Täna jõudis pärale. Olin oma järjekordset luuakurvi võttes sõitnud täie hooga igavese kõmakaga vastu maalt taevasse ulatuvat kivimüüri. Teate, sellist lõpmatut, alt üles ja vasakult paremale, korralikult valgetes telliskividest laotud müüri (justnimelt tellistest, mitte maakividest). Üles vaadates on näha sinist taevast ja päikest ja pilvi, mida see müür korralikult keskelt poolitab. Teisele poole pole absoluutselt mingit võimalust kusagiltki piiluda. Aga ma tean, et see teine pool on olemas.