Siis kui adeptid tema kaudu ei  kirjutanud, aitasid nad sageli teda mitmel imelisel moel. "Noh, Vera," ütles Helena oma kirjas õele, "kirjutan Isist, või õigemini ei kirjuta, vaid kopeerin ja joonistan seda, mida nad isiklikult mulle näitavad. Tõepoolest, mõnikord tundub mulle, et see muistne ilu-jumalanna ise viib mind läbi nende mineviku maade, mida ma pean kirjeldama. Istun, silmad lahti, näen ja kuulen kõike, mis mu ümber toimub, kuid samal ajal näen ja kuulen ka kõike seda, mida kirjutan. Julgen vaevalt hingata, kardan teha väiksematki  liigutust, et sõnade moodustamine ei häiruks... Tasapisi, sajand sajandi järel, pilt pildi järel, läheneb mulle kaugusest vaateväli kui maagiline panoraam..."