Pärast viikingite ajastu perioodist pajatava Nicholas Windig Refni filmi nägemist on kahju tõdeda, et pole vaadanud omapärase kallakuga ja selgelt hea lavastajakäega taanlase varasemaid töid, kuigi Bronson on sattunud päris tihti minu  huvisfääri, aga sellegipoolest ei ole veel jõudnud teist vaadata. Paistab, et see viga tuleb nüüd heastada, sest Valhalla Rising oli tõsiselt hea üllatus, kuna suutis kombineerida väga paljut ilma et oleks muutunud kõlbmatuks sõjafilmiks või liiga püüdlikuks kunstfilmiks. Film oli justkui mõlemat, aga ei olnud ka, sest põhimõtteliselt dialoogivaba kujutus metsikutest viikingitest ja ristiretkele suunduvatest brutaalsetest kristlastest oli minu jaoks väga köitev. Üksnes loodushelide taustal liikuvad karmid mehed  karmis kliimas mõjusid kuidagi loomupäraselt ja loogiliselt, sest ei olnud tavapärast eepilist muusikat, mis loob vägisi kujutlust hiilgavatest vägilastest. Muusikal on Refni põhjamaises teoses muidugi ülioluline roll, sest iga vaikne stseen saab tasast täiendust painavate helide saatel ning seetõttu muutub iga mööduv hetk ka mitu korda kummituslikumaks. Lummavate loodussteenidega Šotimaal filmitud Valhalla Rising on realistlik fantaasia, mis tekitab niivõrd palju tõlgendamisruumi, et võib vaataja enda mõtetes  muutuda ulmeliseks ja isegi üleloomulikuks, kuid film ise ei sisalda ühtegi selgelt mõistetavat hetke, mis annaks tunnistust, et tegu poleks millegi enamaga kui kristlaste enesehävitusega võõral maal metsikute meeste keskel. Muusika, värvidemängu, sümbolite, kujundite, mütoloogia ja kristlaste pimeda kirikukummardamise sümbioosi kaudu võib igaüks leida filmist seda, mis talle kõige enam sobib. Mitmetähenduslikud peategelase One-Eye ehk Ükssilma tähendusunenäod vihjavad, et teoksil on midagi ebamaist, aga  ülejäänud filmi mõistes peab vaataja ise enda jaoks välja noppima selle kõige olulisema. Väga meeldiv ja kohati isegi ebameeldiv oli kogeda korraga julmalt reaalset seika minevikust ja fantaasiarikast mõistukõnet põhjala mütoloogia taustal.