Hiina majanduse esimese kvartali kasv 6.1% pole üldsegi kehv number. Jah, see ei ulatu 8.0%, kuid vaevalt, et keegi olekski esimesest kvartalist oodanud 8% lähedast kasvu. Selle aasta esimene kvartal pidi vastama eelmise aasta 10.6% vastu ning selles valguses vaadates on 6.1% suhteliselt hea tulemus. Kuigi huvitun rohkem poliitilistest arengutest kui  majanduslikest (tõsi, need on seotud), siis ei jäta ma siinkohal tegemata väikest ülevaadet numbritest. Näiteks kinnisvaraturust.    Viimased aastad on Hiina majandust vedanud peale ekspordi suures osas kinnisvaraturg ning kuigi hinnad on viimase poolaasta jooksul stabiliseerunud, ei ole ehitussektor jahenenud. Esimeses kvartalis näiteks kasvas ehitussektor kapitalimahult 21.2% ning ehituspindalalt 8.4%. Nende näitajate järgi oleks ehitussektor justkui endiselt "tuline" (hiina k. väljend), kuid  hindade ja pankade käitumise järgi on kinnisvaraturg oluliselt jahenenud ning otsitakse võimalusi uueks hüppeks.    Võtame näiteks Pekingi olukorra. Alates 2004.aastast on pealinnas korterid pea kaks korda tõusnud ning alles viimasel aastal jäid need püsima. Väga suur roll oli siin mängida väliskapitalil, mille tohutu sissevool viis suuremates Hiina linnades hinnad üles. Kasvu taga olevast suurest väliskapitali rollist saame väga ilmekalt teada siis, kui vaatame tänaseid müügis olevaid Pekingi  kortereid. Kuna olen Pekingis elanud, siis tean näiteks seda, millise piirkonna korterid on mõeldud ainult pekinglastele ning kus võivad kõik kaubelda. Tänased müügis olevad korterid on 95% piirkondades, kus võis kinnisvara endale igaüks soetada. Seega müüki on paisatud investeeringute eesmärgil tehtud korterid ning nende hind on tõusnud kaunis kõrgele.    Näiteks Lama templi vahetus läheduses (usun, et Pekingis käinud eestlased teavad seda piirkonda ning isegi ehk seda maja tegelikult näinud, kuid  loomulikult pole meelde jätnud) on üks elamukompleks nimega Yonghe Jiayuan, kus 2002.aastal oli korteri ruutmeetri hind 8350-9100 RMB (14 500-16 000 EEK). Siis oli tegemist uute korteritega. Tänaseks on kasutatud korteri ruutmeetri hind 18 700-25 000 RMB (32 850-44 000 EEK) ning korterite hinnad ulatuvad 12,5 miljoni EEKni (220 ruutumeetrit). Seda linnas, kus keskmine sissetulek kuus on 5000 eeki. Ma ei võtnud kõige kallimaid kortereid, vaid keskmisest parema piirkonna ja elamu. Selle näite järgi saab väga  hästi aru, kui ülespuhutud on tegelikult Hiina pealinna kinnisvaraturg.    Kõige kallimad korterid on Hiinas aga Shanghais, kus hinnapiir on Pekingi omast umbes 15% kõrgemal. Ka palk on seal umbes samas suurusjärgus kõrgem. Kolmandal kohal (jätan Shenzheni välja, sest sinna ostavad massiliselt kortereid hongkonglased ning erimajandustsoonina pakub kõiksugu investeeringutele paremaid tingmusi, mis kinnisvaraturul tähendab suuremat spekulatiivsust) platseerub Hiina suurima GDPga Guangdongi provintsi  pealinn Guangzhou, kus ruutmeetri hinnad on aga kõvasti madalamal kui Shanghais ja Pekingis - ulatudes näiteks kesklinna Haizhu piirkonnas maksimaalselt 25 000 EEK ja Tianhe tulevases äri- ja kõrgtehnoloogiapiirkonnas vaevalt üle 15 000 EEK. Shanghais ja Pekingis on aga mitmeid piirkondi, kus hind kerkib 50 000 EEK ruutmeetri kohta. Aga näiteks Lääne-Hiina suurimas linnas Chengdus on pea võimatu leida korterit, mille ruutmeetri hind küündiks 15 000 EEK. Käärid on isegi suurlinnade puhul kaunis suured.    