Lääne kultuuris on küllaltki levinud arusaam, mille kohaselt valdavalt ühehäälset muusikat viljelevates, islami usust mõjutatud piirkondades nagu Põhja-Aafrika, Lähis-Ida, Põhja-India jm kasutatavad heliread oleksid rikkuse ja diferentseerituse poolest märksa enam arenenud kui Lääne muusika heliread. Näib, et sellist ettekujutust on põhjust seada kahtluse alla. On kindlasti tõsi, et ühehäälses muusikas on esineja polüfoonilise muusikaga  võrreldes konkreetsete helikõrguste valikul palju vähem kammitsetud. Kui ühele meloodiale lisandub üks või mitu sellega enam-vähem samaväärset häält nagu Lääne muusikas tavaline, siis peab erinevate häälte vaheline koordineeritus, sh helikõrguslik koordineeritus olema küllaltki kõrge. Ent eriti ühehäälses Lääne muusikas, mida esitatakse nn vaba häälestusega pillidel (s.t. sellistel, kus mängija saab helikõrgust omatahtsi määrata), on helikõrguse kasutamine samuti kindlaksmääratud helirea astmetest märgatavalt  hälbiv. Psühholoogias on seda nähtust hakatud nimetama kategoriaalseks tajuks (Garbuzov 1945). Kui mõõta mingi ühe muusikalise intervalli suurusi nt mõne Johann Sebastian Bachi viiulipartiita esituses (Ross 1984), siis võime veenduda, et see intervall - olgu suur sekund - võib erinevas muusikalises kontekstis evida väga erinevat mõõtu. Psühholoogia terminites ütleksimegi, et suurele sekundile ei vasta muusika esitamisel mitte mingi üks kindel sagedussuhte väärtus (8 : 9), vaid terve kategooria erineva suurusega intervalle, mis koonduvad suhte 8 : 9 ümber.