Ent teisest küljest on ka enamik nn lihtsaid inimesi minetanud  julguse või praktilise võimaluse kartmatult oma seisukohtade eest seista, sest ühelt poolt vajavad ka nemad toimetulekuks sissetulekut ja teiselt poolt saavad oma sissetuleku palgatööst, ning seega riskivad valitsevale "avalikule arvamusele" vastu hakates tööandja silmis ebasoosingusse langemisega (kes tahaks, et tema ettevõttes-asutuses-teaduskonnas töötavad "religioossed fundamentalistid", "ekstremistid" või "homofoobid"?). Paljud inimesed on mulle vahetult kinnitanud - alates kõige kõrgema taseme Eesti  poliitikutest, nagu juba märgitud, ning Eesti ja teiste riikide ülikooli õppejõududest-teaduritest kuni üliõpilaste, õpilaste, õpetajate, ametnike, arstide, psühholoogide, advokaatide ja ärimeesteni välja -, et nad tahaksid küll ühe või teise küsimusega seonduvalt sõna võtta ja näevad eksiarvamuste levimise tingimustes selle järele ka suurt vajadust, ent "ei saa" (st ei julge) seda ühel või teisel põhjusel teha.