Vahest on Tuglase kui arvustaja "esteetiline tundelisus" teda juhtinud rohkem üksikpiltide ja detailide kui suurte konst­ruktsioonide vaatlusele, rohkem üksikute kirjanikkude kui kir­jandusvoolude kujutamisele, mida praegu vajaksime rohkem. (Tegelikult selgitas aga Tuglas üksikute toodangut vaadeldes kõigi tol ajal arvesse tulevate voolude olemuse.) Kuid sa­mast algusest on pärit ka see kunstiline  verve, see koguni vasturääkivusi tekitav liikuvus ja otse meeleolurikkus ta krii­tilisis töis, mille puudus end liiga üldiselt tunda annab täna­päeva eesti arvustuses. Nüüdne arvustus on tihti vahest kom­paktsem või isegi "objektiivsem", seda juba oma ruuminappuse tõttu, kuid väga harva ta suudab mõjuda kunstipärasena. Tuglas aga esineb tihti tõelise arvustuskunstiga. On küllalt selge, mida see tähendab lugeja ja arvustuse säilivuse seisukohalt.