Erinevalt Trotskist, kellele vägivald oli organiseeritud diktatuuri meetod, interpreteeris Benjamin, kes polnud  üksnes marksist, vaid ka nietzscheaan, (revolutsioonilist) vägivalda dionüüsliku loomeaktina, mis on ühtlasi vabastav ja spontaanne. Rõõm seisneb piiride ületamises, barjääride murdmises ennekõike iseendas. See on vabanemise joovastus, mis oma sümptomite poolest sarnaneb loomingulise inspiratsiooniga, kuid väljendub mitte loomises, vaid hävitamises.