Süsteemiteooria pretendeerib nii trans- kui interdistsiplinaarusele, kui ka multiperspektiivsusele (ehk siis proovib omal moel "hõlmata hõlmamatut"),  ühendades printsiipe ja kontseptsioone, mis pärit ontoloogiast, teadusfilosoofiast, füüsikast, arvuti- ja inseneriteadusest, bioloogiast, aga ka geograafiast, sotsioloogiast, politoloogiast, psühhoteraapiast ja majandusteadusest. Tegemist kaasaegse, holistilise lähenemisega teadmisele, milles kangastub püüd lõhkuda kauajuurdunud dihhotoomia loodusteaduste ja kõigi teiste teaduste/teadmiste vahel, luues "superteooria", mis oleks kasutatav väga eri-ilmeliste nähtuste käsitlemisel. Süsteemiteooria areng näitab,  kuidas kontseptsioon, mis on tekkinud näiteks bioloogias, tuuakse (orgaaniliselt) üle sotsiaalteadusesse ehk toimub pidev süntees. Oluline koht süsteemiteooria genealoogilise mõjutajana on küberneetikal. Luhmann lähtub ühelt poolt küll süsteemiteooriast, kuid kasutab oma teooria loomisel allikatena veel ka filosoofilist antropoloogiat, Husserli fenomenoloogiat, organisatsiooniteooriat, samuti mõjutusi Parsonsi strukturaal-funktsionalismist. Kuid kui proovida kõige lühemas vormis väljendada seda, milles peitub  siis Luhmanni lähenemise "revolutsioonilisus" või erilisus võrreldes teiste, kaasajal mõjukate teooriatega, siis võiks see väljenduda printsiibis, et Luhmanni teooria lähtub eeldusest, et igasuguse sotsiaalse süsteemi peamisteks elementideks ei ole mitte inimesed, vaid kommunikatsioon (ja kommunikatsiooni taastootmine).