Pole ammu kirjutanud, aga mul viimasel ajal tunne, et nii ma alustan igat oma viimast sisse kannet. Pole ammu kirjutanud… miks? Ma ei teagi, tahtmist ja viitsimist ei ole. Praegu ka ei ole, aga samas pole ka midagi paremat teha. Olen haige, aga ikkagi pean end nüüd kodust  välja ajama ja tundi kobima… saan targaks. Pähh! Eksamid on varsti ukse taga. Mulle ei meeldi see tunne. See kiirustamise tunne. See, et kohe-kohe on vaja otsustada terve oma elu saatus… ma isegi ei tea, mida ma tunnen oma elu suhtes täna- praegu, mis siis veel tulevikust rääkida. Segadus, masendus ja tõbisus- kolm hullust korraga peas keeramas lehtikui vurrkannid.  Ma olen ikka rääkinud, et ma tahaks reisida- ära minna. Praegu on see tunne nii suureks kasvanud mu sees, et ma kardan uppuda, enese  tunde sisse. Tänu sellele tundele ma vean teisi alt, sest ma ei suuda olla selline maailma päästja kui muidu. Ma ei jõua kõike teha ja see altvedamine tekitab veel suurema uppumistunde… ring, nõija…  Ah jah, ma olen ummikus. Jõulud on ka ukse taga, see kõik ongi nii iga kuradi jõul viimasel ajal. Ma ootan nii metsikult jörgmist aastat. Uut kooli ja uut elu.