Mis juhtub, kui vanus jääb ajale jalgu, aga mõistus sellest veel päris hästi aru ei saa. Võibolla, et saabki, aga püüab  siiski edasi elada oma illusioonides ja unistustes. Ühel hetkel justkui tabab reaalsus, et sind ei ole enam (kellegile) vaja aga õhku jääb ikkagi pitsitama küsimus - mis siis teha? Umbes sellised mõtted tekkisid pärast näidendi vaatamist, mis üldisemast aspektist ei olegi nii vale mõelda, sest selline on kord elu. Kokkuvõtlikult ütleks, et väga hea etendus aga sisult veidi tõsine ja isegi ehk natuke kurb. Seega suuresti maitse asi, kas meeldib või mitte, aga igal juhul tasub vaadata.