, kihutada kuskile, teha suurel kiirendusel p öö re, nii et keele pressib suust… Varem m õ tlesin, et see on kuidagi sobimatu   -   ei v õ i ennast nii k ä est lasta. Aga  tegelikult on see lihtsalt meeleheide, tahtmine kosmosele keelt n ä idata. Sest kosmos ei ole asendatav nagu puu ja seep ä rast vist ongi raske temaga hakkama saada. Sellest heades raamatutes kirjutataksegi. Aga nagu surija ei soovi lugeda agooniast, ei meeldi meilegi, kes me k õ ik omajagu kardame t ä hti, kuulda neist t õ tt, kui asume nende vahel. Ja siis on hea see, mis viib t ä helepanu k õ rvale. Minule meeldivad just need teistsugused t ä helookesed, sest nendes on kosmos ja k õ ik muu hubane… Muidugi t ä iskasvanute m õ ttes hubane: seal leiame katastroofe, m õ rvu ja igasugu muid koledusi, aga ikkagi hubane, s üü tu, sest k õ ik on algusest peale puhas vale. Tahetakse  lugejat kohutada,   a ga tema ainult muigab. Lugu, mida ma teile r ää gin, ongi seda sorti.   Õ ieti k ü ll, et t õ estis ü ndinud, aga see pole oluline. See juhtus Rahuliku P ä ikese Aastal. Nagu sel puhul ikka, k ä is P ä ikese   ü mber suurpuhastus. Merkuuri orbiidi l ä hedalt aeti kokku igasugu rauakolu ja koristati   ä ra. Kuue aasta jooksul oli tema periheelis suure jaama ehitamisel taevaruumi kogunenud hulk vanu vrakke. Robotid t öö tasid Le Mansi s ü steemi j ä rgi ja selle asemel, et raketikerad utiili visata, kasutati neid tellingutena. Le Mans oli parem majandusmees kui insener; vrakkidest vahejaam kujunes k ü ll kolm korda  odavamaks tavalisest kosmoses kokku monteeritud jaamast, aga sellega oli nii ohtralt pahandusi, et teispool Merkuuri ei tahtnud keegi niisuguse   "ö konoomiaga" tegemist teha. Le Mans aga leidis uue idee   -   toimetada nimetatud kirstukoorem Maa peale tagasi, sest miks peaks see tiirlema viimse kohtup ä evani, kui seda saaks mart ää nahjus   ü mber sulatada. Aga et ettev õ te tasuks, tuli puksiiridena kasutada rakette, mis polnud neist vrakkidest palju etemad. Mina olin tookord tundidearvu t ä is lennanud patrull-lendur, mis   ä ra seletatult t ä hendab: ma olin lendur ainult paberite j ä rgi ja iga kuu esimesel p ä eval, kui pensioni maksti. Lendamishimu oli mul aga nii suur, et oleksin hakanud juhtima kas v õ i raudahju, olnuks sel  veidigi kiirendust. Pole siis ime, et meldisin end Le Mansi Brasiilia b ü roos, j õ udmata tema kuulutust   õ ieti l ä bigi lugeda. Ega ma just v ä ida, et Le Mansi v õ i   õ igemini tema agentide v ä rvatud meeskonnad olnuksid midagi v õõ rleegionitaolist v õ i p ä ris bandiidij õ uk   -   s ää raseid t üü pe siiski lendama ei lasta. Aga t ä nap ä eval leidub v ä he neid, kes l ä hevad kosmosesse seiklusi otsima   -   ruumis ei juhtu midagi erilist, see t ä hendab, et peaaegu ei midagi, ja siis nad l ä hevad kosmosesse pelgast meeleheitest v õ i lihtsalt niisama, kogemata. Niisugused lendurid on k õ ige halvem materjal, sest kosmoses vajatakse visamat vaimu kui kas v õ i merel, ja nende koht, kellele k õ ik on   ü ksk õ ik, ei ole raketi pardal. Ps ü hholoogia mind ei huvita, tahaksin vaid selgitada, miks just p ä rast esimest reisi j ä in ilma poolest meeskonnast. Pidin vallandama tehnikud, sest telegrafist   õ petas nad jooma. Telegrafist ise oli v ä ike mestiits, kes m õ tles v ä lja geniaalseid viise alkoholi kosmoselaevale toimetamiseks. See t üü p m ä ngis minuga lausa peitust. Plastikaatkotid piiritusega peitis ta k ü tusepaakidesse… Aga see pole veel midagi. Usun, et ta oleks hoidnud viskit reaktoriski, oleks vaid ligi p ää senud. Kujutlen, kuidas astronautika pioneerid raevutseksid, kuuldes s ää raseid lugusid. Mitte ei m õ ista, miks nad uskusid, nagu saaks orbiidile viidud inimesest kohe ingel. V õ ib-olla elas nende peas nende endi teadmata too taevalik taevas, paradiis, mis haihtub   õ ige k ä hku p ä rast starti? Aga minu pretensioonid on rumalad. See mehhiklane oli s ü ndinud Boliivias, ta teenis lisa marihuaana m üü giga ja ajas mind vihale, sest see tegi talle nalja. Aga meeskonnas oli temast hullemaid. Le Mans