No mitte nüüd päris väravas. Väravast parasjagu kaugel et keegi ei tuleks ära ajama ja võimalikult lähedal et müüa mõõtu veel välja anda. Tallinna keskturu värava ees on üks tasuta parkimisplats kus seisab üks suur ümmargune metallist prügikonteiner, no teate taara, papp ja muu värk. See naine seisis seal konteineri otsas. Vanust võis tal olla nii seitsmekümne ringis. Riietuski oli  temaealistele vastav. Huvitav kuis küll stiil kuidas riietuda, eriti jalatsid, on iga ajajärgu inimestele nagu külge kleepunud. Nojah, seisis ta siis seal, käes oli tal kimp sibulaid. Kuidagi ta oskas neid sibulaid nii hoida, et oli aru saada, et ta sibulaid niisama ei hoia, vaid just müümise pärast. Algul ma ei saanud kohe arugi, mis värk on. Siis taipasin. Müüs ta seal ju ainult kimpu sibulaid, no palju ta sealt siis saada võis. Kümme krooni vahest. Turupilet maksab kindlasti rohkem. Selleks et turu sees müümine  end ära tasuks, peab kauppa ikka palju olema. Aga kui sa juba nii vana oled. Jäin mõtlema. Ega minagi ju nooreks jää. Igas ettevõtmises on ju mingi kriitiline suuruse piir millest allapoole pole enam võimalik kasumlikult ettevõtmist läbi viia. Niiöelda turupiletit osta. Kui aga enam ei jaksa. Kas otsin siis samuti võimalust võimaliku ja võimatu vahel.  Varsti keegi ostiski sibulad ära. Naine võttis välja oma rahakoti, pani raha sinna hoolikalt sisse ja läks minema.