olen oma elus aina kellegagi arvestanud. alul üksnes vanematega, siis üheksa aastat hiljem vanemate ja õega. 19-aastaselt juba vanemate, õega ja lapseohtu  abikaasaga. seejärel lisandusid sellesse seltskonda veel esimene poeg, kohe ka teine. praeguseks on neid juba kolm saanud. käesolevaks hetkeks on selle "väikese Eesti ühise teki all" (nagu Tiina Jõgeda kunagi ühes oma Espressis avaldatud artiklis kirjutas) ka minu lahutatud mehe abikaasa ning minu uus elukaaslane.  minu enda tööle, lõpetamata ja praegu taaskord käimasolevatele õpingutele + paar/kolm aastat aetud pisukesele businessile on kõikse aeg konkurentsi pakkunud teiste tööd/tegemised/trennid/eraelu.  õigupoolest olen mõelnud, et ma ei oskakski enam vist ainult iseendaga arvestada. üksi hakkama saada. olen suurema osa oma elust harjunud püstitama kirikut keset küla, st. asju ette ja läbi mõtlema vajadusel ka nädala jagu ette, et võimalikult paljude soovid ja tegemised täidetud ning omavahel kokku ja jooksma pandud saaks. seejuures olen kogu aeg püüdnud arvestada ka iseenda tassiga, et see piisavalt täis hoida. niivõrd. kuivõrd. see siis parasjagu välja on tulnud.  olen õppinud ka argipäeva kõige  rutiinsemaid korduvaid tegevusi võtma rahulikult- kui peab, siis peab! õppinud kannatlikkust ja loobumist! ning seda tehes mitte hambaid kiristama, kedagi teist süüdistama, vaid püüdes neis "päevast-päeva-toimetustes" enda jaoks ka midagi head leida. üks pidev enesekasvatus ja suureks kasvamine. mis muud.  ja siis ühel päeval juhtub minuga selline asi, et lähen oma vanema pojaga poodi ja ühtäkki ta lausub: "tahad, anna see korv minu kätte....". esimene reaktsioon- tõmban korvi automaatselt enda poole tagasi,  peast käib läbi mõte:" ei, ei, ma saan hakkama...." mispeale ulatan talle korvi. aga miks ka mitte!?!?  ootamatu. üllatav. pisut naljakas. ja natuke uhke ka. on see olukord minu jaoks.  ja mis põhiline - u u s. ja iga uus vajab teadagi harjumist. või siis ümberharjumist. sest alles see ju oli ,kui tassisin korvi, sedasama last ja veel lisaks mitut kotti.