Kui hindade juurest tulla pankade juurde, siis on näiteks majanduse elavdamise eesmärgil pangad laenude andmisel üha enam leebunud. Hiina üheks majanduse elavdamise märgiks peetakse laenude olulist suurenemist ning BBC Business Report saates ütles Shanghai korrespondent eile, et selle aasta esimese kvartaliga on laene antud välja pea 90% ulatuses kogu eelmise aasta mahust. See on kaunis jõhker maht.    Laenud leiavad üha enam tee ka kinnisvarasektorisse. Näiteks on pangad hakanud andma  kinnisvaralaene vaid 10% sissemaksega, varem oli see kuni 30%. Ostes teise korteri puhul on sissemaksunõue langenud 40%lt 20%le. Väga oluline muutus. Häid pakkumisi teevad vaid Hiina enda pangad ning näiteks HSBC nõuab 30% sissemakset ning ei tegele summadega alla 1,5 miljoni RMB. Ma ei tea, kas see on keskvalitsuse mingi piirang või HSBC panga enda poliitika. Enda kogemusest aga tean, et HSBC pole nii avatud ja liberaalne kui Hiina enda kommertspangad.    Küsimus on, kui palju toob soodsatel  tingimustel antud laenud kaasa nn "halbu laene". Juba enne ülemaailmset finantskriisi väitsid paljud välisvaatlejad, et Hiinas on välja antud tohutu hulk "halbe laene" ning on vaid ajaküsimus, kui need hakkavad pankadele kätte maksma. Tegelikult maksab riik need laenud lihtsalt kinni ja pangad jätkavad tööd endistviisi.    Hetkel on Pekingi kinnisvaraturg justkui elu sisse saamas, kuid Hiina vaatlejad toovad välja, et müük toimub vaid äripindade valdkonnas ning see on suuresti põhjusel, et paljud selle  valdkonna hinnad on langenud või soodustingimustel müüki lastud. Korterite müük on aga seevastu palju kesisem. Siit tulevad ka pankade uued laenupoliitikad, mis erilise hoo on sisse saanud just märtsis. Seega saab paremaid tulemusi näha juba eelolevatel kuudel. Ühtlasi on see üheks oluliseks Hiina majandusmootori käivitajaks.    Hiinas viidi esimese kvartali sees sisse mitu huvitavat kriisiabinõud. Näiteks Zhejiangi provintsis levis "sedelite" süsteem, mille kohaselt said kohalikud elanikud  valitsuselt sedeli, mille väärtus ulatus 3000 EEK. Nende eest sai teha vaid ettemääratud liigutusi ning põhiliseks oli elektroonikaostu toetamine ja isegi näiteks reisimine. Zhejiang oli alguses näiteprovintsiks ning keskvalitsus plaanis vahepeal Zhejiangi eeskujul viia sedelisüsteemi sisse kogu riigis. Märtsis aga otsustati, et seda ei juhtu ning too huvitav süsteem levis vaid Kagu-Hiina provintsides. Muide, taolist süsteemi on omal ajal kasutanud ka Jaapan ning praeguse kriisi ajal ka Taivan.    