Augustikuu künnisel koogutav suvi on nagu vana naine. Värvida ta ennast enam suurt ei viitsi,  lohvakas seelik on pleekinud ja lillevanikuga õlgkübara asemel eelistab ta kirjut pearätti. Suvenautlemine pole minu tugevam külg. Mulle tundub alailma, et kõik Eestimaal resideeruvad parmud ja sääsed on valmis mind (ja ainult mind!) kontideni paljaks purema. Ikka leidub mu jalasäärel või käsivarrel mõni vastikult sügelev kubel, mida ennast haletsedes ja putukate sugu siunates kratsida.        Jões sulistamise vastu pole mul midagi ja selget sinitaevast on samuti armas vaadata. See kõik  ei kaalu üles kurba tõsiasja, et suvel läheb pikale puhkusele mu hea sõber Vaikus. Üritasin tänagi mõned keskpäevased tunnid luulevihikuga kiige peal istuda ja värssidele juurdekasvu produtseerida. Aga kus sa seda! Naabrionu andis haamriga mingile metallesemele pihta, teine naabrionu niitis kirglikult muru ja kolmas naabrionu ei teinud kuulmagi, kui ta poja autost kostev tümps ümberkaudsete majade aknad värisema pani. Istu siis säärases kakofoonias, silita luulemuusa tõrksat kätt ja keelita teda paigale  jääma. Lipsti! on ta, helepala, läinud, visanud mulle enne tagantkätt hatuse värsirea nagu kerjusele saianuki.        Loen - tuul on täna tulvil indu silitama pilverindu... Püha halastus! Vesipruul mis Vesipruul, ainult ilmsete naissoo tunnustega. Ja linnulaulu polnud kuulda, mis väga ilus kuulda oli, pomisen ja täiendan hetkesituatsiooni kirjeldades: ja linnulaulu pole selle kära sees kuulda, kuigi väga ilus oleks kuulda, kui see kuulda oleks. Luhtas see loominguhetk! Viskan supellina üle  õla ja longin jõe poole. Vees märkan muusa kuju ma, ka tema läinud ujuma...