Klaasid konjakiga täidetud, haarasin nännikausist lisaks veel paar-kolm mandariini ning aasta oodatuima linateose Püha Tõnu kiusamine vaatamine võis viimaks alata.  Jah, juba ammu-ammu tahtsin Veiko Õunpuu uut filmi näha, kuid alles eile sain eesmärgi täidetud (parem hilja, kui mitte kunagi). Natuke kõhe tunne oli sees, sest olgem ausad, kuidas sa ikka hakkad täiesti neutraalselt vaatama filmi, mida on kas taevani kiidetud või kaugeks ja mõttetuks  kunstimögaks sõimatud. Minu silmis saadab Õunpuud siiski teatud pühapaiste, sest vähemalt Eesti mastaabis on tegemist täieliku geeniusega. Ootasin head ja ei pettunud, kuid mõistetavaks muutusid ka põhjused erisuguste kriitikanoolte taga. Olemata filminduse osas asjatundja, kuulun mina paljuski nende vaatajate hulka, kelle jaoks Püha Tõnu kiusamises esinenud viited filmiklassikutele olid ehk tajutavad, kuid täielikust mõistmisest ja dialoogist rääkida oleks naeruväärne. Ja kuna niisugused teadmatud vaatajaid  moodustavad kinopublikumi seas domineeriva osa, on ka kommentaarid stiilis "mõttetu", "igav", "midagi ei saanud aru" täiesti mõistetavad. Mina ei lasknud end aga oma rumalusest häirida ning suhestusin Tõnu kiusamisega omal moel. Õunpuu jätab tõlgendusteks ruumi küll, lihtsalt tuleb tahta mõelda ning looga kaasa minna (soov dialoogi nimel pingutada võib aga paljudel puududa). Tegemist oli tõelise pühademaiusega (Püha Tõnu pühademaius?) minu silmadele, visuaalne muinasjutt. Nautisin pikki kaadreid, mustvalget pilti  ning kauneid maastikuvõtteid. Lemmikuks oli minulgi avatstseen - matuserongkäik, mis ignoreerib sealsamas toimunud avariid, sümboliseerides nii hoolimatust ning ükskõiksust, mis tõesti on tänapäeval olulisteks valupunktideks. Samas oli hetki, mil ekraanil toimuv oli minu maitse jaoks liiga sürr, liiga in-your-face-sügav.