Välismeedias üks suuremat tähelepanu pälvinud abinõu on autoostu toetamine riigi poolt. Sama süsteem oli ka Saksamaal. Hiina puhul muudab teema intrigeerivaks aga Hiina majanduse vaatleja Michael Pettise tähelepanek, et osad firmad olid "sunnitud" autosid ostma. Kuigi M.Pettis on teada pessimist ja kriitik, siis mingi tõetera võib selles sees olla. Näiteks eelmise aasta Wenchuani maavärina ajal olid paljud firmad samuti "sunnitud" üsna konkreetseid summasid piirkonda saatma. Kuna Hiinas kuuluvad paljud firmad  riigile, siis on igas taolises firmas olemas ka parteitegelane, kes jälgib firmade tegevust. Sellise süsteemi puhul ei ole üllatav, et parteitegelane käskis paar autot majanduse elavdamiseks ka osta. Esimeses kvartalis oligi automüük 22.4% suurem kui aasta tagasi.    Küsimus ongi nüüd, et kui jätkusuutlik on taoline poliitika. Jürgen Ligi kirjutas näiteks eile e24.ee arvamusartiklis, et ajutistest rahasüstidest on palju olulisem süsteemi muutmine. Ma pooldan sellist suhtumist rohkem kui ei-tea-kus  võetud ei-tea-kuhu suunatud rahasüstid. Süsteemi muutmine võib küll olla aeglasema tulemusega kui rahasüst, kuid on kindlasti jätkusuutlikum. Hiina puhul on aga tõsi see, et peale ajutise autoostu toetamise on valitsus välja käinud pea 8 triljoni EEK suuruse abipaketi, mis peaks majandust elavana hoidma järgmised 4 aastat. Seega jätkub üsna tõenäoliselt ajutisele turgutusele ka pikem majandusaktiivsus. Vähemalt nii peaks see ideaalis välja nägema.    Kuigi esimene kvartal pakkus meile 6.1% suuruse  numbri, siis on paljudest muudest näitajatest näha, et aktiivsus on majanduses kanda kinnitamas. Küsimus ongi selles, kui palju on selle taga valitsuse otsene toetus ning kui palju on tarbijad teinud oste enda initsiatiivil. Teada on see, et hiinlased säästavad u.55% enda palgast ning sisetarbimine moodustab vaid 30% riigi majandusest (USAs näiteks 70%).    Hiinlased on kohutavad säästjad suuresti sotsiaalse turvatunde puudumise pärast, sest riik ei ole seni veel sisse viinud üleriigilist  ravikindlustust ega pensionitoetust. Märts aga pakkus selles valdkonnas positiivseid uudiseid, sest nüüd on keskvalitsus välja töötamas üleriigilist esmaabi ravikindlustussüsteemi. Selle väljatöötamisel on aga põhiliseks probleemiks see, et need 720 miljonit maal elavat hiinlast ei maksa erilisi makse ning üleriigiline ravikindlustus tuleks kinni maksta linnaelanike (keda on 650 miljonit) maksudest. Sellega pole viimased aga sugugi nõus. Seda enam, et maal on elamistingimused halvemad kui linnas ning  terviseprobleemid kergemini levivad. Kui keskvalitsus suudab leida hübriidse lahenduse, tõstab see kindlasti hiinlaste sotsiaalset turvatunnet ning tarbimisharjumused ja -julgus suurenevad oluliselt. Seda ongi sisetarbimise tõusuks vaja.    Kui puudutada 8.0% hoidmise teemat, siis tekib mul sellest rääkides teatud küsimärke. Nimelt arvan ma, et väide nagu majanduskasvu allajäämine 8%le võrdub sotsiaalsete rahutustega on lihtsustatud ja pelgalt tinglik piir. See on välja töötatud arvutusel, et 6 miljonile  iga-aastasele lõpetajale töö pakkumine peab tähendama majanduskasvu 8%st ülevalpool, vastasel juhul hakkab rahvas mässama. Ma jään ses suhtes kaunis skeptiliseks.    Tõsi on tõesti see, et 80.ndate lõpus toimunud demonstratsioonid olid paljuski tingitud majandusraskustest. Kuigi keskvalitsuse ametlik SKP arvutus algas 1992.aastal, on välismeedias väljakäidud, et 80.-ndate lõpus oli majanduskasv ainult 4%. Selles valguses vaadates on 8% hoidmine tõesti oluline, kuid ma arvan, et 80.