"Leegikeeltel" oli mannetu tekst, umbes nagu endalgi kipub välja tulema. Et sõnad ja laused tapavad sisu ja mõtte. Ei kanna, kohe üldse mitte. Neetud! Ainult et nüüd on küsimus, et miks see nii oli, ma mõtlen, et selle  raamatu puhul. Kas see tekst oligi selline Saalbachil või juhtus midagi tõlkijal? Et ma jõuan ikka ja jälle sinnasamasse, kus Wassmo triloogiate puhul - kuidas saab olla nii hea keelekasutus, täpsed pildid ja kujundid, iga lause nii täpselt välja mõõdetud... sest kui Wassmol oligi selline tekst, siis on tõlkija teinud imet, suutes selle nii hästi ümber panna. aga miks siis ikka "Leegikeeltel" nii jõuetu on?