Paar poissi täna olid tõesti nagu tuuleveskid, kõnega kontakteerumisvõimet neil polnud, paigal nad ei püsinud ja kui nende jalatallad ja käepesade oleks nati paremini kaldpindadele haakunud, oleks nad tõesti seinu mööda lae alla roninud. Nii nad siis rahmeldasid ja kriiskasid nagu pisikesed makaagid. Peale suurt madistamist sai mõlemast täitsa vahvat pilti. Kui omakorda kätega žestikuleerides püüdsin osutada, et pilt  tehtud, võid püsti tõusta, tõlgendas üks sell seda omamoodi ja tormas mu sülle kallistuseks. Nii me siis õõtsusime koos natuke aega ja loodan, et temal oli sellest ootamatust kontaktist sama hea meel kui minul.