Tundsin, et eriala nõuaks nagu veidi, et peaks selle Mihkel Raua esimese raamatu ka läbi lugema. Võtsin ta kätte, lugesin ja lugesin ja umbes 150-200 lehe peal otsustasin, et mul tõesti ei ole vaja seda lugeda. Muidugi ei anna Rauda võrrelda Baturiniga, aga kui viimase juures oli  juttu mitte üle pingutamisest, siis Raud paneb ikka täie rauaga. Ja mulle ei ole seda vaja. Rõvedaid stseene peabki kirjeldama rõveda sõnavaraga, ei ole mõtet ilustada kui eesmärk on rõveduse väljatoomine, kuid väljaspool neid rõvedaid stseene sarnase sõnavara kasutamine ei anna mulle kui lugejale midagi, ainult tõukab eemale. Nagu arvasin ka Kenderist, kirjandus peab lugejale midagi andma, midagi uut, midagi mõtestatut, kuid nii nagu ma seda "midagit" Kenderist ei leidnud, ei leidnud ma seda ka Rauast.