Kris avas ettevaatlikult vannitoa ukse. Korteris oli küll kõik vaikne, aga ta polnud läbi veesolina kuulnud ka välisukse sulgemist. Vannilina puusadel, astus ta pehmelt üle nii inimtühja, kuid samuti mööblitühja, vaid viimast moodi järgivaid minimalistlikke disainielemente  sisaldava elutoa ja kiikas samas stiilis sisustatud magamistuppa. Peegelustega seinakapilt vaatas talle vastu vaid ta oma kujutis - laiaõlgne kuid keskmist kasvu ja paraku ka täiesti keskmise väljanägemisega tumedapäine noormees - rohkem polnud seal kedagi. Ega köögiski, kust ta järgnevalt oma pohmakarohu jaoks vett võttis. Noormees Kesiganes oli läinud ja Kris võis kergemalt hingata. Tegelikult oli ta isegi üllatunud, et see nii lihtsalt, ilma suuremate stseenideta läks - ta oli olnud valmis isegi füüsilist  jõudu rakendama, et võõrast välja tõsta - ja oli nüüd seetõttu pingelangusest peaaegu oimetu. Kuid varsti ta kogus end ja ruttas magamistuppa, kus hakkas kiiruga hilpe põrandalt kokku korjama ja sellega ühele poole saanud, voodipesu uue vastu vahetama.