Kauniskirjandus vahendab meile antiikkangelaste sõprust kui midagi harukordset ja kõrget, mille poole püüeldakse ja mida hoitakse nagu oma hinge. Sõprus ei olnud mitte midagi tavalist ega igapäevast - see sai alguse aeglaselt ning arenes veelgi pikaldasemalt. Seda peeti kõigest olulisemaks - sõprade pärast jäeti abikaasad ja unustati riigid. Ohverdati elugi, kui sõprus seda  nõudis. Ja ühel kangelasel oli ikka üks sõber. Teised olid võitluskaaslased või tuttavad, kellega elu lühemaks või pikemaks ajaks kokku ja lahku viis.