täna olid Valgevenes parlamendivalimised, aga sellest on ausalt öeldes vähe rääkida. Mis viga korraldada "demokraatlike valimisi" Lääne jaoks, kui opositsioon on kümne aastaga nii maa ligi naelutatud, et nad pole enam eriti võimelised valimisteks organiseeruma. Täielikuks karnevalitegemiseks laseb Lukašenka võib olla mõnel opositsioonitegelasel ehk ka parlamenti  saada. (Minskis ringleb aktiivselt väide, et Läänele meeldimiseks laseb Lukašenka parlamenti pääseda neljal kuni viiel opositsioonipoliitikul.)  Siin kehtib minu arust täiega Stalini ütlus: "Tähtis pole mitte see, kuidas hääletatakse, vaid see, kuidas loetakse". Kusjuures asi pole ka vaga "õigesti lugemises", rahvas on nii ükskõikne ja ka opositsioonist nii tüdinenud, et neil on suht ükskõik, kes on parlamendis. Parlament on siin nagunii ilma igasuguse võimuta.  Valimised ise toimusid  ehtslaavilikult. Jaoskondades olid avatud puhvetid ja müügiletid ja korraldate kontserte. Minski ühes äärlinna valimisjaoskonnas, mis asus koolis, oli hoone aknale pandud kõlarid, kust tulnud muusika a la "Baby, don´t hurt me" kajas üle mikrorajooni.       Valimisrekaalami eriti silma ei hakka peale plakatite, mis kutsuvad valima. Vaid suurte majade trepikodade juurde teadetetahvlitele on kleebitud moned onnetud lendlehed.  Muidu on Minsk puhas ja sümpaatne linn, laiade tänavatega. Rohkesti on ruumi ja rohelust, selles mõttes väga hästi planeeritud suurlinn. (ikkagi 1,8 miljonit elanikku.) Autoritaarse võimu musternäidis selles mõttes, et valitseb kord ja puhtus ning  kuritegevus on väike.  Mõned meeleolupildikesed.  Lennukiga Viinist saabudes oli imelik vaadata autodest peaaegu tühje maanteesid. Minskis samuti pole mingeid ummikuid. Seda, et rahval pole autosid (õigemini seni polnud) laialt käes, näitab ka see, et viimase aasta jooksul on uute autode müük kasvanud ligi 80 prossa.  Minski lennujaam oli suht tühi lennukitest (nendest, mis lendaksid). Aga see-eest hakkas kohe silma pirakas transpordilennuk Angoola tähistega. Eks seegi näitav Valgevene kohta  maailmas.  Veidi hindadest. Kohalikul rublal on päris palju nulle. Ühe euro eest saab 3100 rutsi. Nii et selleks et saada ühe kuuga rublamiljonäriks, tuleb teenida 320 eurot. Keskmine palk on Valgevenes 450 dollarit.  Metroopilet maksab eesti rahas 3 krooni, sama palju ka bussipilet. Õlu maksab kõrtsis 15-30 krooni. Keskmise hinnaklassiga kohas saab kena kõhutäie koos jookidega 150-200 krooni eest. Üldiselt on Minski kesklinnas minu arust suht vähe restosid ja kohvikuid. Mis pole ehk isegi üllatav,  sest eraettevõtjaid kotitatakse siin endiselt kõvasti. Kui sa pole just siseringi inimene või tähtis sugulane. Maksusüsteem on siin minu arust meelega siin nii segane ja vastuoluline, et kellelgi pole võimalik ausalt asju ajada. See tähendab, et kõik sullerdavad ja on sellega võimul pidevalt peos. Kui kedagi on vaja kottida või sanatažeerida, siis piisab maksupolitsei kohale saatmisest. Minu arust on see hea näide Lukašenko võimu tegelikust palest. Ausalt - väliselt paistab siin kõik väga kena, aga kui  kuuled inimeste jutte, kuidas ühiskond on sisemiselt reguleeritud, siis saad aru, et saatan peitub siin detailides.  Ütlesin, et söögikohti on vähe, aga keda siin tõeliselt palju on, need on kojamehed. Neid on siin hommikuti tänavatel lausa hordidena. Tänavad on puhtad, aga prügikaste on vähe. Neid polegi vaja, sest iga hommikul pühitakse linn puhtaks nagu neitsi hingepeegel, seletasid kohalikud.  Silma on hakanud veel see, et naised ja tüdrukud on siin suhteliselt halvasti hoolitsetud. Mul on see  eriti metroos silma hakanud. Eriti nende kätest ja soengutest hakkab see silma. Ja naised näevad ka väsinud välja.       Laupäeval sõitsin elektrirongiga veidi  Minskis välja, üks 40 kilti. Külla nimega Petriški. Seal oli hea näide see, et kuigi seal elab 2000 inimest, siis erakätes toidupoode oli seal vaid mõned. Erakaubandus pole Valgevenes endiselt soositud, neil on piirangud inimeste tööle võtmisel, nagu ütlesin, siis maksusüsteem on nii vastuoluline, et vajadusel võib iga erafirma iga kell kinni panna ning hindu ning kasumit (maksimaalselt 30 protsenti) kontrollib riik nö "hinnakomitee" kaudu. (Siin on ju siiamaani olemas isegi viisaastakuplaanid!)  Piimaliiter maksis Petriški poes Eesti rahas seitse krooni, leib kaheksa krooni, pooleliitrine õllepudel kaheksa kuni kümme krooni, mahlaliiter 13 krooni, toiduõliliiter 30 krooni, pooleliitrine viin 33 krooni, keeduvorsti kilo 55 krooni ja sealihakilo 65 krooni.  No nüüd pean oma selle veidi seosetu kirjutamise lõpetama, sest peagi peaks Minski kesklinnas hakkama opositsiooni miiting. Huvi pärast kaen, kui palju sinna ka rahvast koguneb.  p.s. eestlastesse ja eestisse suhtutakse siin hästi. Eesti ärimehed  ei pea selles mõttes kartma siia tulla. Kartma peab muud, pidevalt muutuvaid presidendi meeleolusid.