oli suur mees, ta lihtsalt kehtestas oma agentide finantsidele limiidid: v ä he sellest, et mul oli vaeva meeskonna kokkusaamisega   -   pidin v ä risema iga kilovati v õ imsuse p ä rast. Ei mingeid j ä rske man öö vreid, uranograafe kontrolliti p ä rast iga reisi otsekui kassaraamatuid, hoidku jumal, kui   ü learused k ü mme dollarit olid neutroneiks muutunud. Seda, millega tollal tegelesin, ei olnud mulle kuskil   õ petatud   -   v õ ib-olla tunti samu muresid ja tegemisi vanade aurikute pardal, mis kursseerisid Glasgow' ja India vahel. Ega ma kurda; h ä bi   ö elda, aga praegu meenutan seda k õ ike p ä ris heldimusega. N ä iteks   "Öö   P ä rl"   -   kus oli alles nimi! Laev lagunes v ä hehaaval, mehed muudkui j ä ndasid igasuguste lekkide ja   õ mblustega. Iga start ja maandumine toimus seadusevastaselt   -   ei, ainult f üü sikaseaduste vastaselt; usutavasti oli tol Le Mansi agendil Merkuuri valgmal tutvusi, muidu oleks iga inspektor sedamaid kinni pitseerinud k õ ik seadmed pardal   -   t üü rist akudeni. Nii me siis l ä ksimegi periheeli saagi j ä rele, otsisime radari abil vrakid   ü les ja panime neist kokku   " rongi". Minul oli t öö d kuhjaga: jagasin maid tehnikutega, loopisin viinapudeleid kosmosesse (seal tiirleb t ä nap ä evani pudel   " London Dry" d ž inni) ja lahendasin p õ rgulikke   ü lesandeid, sest terve navigatsioon oligi   ü ksainus ligikaudsete lahendite otsimine mitme keha probleemidele. Aga k õ ige rohkem leidus, nagu ikka, t ü hikuid. Ruumis ja ajas. Istusin kajutis ja lugesin. Autorit ei m ä leta, oli keegi ameeriklane, pealkirjas oli midagi t ä hevihmast. Algust ma ei tea, sest alustasin enam-v ä hem keskpaigast.  Kangelane viibis reaktorikambris ja r ää kis piloodiga l ä bi telefoni, kui kostis h üü atus:   " Meteoorid v öö ris!" Tolle hetkeni kiirendust ei olnud, siis   ä kki m ä rkas ta, et reaktori tohutu kere liigub numbrilaudade kollaste silmade vilkudes kasvava kiirusega tema peale, mootorid olid t öö le hakanud ja laev s öö stis edasi. Kabiinis h õ ljudes oli temal veel endine kiirus.   Õ nneks sai ta jalad kuhugi vastu toetada, kui kiirendus rebis tal kuuldetoru k ä est, viivu rippus ta telefonijuhtme otsas ja kui ta muserdatult maha vajus, h õ ljus kuuldetoru tema kohal. Tema aga tegi   ü liinimlikke pingutusi, et selleni ulatada, kuid ta kaalus terve tonni ega suutnud s õ rmegi liigutada. L õ puks sai ta siiski hammastega juhtmest haarata ja andis p ää stva k ä skluse. See stseen on mul h ä sti meelde j ää nud, veel enam meeldis mulle kirjeldus parve l ä bimisest. Tolmupilv kattis, pange t ä hele, kolmandiku taevast,   ü ksnes eredaimad t ä hed  paistsid l ä bi. Aga mis veel sellest: korraga m ä rkas kangelane ekraanidel, et kollase taifuuni keskel l ä heneb n õ rgalt helendav musta s ü damikuga triip   -   ma ei tea, mida autor m õ tles, aga naersin nii, et pisarad silmis. Kui kenasti ta oli k õ ik v ä lja m õ elnud!  Need pilved, taifuun, kuuldetoru   -   ma peaaegu n ä gin, kuidas too t üü p k õ igub telefonijuhtme k ü ljes. See, et kajutis ootas v ä ga ilus naine, oli enesestki m õ ista. See naine oli mingi kosmoset ü rannia salaagent   -   aga v õ ib-olla hoopis v õ itles selle t ü rannia vastu,   -   kumba just, seda ma enam ei m ä leta. Igal juhul oli ta ilus, ja see on peamine. Miks ma seda nii pikalt seletan? Sest see lekt üü r oli mulle nagu p ää semine. Meteoorid? Meie otsisime n ä dalate kaupa kahe-kolmek ü mne tuhande tonniseid vrakke ja pooli neist ei m ä rganudki  radaris. H õ lpsam on n ä ha lendavat revolvrikuuli.   Ü kskord pidin oma mestiitsil kraest kinni v õ tma, kui meil polnud kiirendust. See oli kindlasti raskem kui telefonitoru p üü dmine, sest me m õ lemad h õ ljusime   õ hus, kuigi lool polnud seda efekti… M õ tlete, et ajan t ü hja lora. Tean k ü ll. Aga just nii see k õ ik oli. Kaks kuud kestnud rusujaht oli l ä bi saamas ja minul s õ itis puksiiris sada kaksk ü mmend v õ i sada nelik ü mmend tuhat tonni surnud metalli. Nii liikusin ekliptika tasandil Maa suunas.