Lugeja ees avaneb kogu sealne elu oma tavade, ennustamise, uskumuste ja ebausuga, mida autor on kirjeldanud humoorikalt ja leebe irooniaga. Raamatu parimad osad on külameeste õhtused jutuajamised õllekruusi juures, mis meenutavad väga Selma Lagerlöfi loodud kavaleride seltskonda "Gösta Berlingi saagast". Pateetiline viktoriaanlik kirjastiil mõjub tänapäeva lugejale kohati ehk venitatu ja liiga kaunisõnalisena,  kuid ikkagi on "Eemal hullutavast ilmakärast" meeldiv meenutus ajast, mil inimestel oli veel aega nii kirjutada kui ka lugeda. Rääkimata võluvast ekskursist ajastusse, mil aumõiste ning naiseks- ja meheks olemine tähendasid sootuks muud, kui tänapäeval.