Lapsel on hulgnisti midagi just kõnes, kus vaistlik mõjus kõige suuremal määral. Ja me peame teadma tõsiasja, et primitiivsete rahvaste grammatika on kujunenud palju rikkalikumalt kui nende keelte grammatika, mis vastavad kõrgematele tsivilisatsioonidele. Seda arvestatakse väljaspool tegelikku vaimuteaduslikku ringkonda vähe, mida aga siiski peaks nägema, kui kindlat tulemust tõelisest inimvaatlusest: inimese loogika areneb välja tema sisemusest. Et kõne kujuneb tõesti loogiliselt ja meil pole  vaja grammatikat õpetada teisiti kui tuua teadvusesse see, mis keele struktuuris on juba valmis kujul olemas. Põhiliselt tuleb meil grammatika õpetamisel taotleda lapse ärkamist, teadvuse ärkamist - niisiis need jõud, mis arenevad just 9-ndal eluaastal ja seda selles vaimus, nagu ma juba kirjeldasin. Me peame kasutama keeleõpetust selleks, et pidevalt last äratada. Me suudame seda teha paremini, kui me kasutame iga võimalust mõjuda murde kaudu. Siis kui laps on juba enne 7-ndat eluaastat õppinud algusest  peale kirjakeelt, nn. kirjakeelt, on meil väga raske ligi pääseda inimeses sellele vaistlikule, mis juba teatud mõttes on temas surnud, sellele vaistlikule, millel on täiesti looduspärane suhe keele loogilise kujunemisega. Seega, kui meil on klassis koos murret rääkivad lapsed ja lapsed, kes seda ei räägi, siis peame grammatika õpetamisel tegelikult alati arvestama seda, mis tuleb murret rääkivatelt lastelt.