-ndate lõpu  demonstratsioonid olid tingitud ka paljudest muudest teguritest. Üks väga määrav faktor on vabaduste laienemine terve 80.-ndate jooksul.    Miks aga ütleb Wen Jiabao enda avaldustes näiteks, et 8%le allajäämine tähendab võimalikke sotsiaalseid rahutusi? Ta ei ütle seda mitte siirusest, vaid julgeolekujõude üleskutsudes. Kuulajaskonna psüholoogilise seisundi muutmiseks. Hiinas elades on mulle jäänud mulje, et osad inimesed ei tea päris hästi, mis vahe on 0% ja 10% majanduskasvul. Või mis tähendus on 20%  tõõtusel jne. Seega on Wen Jiabao sõnum mõeldud siseturu konkreetsele sihtgrupile - get ready for action. Igal avaldusel on minu meelest varjatud tähendus.    Toome Hiina kõrvale India näite. Seal on rahvastik palju noorem kui Hiinas ning igal aastal tuleb tööturule 10 miljonit värskelt kooli lõpetanut. Hiinas 6 miljonit. India majanduskasv oli viimastel aastatel 7% ning sel aastal 5% kandis. 10 miljonit lõpetanut eeldaks aga palju suuremat majanduskasvu kui 7% või kasvõi 10%. Neid näitajaid  Indial aga pakkuda ei ole ning ma ei ole kuulnud, et Indias oleksid inimesed töötuse pärast mässama hakanud. Ometi tuleb neid iga aasta aina juurde. Veelgi enam. Hindude säästud jäävad kõvasti alla hiinlaste omadele ning kuna paljudel Hiina perekondadel on vaid üks laps, siis on tema ülalhoidmine palju kergem kui Indias, kus on reeglina mitu last.    Seega ma ei ole väga veendunud, et 8% allajäämine tähendab Hiinas automaatselt rahutusi. Ironiseerides võib ju öelda, et aasta alla 8% kasvu saab üsna  kohe täis. Näiteks 2008.aasta viimane kvartal oli kasvu 6.8% ning usun, et ühe kuu võib 3.kvartali 9.0% kasvust ka ajaarvestuse sisse võtta. Seega on meil täis juba 7 kuud. 2.kvartalist saame juurde 3 kuud ning kokku on juba 10 kuud. Kui 8% jutt tõele vastab, siis tahaksin ma juba praegu töötusest tingitud rahutusi näha. Mina neid aga näinud ei ole. Selle 7 kuu jooksul on Hiinas olnud rida muid rahutusi, kuid pole märganud, et ükski suurem organiseerumine oleks toimunud töötuse pärast. Guangdongi rahutused  olid ajendatud suletud tehaste direktorite poolt maksmata jäänud palkadest jms.    Hiina majanduses on rida märke, mis viitavad elavdumisele. Küsimus on, kui palju suudab keskvalitsus enda majandussüteemi käesoleva majanduskriisi ajal muuta. Viimane on aga oluline, sest suuresti ekspordil püsiv kasv on välismaailma kontrollimata väga habras. Hiinas on sellest aru saadud ning loodetavasti töötab miljarditurg end ühel päeval ka üles. Lähima 3 aasta jooksul on tõenäoliselt näha väga väikeseid  muutusi, kuid olulisem oleks 10 aasta pärast hoopis uuel tasemel olla. 1997.aasta Aasia majanduskriisi ajal soovis keskvalitsus samuti suurendada sistarbimise osakaalu, kuid tagantjärele võib öelda, et tol korral see ebaõnnestus. Hiinlased ei hakanud mitte rohkem tarbima, vaid hoopis rohkem säästma, kui säästuprotsent sissetulekust tõusis umbes 3 punkti võrra.    Suur siseturg pakuks võimalusi ka naaberriikidele, kus Hiina soovib üha enam enda aktiivset rolli näha. Majanduslike võimaluste pakkumine oleks  väga oluliseks vahendiks nende usalduse võitmiseks.