Ometi on käivitunud  kõige määravam vaimne protsess, järkjärguline vabanemine hirmudest, mille varal nõukogude süsteem püsis: küüditamishirmust, vägivallahirmust, KGBsse väljakutsumise hirmust, välismaale sõidu taotlusele eitava vastuse saamise hirmust, töö- või koolikoha kaotamise hirmust jne. Aga ka tõe rääkimise hirmust, "ohtlike" inimestega suhtlemise hirmust, hirmust oma peaga mõelda või enda ja oma rahva tulevikku kavandada. Pildid näitavad, kuidas toonane põlvkond elas seda protsessi üle mitme aasta vältel, kes kiiremini,  kes aeglasemalt, kes põhjalikumalt, kes vaid osaliselt. Peale selle näeme piltidel palju muidki asju: koosolekukultuuri taassündi Eestis, avaliku kõnepidamise oskuse taassündi, liidrite leidmist ja kujunemist, poliitiliste eeskavade kujunemist, südant kergendavat Hyde Park'i, omamoodi eelparlamenti, tegeliku demokraatia vormide omaksvõttu. Kas peaks olema võimalik märgata, et kolme aasta lõikes näoilmed piltidel mahenevad ja muhenevad?