J. Kärner ja H. Visnapuu on püüdnud visalt selgeks teha, et elulähedus pole mingi uudis, vaid vana taasmõtestamine. Et juhtunud pole midagi olulist. Nad lähtuvad sellest, et kir­janduse elule lähendamise nõudeid on olnud korduvalt varemgi ja et realism on eesti  kirjanduses juba vana nähtus. Prioriteedi küsimus on ajaloolise arengu küsimus ja egoistliku huviga küsi­mus. Kui me aga räägime ühe ideoloogilise nähtuse olemusest, siis võime algataja küsimuse täiesti lahtiseks jätta. Ometi on oluline ja vastuvaidlematu, et just "Kirjandusliku Orbiidi" ja "Põhjakaare" tõukel on kirjanduse eluläheduse küsimus kerki­nud tugevasti päevakorrale ja on moodustanud teatud ideoloogi­lise liikumise, mille ees ei saa isegi selle liikumise eitaja enam silmi kinni pigistada. Ei saa  salata, et nii pooldajate kui vastuvõitlejate ühisel jõul on liikvele pandud palju tuumakaid mõtteid ja et neist mõtteist on vähemalt üks osa juba viljagi kandnud. Rääkimine eluläheduse üle ei ole kõmanud tühja õhku.