Cindy Shermani kahekümnenda sajandi Ameerika simulakrumid tekitavad muidugi hoopis teistsuguseid resonantse, kui need, mida olen eelnevalt kirjeldanud hiliskeskaegsete ja vara-uusaegsete imetavate madonnade manifestatsioonide puhul. Tema hoopis teistsugusel ajastul kasutatud  vanad Maarja portreteerimise konventsioonid räägivad peamiselt kaasaegse kultuuri jaoks lummavast naisekujust ning selle ärakasutamisest. Samas on aga selline vara-uusaegsete konventsioonide ja kaasaegse fotograafia abielu ka oma ilmses konstrueerituses võimsate kultuuriliste ja kehaliste märkide uudne ja provokatiivne lugemine. Veritseva või toitva ema ikonograafiat ei saa tõlgendada lihtsalt tabatava, vahetu ja emotsionaalse sümbolina ega ka kristalliseerunud toidupuuduse hirmu sümbolina, kuigi mõlemad  tähendused võivad olemas olla. Peale nende on see aga ka diskursiivsete tähenduste võitlusväli, mida peaks interpreteerima emaliku väe ja sellele suunatud patriarhaalse vastureaktsiooni suhete kaudu.