Mis on psühholoogiline kaitse ? Teinekord mulle tundub, et tegemist on «ôigesti môtlevate » kodanike hirmuunenägudest sündinud koletisega. See on on nagu kohustuslik "kurjus", mida tuleb riigile omistada siis, kui jôuetu maailmavalu liig suureks paisub. Kummatigi mina seda ei usu. Eelkôige seepärast, et psühholoogiline kaitse tähendab igas ühiskonnas  täpselt seda, mida sinna panna tahetakse ja meie ei ole sinna teadlikult veel midagi pannud.    Ühelt poolt on Eestis seostatud psüholoogilist kaitset näiteks armee alluvuses olevate psühholoogiliste operatsioonide (PSYOPS) tüüpi tegevusega, mis langes hiljuti kriitika alla seoses Pentagoni organiseeritud avaliku arvamuse môjutamisega enne viimast Iraagi sôda. Kriitikas märgiti, et taolisi operatsioone ei vôi oma rahva vastu kasutada. Ometigi on huvitav, et USA militaarmôtlemises ei kasutatagi môistet  "psühholoogiline kaitse". Ameerika kontekstis tähistab seal pigem üksikisiku tasandil toimivaid nähtusi, millega inimene oma môtlemist kaitseb. Midagi sellist, mida vôib leida ka odavates eneseabi raamatutes. USA kôrgemate sôjaväelaste vôi ajakirja US Army War College Querterly viimase paari aasta artiklite pôhjal vôib militaarvaldkonna lemmikmôisteks pidada hoopis "strateegilist kommunikatsiooni". Seda eristab tavalisest propagandast vôi reklaamist see, et erilist rôhku pannakse sônumi edastaja  terviklikkusesse nii sônas kui teos. Selle môiste esiletôusu on saatnud trend militaarmôtlemises, mille kohaselt demokraatlike riikide sôjalistes operatsioonides ei otsusta tulemust mitte relvad, vaid see mida môtleb môlema poole valijaskond pärast lahingutegevuse tegevuse lôppu. See tähendab, et iga sôjaline operatsioon peaks ideaalkujul lisaks relvade tärinale sisaldama ka stabiliseerumist toetavat sotsiaal - ja kultuuripoliitika. Samas on ameerikas traditsioonis tugevalt sees arusaamine, et peamiselt räägitakse  siiski välismaale suunatud kommunikatsioonist. Kodumaale suunatud informatsioon kannab pigem avalike suhete nime. Erinevate siltide kasutamises on muidugi tegemist silmakirjalikkusega, sest sotsiaalse muutuse taotlus jääb igal juhul samaks.    Eestis tutvustatav "psühholoogiline kaitse" on rohkem sarnane rootsi mudelile. Seal asub psühholoogilise kaitse - psykologiskt försvar amet Siseministeeriumi alluvusse kuuluva Kriisireguleerimise Ameti koosseisus. Ametkond tegeleb kõikide elanikkonda puudutavate  ootamatustega alustades liiklusõnnetustest ja tulekahjudest, keemiaõnnetustet ja elektrikatkestustest kuni veelgi tõsisemate hädaolukordadeni nagu näiteks pommiähvardused ja muud vaenlikud rünnakud, epideemiad, loodusõnnetused ning sõda. Sel puhul tähendab psühholoogiline kaitse ka kôige lihtsamaid logistilisi küsimus. Näiteks, Katrina orkaani järgses New Orleansis vôi maavärina järgses Haiitis oli oluline küsimus, kuidas informeerida elanikkonda toitlustamise- ja esmaabi vôimalustest. Elektrit ju ei olnud  ja seega televiisor, internet ja mobiiliside ei töödanud. Informatsiooni puudumine, väärtuste ebaselgus jm. tôid môlemal pool kaasa soovimatuid käitumisi: marodöörlust, paanikat ja agressiivsust. Niisamuti kuulub psühholoogilise kaitse valdkonda jaapanlaste organiseeritud käitumine pärast märtsikuist maavärinat ja tsunamit. Rohkem kui üks kommentaator pööras tähelepanu jaapanlaste vaimsele valmisolekule taolisi kriise üle elada.    