Veel üks ettearvatav kontsert, minu jaoks küll plussmärgiga, oli Joey DeFrancesco hammondoreli ellu äratamine. Kes küll võis arvata, et Linnahallis kopitanud ja vist Eesti ainsalt selliselt klahvpillilt tuleb tolm maha pühkida ja ta uuesti "sõidukorda" seada, kuna tuleb mees, kes sõita oskab. See oli tõeline maiuspala nn traditsioonilise dzässi austajatele ja peab ütlema, et siiani hammondoreli parimaks valdajaks tunnistatud Jimmy Smith on saanud endale väärilise mantlipärija. Kava algas ja lõppes bebopiga, keskel oli aga ka varasematest aastatest pärit muusikat. Kurt Weilli "Väitsa Mackiest" tehtud töötluses oli tõesti fantastiline orelisoolo. Terry Lyne Carrington, kes on teatavasti üks maailma parimaid naistrummareid ja mänginud samuti koos paljude kuulsate staaridega, saabus juba Tallinna suures tusatujus. Seda ei jätnud ta ka laval välja näitamata, kuigi organisaatoritel polnud küll mingit süüd selles, et ta viimasel hetkel oma bassimängija Lars Danielsoni pidi välja vahetama. Danielssoni perre oli enneaegselt sündinud lapsuke ja pereisal tuli mõistagi koju jääda. Teda asendanud Norra bassimängija pidi aga otse noodist lugema, paraku ei saanud ka saksofoniguru Gary Thomas oma registreid õieti lahti mängida. Anne Ermi sõnul jäid sellel kontserdil plusspoolele vaid Vietnami kitarristi Nguen Lee soolod. Õnneks oli see kõigest väike tõrvatilk "Jazzkaare" üldiselt väga heas kavas.