Vähe madalama lennuga eelmistest on Zandonai, de Sabata, Castelnuovo-Tedesco ning Santoliquido. Kuid mõnelgi neist näib olevat tulevik. Andekas Riccardo Zandonai (s. 1883 Saccos, elab Pesaros) huvitab kõige pealt julge ning ohtra  harmooniaga nii ooperites (Conchita, Francesca da Rimini d'Annunzio librettol, Cyrano de Bérgerac - Edm. Rostand'i j.) kui ka instrumentaalteostes (Serenata mediaevale vtšellole kam­mermuusikaga, Concerto romantico viiulille orkestriga). Väljenduses on ta äärmiselt isemeelne ning arvestab vähe laia publiku maitsete ja nõue­tega, mille all näib osalt kannatavatki Z. populaarsus. Märksa kergema vaevaga sai populaarseks Vittore de Sabata (s. 1892 Triestis, elab Milanos) õieti oma sümfoonilise poeemi tõttu (Juventus),  ehk see küll pole sootuks vaba kõrvalmõjudest - eestkätt Rich. Straussist, ning sisaldab kohati puccinistlikkegi võtteid. Katsetanud on S. dramaatiliseski loomingus (oop. Il Macigno). Ka Mario Castelnuovo-Tedescol (s. 1895 Florentsis, elab seal) kajastub ajuti Pizetti, kuid niivõrd kergelt, et selle peatses kadumises, komponisti noorust arvesse võttes, ei saa olla kahtlust. Castelnuovo epigrammaatlik vaimulaad ning temperament on annud oma­pärase värvingu Toscana maastikest inspireerit kammermuusikalle,  samuti lauludelle, mis tal pea alati pessimistliku aluspõhjaga. Peab tähendama, et looduse kasutamine inspiratsiooniallikana nooritaallaste sümfoonilises loo­mingus pole kaugeltki episoodlik: vastukaaluna ooperisse kuhjat psühholoogilistele probleemidele on see isegi kergesti seletetav, ning juurdub kahtlemata muusikalise impressionismi ajajärgus, mil muusikaga "maali-mine" kujunes teatavaks maneeriks. Ei või just öelda, et Francesco Santoliquido (s. 1883 Napolis, elab Roomas) Aquarelli - looduspiltidest koosnev  sümfooniline süit, samuti tema "Il profuma della oasi sahirine" - oleks impressionistlikud, selleks on S. liig seot tänapäevaga, ennem juba kalduvad sinna poole poeedi-muusiku Vincenzo Tomm a s i n i (s. 1880 Roomas, elab seal) õrnavärvilised, hämarduvad õhtu-maastikud ning pehmetoonilised kuuvalgepildid orkestrille. Ka Vincenzo Davico võluv sarm väikestes orkestri- kui ka klaveripalakestes on nii ligidane prantsuse omale, päris vabad prantslaste mõjust pole ka Guido Guerrini eksootilised, värvikad ning  suggestiivsed visioonid Antiik-Egiptusest, kuid mõne üksiku teose najal süüdistada neid omapärasuse puudumises või lugeda epigooneks oleks ülekohtune kahtlemata, pealegi veel poolikul arenemisteel. Epigonismi hädaoht on tänapäev tõesti märksa vähem, kui ehk üldiselt arvatakse: vaevalt jälgib nüüd keegi mõnd tunnustet muusikavürsti seesuguse hoole- ning täpsusega, kui seda tehti klas­sika hiilgeajal. Võidakse ehk öelda: oleks meil ainsamgi Mozart või Beethoven… Kõik võib olla. Isevalitsejaks ei saaks aga  see tuleviku geenius milgi tingimusel. Ta näitaks küll suuna, arvutumate võimaluste liikumise suuna muusikalises loomingus, järelikult teeks arusaadavaks põhi­keele tundjaile kaugeimagi murraku, tõmbaks ehk kindla tsesuurigi muu­sika ning organiseerit kära vahel, kuid ütleks enda valla ühtlasi sellega kõigist eesõigusist, osutuks lihtosanikuks omaenda ettevõttes, kui tarvitada piltlikku võrdlust. Kuid - kõik see on tulevikuprobleem. Kindel on üks, et sisemine mitmekesidus - individuaalne lüürika - on  loobunud viimasel ajal paljuist eesõigusist välise rüü ehtimise kasuks, mis pea igal komponistil tahab olla võimalikult erisugune. Žargoonideaeg on nüüd, mil võivad kõne alla tulla mõjud, kajastused, märksa harvem aga pime epigonism. Rohkem kui kunagi varem pakub kvantitatiivselt käesolev aja­järk, ning ei jätkuks kaugeltki tähelepanu kõigile, kes aga midagi produt­seerib. Loomulikult on siis reast väljas terve hulk eilseid, nimelt need, kes ootavad pikisilmi aegade paranemist, ning suur osa epigoone. -