Rootsi ja Ameerika erinevus jätab alles vôimaluse, et  psüholoogiline kaitse ei ole mitte kindlakujuline instrument, vaid pigem vaatenurk erinevatele tegevustele. Riigi tasandil on vaatluse all kôik asjad, mis vôiksid vähendada inimeste vaimnet valmisolekut üheskoos tegutsemiseks. Nii laiendatuna vôib väita, et psühholoogiline kaitse tekib automaatselt iga riigi sünniga, sest riik on olemuselt inimeste teadvuses sôlmitud kokkuleppe. Sarnaseid môtteid vôib leida ka akadeemilises avaliku halduse filosoofias, kus riigi toimimise eelduseks on vahel nimetatud ka rahvusliku  indentiteedi olemasolu. Ehk ilma nation building-uta ei ole usku ka oma riigi institutsioonidesse. Selle môtte loogiliseks arenduseks on väide, et iga riik hakkab eelkôige môranema teadvuses. Kuna meie demokraatliku tüüpi riigi aluseks on inimeste vabatahtlik liitumine, siis tähendab inimeste ühistegevuse psühholoogiline kaitse eelkôige seda, et kodanikul oleks piisavalt palju informatsiooni, et otsustada miks ta peaks liituma kaaskodanike kokkulepetega. Samal ajal ei pruugi inimeste ühiste huvide motivatsioon  olla täiesti ratsionaalne, vaid saada tuge emotsioonidest. Nii on näiteks laulupidudest tekkivad meeleolud Eesti psühholoogilise kaitse üks nurgakividest. Tulemuseks on ideaaljuhul usk, et riik aitab sind raskel hetkel ja ka Sa ise panustad ühisesse huvisse makstes makse, täites seadusi ja kaitstes kodumaad. Seda ei tohiks ju teha mingi abstraktse riigi pärast, vaid seepärast, et see on meie ühishuvi.    Eesti avalikkuse jaoks saatis selle termini ilmumist äge tsiviilühiskonna ohutulede  vilkumine. Oli ju ootamatu, kui sôjaväelased hakkasid järsku rääkima kultuurist. Mööngem, et tunduvalt lihtsam on sôjaväelasi pidada madalalaubalisteks tankihulludeks, kui uskuda, et nad saavad ka tsiviilühiskonna eesmärkidest aru. Jutt militaarstrateegia kompleksetest lähenemistest, mis eeldab armee suuremast integreeritusest riigi teiste poliitikate ja ametkondadega, tähendab tôepoolest suurt kultuurilist pööret ka kaitseväe enese sees. Seetôttu sôltub ka kogu ülejäänud ühiskonnast, kas jôustruktuure sunnitakse  jääma oma nishi vôi neid soovitakse kaasata. . Umbes niisamuti, nagu teatud rahvalik arusaam eeldab politseilt kurjategijate kinnipüüdmist ja karistamist, ning ei suuda haakuda ennetusstrateegiaga, mille sisuks on justnimelt hoiakute kujundamine: "Märka last", "Turvavöö kinni" jne. Viimane aga eeldab kultuuri muutust just kodanike eneste hulgas, mis vähendaks tegelikult vajadust politsei sekkumise järele.    Kuna on kindel, et "psühholoogilist kaitset" ei ole vôimalik valmisriidena poest osta, siis  on meil vôimalik praegu ise üle korrata môningaid mängureegleid. Laias laastus jaguneksid "psüholoogilise kaitse" tegevused kaheks. Kui strateegilisel tasandil tähendab see selliste väärtussüsteemide toetamist, mis ennetaksid vôôrandunud riskikäitumist, siis taktikalisel tasandil ei ole vôimalik üleöö pôhiväärtusi tekitada ja siis tähendab "psühholoogiline kaitse" eelkôige riigi valmisolekut kriisiolukorras vahendada elutähtsat informatsiooni. Môlemal tasandil kehtivad aga sarnased väga lihtsad pôhimôtted.  