Sergei Stadnikov selgitab hiljutise Vladimir Putini Poola-visiidi taustal ränki kuritegusid, mida venelased poolakatele ette heidavad.    Venemaa peaministri Vladimir Vladimirovitš Putini hiljutise Poola visiidi ajal lepiti võõrustajatega muuhulgas kokku spetsiaalse ajaloo ühiskomisjoni loomises. Viimasel tuleb siis hakata võimalikult objektiivselt vaagima mitmesuguseid küsitavusi-erimeelsusi. Vähemalt siinsele lugejale on poolakate peamised küsimused ning  pretensioonid üldiselt hästi teada -- Katõni mõrvatöö ja nõukogude vägede sekkumine 17. septembril 1939 II Maailmasõtta sisuliselt natsliku-Saksamaa poolel (tõsi küll, tolleks ajaks oli Poola üldkaotus juba ühemõtteliselt ilmne). Vähemalt Katõni veresauna eest on Venemaa omaaegne president Boriss Jeltsin Poola riigivisiidi ajal vabandust palunud.     Mida siis tavaliselt Poolale kui ajaloolisele fenomenile Vene poolelt ette heidetakse? Minu meelest oleks igati tarvilik teada ka meie idanaabrite  argumentatsiooni. Lähiajaloost näiteks nn marssal Jozef Pilsudski (1867-1935) laagrid, kus vaenati nälja ja meditsiinilise abi teadliku mitteosutamisega kümneid tuhandeid (arvud kõiguvad tavaliselt 40.000-100.000 inimese vahel) aastail 1919-1921 vangilangenud punaarmeelasi. Lisaks veel nende elajalikud piinamised ning tapmised. Praegune Poola üldsus ei ole oma valdavas enamuses üleüldse teadlik mingitest selletaolistest süüdistustest. Poolametlikul tasandil loomulikult peaaegu kõike eitatakse ja osutatakse  vene teadlaste võimalustele töötada Poola ajalooarhiivides. Igati õige soovitus, muide. Kust siis venelased tulid säärase mõttele? Harilikult viidatakse just enamlaste režiimi eest põgenenud Vene valge emigratsiooni esindajatest tunnistajatele, kes juba eelmise sajandi kahekümnendate aastate esimesel poolel esitasid vastavad järelepärimised-protestid Rahvusvahelises Punases Ristis. Poola Vabariigi praegune president Lech Kaczyńsky osaliselt tahes-tahtmata kinnitas kuu algul laagrite ebainimlikke tingimusi:  vangid surid tüüfusesse, kuid igal juhul ei olnud see kuklalask. Ja ongi probleem lahendatud? Arvan, et sugugi mittevastav küsimus on rahvusvahelises meedias juba möödapäästmatult käivitatud.    Punakaartlaste traagiline saatus meenutab (kuid õnneks ei olnud samane!) vägagi EW võimude poolt vastavalt Tartu rahule interneeritute Loodearmee endiste võitlejate kohtlemist rasketel metsatöödel. Ega sellest ka ei taheta eriti palju arutleda. Kui ma enam kui kümne aasta eest pärisin teemakohast aru  sõjaajaloolaselt Rein Helmelt, siis mõnevõrra ärritunult (sic!) kähvatas ta: "No ega meil ei olnud ju võimalust neid ravida!" Aga vaat, just nimelt oli! Puudus lihtsalt tahtmisest. Briti abisaadetised olid ammugi magasinides. Muuseas, ametlikult ei olnud ju interneeritud sugugi vaenlase armee sõjavangid! Ehk peaksid Eesti võimud isegi aastakümnete möödudes kuidagi ametlikult reageerima? Vastavast võimalusest kirjutas mõne aasta eest ajaloolane Jaak Valge.    Teisalt ärgem unustagem: Venemaa ja Poola  vaheliste seoste, mõnikord koostöö, kuid sagedamini sõjaliste vastasseisude ajalugu on niivõrd pikk, et ühes artiklis on seda tõesti võimatu käsitleda. Kesk- ja uusaja vältel konkureerisid hegemoonia eest Ida-Euroopas kaua aega Poola-Leedu ühendriik ning Moskoovia. Võitlus oli vahelduva eduga, näiteks 17. sajandi algul vene õigeusklik riiklus hävis (hävitati) pea täiesti, mitmeid aastaid võimutsesid Poola väed okupeeritud Moskvas (kaasa arvatud Kremlis); ometigi õnnestus Venemaal hiljem otsustavalt  tugevneda. Protsess päädis teatavasti Rzeczpospolita kui riikliku organismi jaotamisega Preisimaa, Venemaa ning Austria vahel. Enam kui 120 aastaks kadus Poola Euroopa poliitiliselt kaardilt. Tagantjärele vaadatuna ei olnud see sugugi juhuslik, Poola konkurendid-vaenlased vastasid vahepeal oluliselt muutunud ajaloolistele väljakutsetele paremini.     Pärast omariikluse taastamist 1918-1939 õnnestus nn Teisel Vabariigil vallutada ka hulgaliselt mitmete peamiselt teiste rahvastega asustatud suuri  territooriume Ukrainas, Valgevenes ning Leedus, eirates kuulsat lord George Curzoni (1859-1925) liini. Teatavasti läksid nood II Maailmasõja järgses geopoliitilises mänguruumis suures osas kaotsi, seevastu omandati Stalini loal endistel saksa aladel aga uusi. Seega ei maksa Poola suurriiklikku minevikku ja valitsetavate etnoste poolastamise ja katolitseerimise püüdu kunagi meelest lasta (Bogdan Hmelnitski ülestõusul olid ju sügavad põhjused)... Mine tea, millal sealne suurriiklik tung võib otsustavalt  aktiveeruda, loomulikul uute, eelkõige majanduslik-ideoloogiliste, vahenditega. Vastavad poliitilised märgid on juba hulk aega õhus.    Eesti Ekespress