täna tuli telekast anu sääritsa hüsteeriliselt entusiastlikul juhtimisel saade 10 olumpiastarti. tublid noored inimesed hüppasid seal teibaga ja loopisid erinevaid spordivahendeid. oda jms. mulle tuli meelde kohe kuidas mina umbes nii vanalt nagu need tegelased saatest käisin linna võistlustel kooli esindamas. kästi joosta 60 või 100 meetrit. ükskord tekkis moment, et kas jooksma läheb X või Y paralleelklassist. mõlemad tahtsid ropult. juba sellest ma ei saanud  aru. tehti siis võistlus ja kaotaja nuttis lahinal ja lohutamatult. no ei saanud ma aru. minu suurim mure sinna Kalevi staadionile minekuga oli see, et sinna pidi läbi linna minema dressides. riideid kohapeal vahetada ei saanud ja mõte dressides minekust näis mulle kohutav. tegelikult isegi võimatu. kuidas sa kõnnid tänaval dressides? ma vahetasingi siis seal kuskil peldikus. ja ma jooksin hästi, aga mul oli täitsa savi. ja ma ei saa siiani aru neist, kes seal paduvihmas liivamülkasse kaugust hüppavad. et no  kuidas nad viitsivad. orkutist vaatasin pildilt kuidas naabrimees jooksis lörtsis umbes harku järve. hämmastav.  spordiväliselt räägin naabrimehest ka. ma arvasin, et ta on joodik, sest ta on enamasti purjus ja igal hommikul läheb ta selveri punase kotiga (see riidest ja mõistlik kott) meie poodi õlle järgi kohe kell 10. aga ta vist tglt pole joodik, sest eile ma nägin, et ta on oma näo sodiks kukkunud. jumal pidi joodikuid kaitsma. aga ju siis tema pole, et ta nägu nii risustatud oli.