Esiteks, kui sa juba rääkima hakkad, siis ei tohi valetada. Olen kahel aastal koolitajana osalenud valitsuskommunikatsiooni seminaridel ja olen môlemal korral kuulnud koolitajatest kolleege rôhutamas, et teadlikult mingit fakti moonutada ei tohi, sest riigi suurim vara on kodanike usaldus. Kui Venemaa arhiivide pôhjal riik teab, et Katônis mahalaskmiste läbiviiateks olid NKVD väed, siis ei oleks see riik tohtinud väita, et süüdi olid sakslased. Sel puhul ei ole rohkem midagi öelda. Riik ei tohi  valetada. Iseküsimus on see, et kôikidest asjadest ei saa kohe rääkida. Pean silmas näiteks politseijuurdluse materjale ajal, mis nende avaldamine vôiks kurjategijaid hoiatada.    Teiseks, psühholoogiline kaitse ei tohi mitte mingil tingimusel tähendada arvamusvabaduse piiramist. Tegemist on meie poliitilise mudeli ühe pôhiväärtusega ja teiseks on kaasaegne maailm näidanud, et informatsiooni piiramine on väga väheefektiivne tee mingi vaimsuse hoidmiseks. Eriti kui samal ajal püütakse olla  tehnoloogiliselt eesrindlik. Araabiamaade revolutsioonide puhul on ju kommunikatsioonieksperdid märkinud, et protestiliikumise taimelavaks olid nii sotsiaalmeedia vôrgustikud, kui ka mobiiliside. Viimati Süüria, kuhu valitsus keelas välisajakirjanike juurdepääsu, ei suutnud omati kontrollida kodanikuajakirjandust, mille vahendusel kogu maailm sealsetele rahutustele kaasa elab. Samas on sônavabadus siiski kompleksne teema ja selle piirid on alati laiema kogukondliku kokkuleppe määrata. Eestis on sônavabadust piiratud  praegu peamiselt kahel suunal. Esiteks nendes küsimustes, mida reguleerivad autorikaitse ja reklaamiseadus ning teiseks ei sallita vägivallale ôhutamist, sest taolised avaldused on otseselt suunatud teiste ühiskonnaliikmete sônavabaduse vastu.    Kolmandaks ei tohiks psühholoogilist kaitset kuidagi teha labaselt riiki vôi rahvust ülistav propaganda vormis. Eelkôige seepärast, et see on ebaefektiivne. Niipea, kui kodanik tajub mingit teksti propagandada, vôib kindel olla, et see kommunikatsioon on  selle kodaniku jaoks läbi kukkunud. Taoline mehhanism käivitub eelkôige siis, kui kodanik tajub liiga suurt lôhet tegelikkuse ja tekstis väidetu vahel. Mida ei ole, seda ei saa lôputult müüa. See oli näiteks nôukogude propaganda nôrgeim koht, kuna lôhe loosungil öeldu ja reaalses elus nähtu vahel oli liiga suur. Propaganda kui lahtise tekstiga mingite seisukohtade edastamine, nii nagu seda tehakse teatud reklaamides, peamine positiivne tulemus on ehk teemade teadvustamine, aga see ei garanteeri mingil juhul  automaatset poolehoidu. Samas tuleb arvestada, et nii nagu "psühholoogiline kaitse" tegib automaatselt iga inimgrupi eneseteadvusega, nii on olemas ka igal riigil oma loomulik propaganda. Olulisemaks komponendiks selles on kool, koos kôigi oma puuduste ja voorustega. Kui meie koolis ôpetatakse teaduslikku maailmavaadet, siis on tegemist kahtlemata propagandaga, sest eksisteerib ju ka alternatiisveid maailmanägemisi. Üksiküritusena on ilmselt Eesti suurimad propagandaüritused Laulupidu ja valimised, juhul kui  need on korrektselt läbi viidud. Valimised on ju sündmus, mis ideaalkujul peaks meile näitama, miks me eelistame elada demokraatia tingimustes. Kui see nii ei ole, on meie hoiakutes môra ja see on selgelt psühholoogilise kaitse probleem.    Kui nende eeldustega nôustuda, jääb aga ikkagi alles küsimus, kas sônavabaduse tingimustes on riigil endal vaja hoiakute teemal rääkida. On ju olemas nägemus, et väärtused arenevad ideede vaba konkurentsi tingimustes filosoofilise darvinismi reeglite kohaselt.  See tähendab, et sônavabaduse tingimustes on rahvas alati piisavalt tark, et heita kôrvale halvad ideed. Kas see on nii? Kui juba üksikisiku tasandil ei ole suuda inimene alati ratsionaalselt vastu vôtta endale parimaid otsuseid, miks peaksime arvama, et üheskoos suudetakse vältida vôôrandumise hullusi, kus inimesed on suutelised lühiajalise rahulduse nimel käituma vastupidiselt oma üldisematele huvidele. Kaasaegses infoühiskonnas on pommitatakse inimest ju igal hetkel erinevate kampaaniatega, millest  tugevamad kuuluvad suurematele majandusorganisatsioonidele. Kas me arvame, et inimesed jäid puutumata pankade laenupeibutustes. Meie kodanikud olid massilise meediasurve all laenata ja kodu osta. Millega see lôppes? Kui me usume, et kord välja öeldud sôna omab kasvôi veidi môju inimesele, siis vôime eesti kodanike peaajuloputajate esimeses reas näha telekanalite programmijuhte ja ajalehtede peatoimetajaid, kes rakendavad erinevaid sotsiaalse môju tehnikaid, et oma tarbijaskonda oma huvidele vastavalt suunata.  Läheme edasi. Mul on isiklikult olnud kokkupuuteid USA ja Prantsuse saatkonna pressiinimestega, kes ei tee saladust, et nad üritavad kôikide vahenditega môjutada Eesti üldsust, et nende maailma asju môistetakse just nende terminites. Selles ei pruugi olla grammigi pahatahtlikust, vaid lihtsalt egotsentristlikke huvisid. Rääkimata Vene välisministeeriumist, kus Eesti ja Balti laudade taga ei pruugi sugugi istuda patoloogiline estofoob, aga selline ametnik teeb rutiinselt kôik selleks, et Eesti areneks Venemaale  soovitud suunas. Teiste sônadega ka väljaspool igasugust kriisi asub eesti kodanik pidevalt erinevate infomôjude vaateväljas. Kordan, et sellisel kujul ei ole tegemist mingi konspiratsiivse ristikäiguga meie kodaniku teadvuse vastu, vaid see ongi loomulik ideede darvinism kommunikatsioonitööstuse ajastul. Sel puhul küsin, et kas sônavabaduse tingimustes ei vôiks ka Eesti riik ei vôiks kôlada ühe häälena eesti avaliku ruumi polüfoonias? Ma arvan, et meie ühishuvide esindajana on riigil selleks suisa  moraalne kohustus.    Nii ehk teisiti ei saa "psühholoogiline kaitse" iial esindada arusaama, et riik räägib ja kodanikud nôustuvad. Kasvôi lihtsalt seepärast, et see ei ole vôimalik. Sôltumata sellest, mida riigi esindajad räägivad, tekib hinnang neile kônedele ikka alles siis naised saunas, mehed köögilaua taga vôi moodsal ajal internetis maailma asjad sirgeks räägivad. Ja see on paratamatu ja muudetamatu.