Umbes 12  aastat peale Anton Hansen Tammsaare "Tõe ja õiguse" I köite kohustuslikku lugemist haarasin selle eile uuesti kätte. Põhjuseid on mitu: 1) tahan teada, kas kooliaja mulje "Tõest ja õigusest" kui igavast sarjast (ja Knut Hamsuni "Maa õnnistuse" kehvast koopiast) kehtib minu jaoks ka täna; 2) hiljutine külaskäik Albu valda, kus sai nähtud väga muhedat ja efektset "Wargamäe Wabariiki"; 3) klassikat tuleks tunda ka siis, kui sellega ei nõustu/ see ei meeldi.  Tegelikult ei tahtnud ma aga üldse Tammsaarest  rääkida, kuigi võin praeguseks öelda, et neljakümne lehekülje järel tundub "Tõe ja õiguse" I köide oluliselt huvitavam ja parem kui keskkoolis.  Tegelikult soovin juhtida tähelepanu ühele raamatu alguses esinevale pisikesele seigale. Nimelt lähevad Vargamäe Eespere värsked esindajad esimest korda kohalikku kirikusse ja kasutavad selleks vankrit, hoolimata sellest, et kirikusse on "vaid" seitse-kaheksa versta (ca. 7-8 km). Pererahvale lihtsalt ei sünni kõndida jalgsi nagu saunikud või sulased.    Kuna ma täna hommikul lugesin "Eesti Päevalehe" võrguversioonist lühikest artikliklit pealkirjaga "Riik sunnib maameest autosõltlaseks", siis läksidki mõtted sellele, kui palju eestlane kõndis varem ja kui palju ta kõnnib praegu.  Meie üürikorteri akna all on elukaaslasega jagatav auto, mida peaks Tartus tegelikult vähe vaja minema, sest linn on väike. Olen endale korduvalt tõestanud, et kõnnin Tartu ühest otsast (näiteks Aardla ringteest) teise otsa (näiteks Raadi  kalmistule) välja ilma mingi probleemita. Iga päev oleks väsitav niimoodi vantsida, aga tehtav on ta igal juhul. Kuna me elame aga otse kesklinnas, siis on meil autot seda vähem vaja. Nii oleks mul rõõm tõdeda, et kasutame autot ainult selleks, et kord kuus kaugemalt poest suuremat kogust kraami tuua või linnast välja sõita. Kahjuks olen sunnitud endale tunnistama, et igal nädalal kasutab meie sulgpalliseltskond ühe liikme autot selleks, et Annelinna mängima sõita ja pärast seal tagasi tulles kõiki koju tilgutada.  Tehniliselt oleks täiesti võimalik seda otsa kas jala kõndida või jalgrattaga sõita.  Aga kui nüüd uuesti maamehe ja distantside juurde pöörduda, siis võin kinnitada, et erinevalt minust ja minu elukaaslasest pole näiteks tema vanematel võimalik kõndida 200 meetri kaugusel asuvasse kaubanduskeskusse, kust saab kõike eluks vajalikku. Ei, lähim pood asub hinnanguliselt 2 km kaugusel ja lähim kaubanduskeskus 11 km kaugusel. Seda maad viitsivad vähesed inimesed iga päev jala kõndida, eriti kui on vaja tuua  näiteks vaid jahu ja vorsti.  Tõsi, paljud maainimesed (üle kogu maailma) kasutavad transpordiks jalgrattaid, ent auto on maal siiski peaaegu asendamatu töövahend.  Ometi läbiti ennemuistsel a'al kõiki vahemaid ilma autota ja 10-kilomeetrine jalgsiretk ei olnud mingiks probleemiks ei meie vanavanematele ega ka minu elukaaslasele, kes on korduvalt lapsena kõndinud lähima järvekese äärde ujuma.  Milles siis asi? Miks ei taha inimene enam kõndida kasvõi viit kilomeetrit jala, haarates esimese  asjana oma autovõtmete või bussipileti järele?  Eks esimene mõte on "pole aega", aga ega talunikul polnud varem rohkem aega. Maakohas ei olegi sellist hetke, kus esineb vaba aega - alati on midagi teha ja enamasti on tööd lükitud järjekorda ning ootavad just neid "vabu hetki".  Pigem on põhjus ehk mugavuses. Me oleme kõik harjunud sellega, et vahemaad on muutunud tähtsusetuks. Autoga on võimalik sõita 100 km soojas, õdusas, muusikaga varustatud karbis ka kõige käredama pakasega niimoodi maha, et see  ei väsita sugugi. Külaskäik pool riiki eemal elavate inimeste juurde pole mingi probleem, rääkimata igapäevasest poetiirust. No kui Selveris seda leiba polnud, saab ju alati sõita Rimisse või Prismasse - vahet pole, kus seda müüakse.  Ent ometi on üpris värskendav proovida liigelda ilma auto või ühistranspordita. Tõsi, Tallinnas on see suur luksus. Inimene, kes elab Viimsis, ei saa lihtsalt kuidagi sõita Tallinnasse tööle jalgrattaga, sest see vahemaa on piisavalt suur, et nõuda liiklemiseks poolt  päeva. Muidugi, kui autosid või ühistransporti poleks, ei käiks Viimsi inimene ka Tallinnas tööl.  Selles kogu konks ongi, eks ole?  Distants kodu ja töökoha vahel on muutunud selliseks, et seda ei saa läbida enam mõistlikult lühikese ajaga ilma motoriseeritud transporti kasutamata. Kui ma olin väike laps ja me elasime perega Tiigi ühikatoas, siis käis isa tööle niimoodi, et avas toaukse, kõndis koridori mööda psühholoogiaosakonda ja avas seal oma kabinetiukse. Mis transporti seal enam vaja?  Nüüd on kaugus tema kodu ja kabineti vahel umbes 15 kilomeetrit.  Sama kehtib ilmselt maakohtades - inimesed, kes enne töötasid kas koduses majapidamises (talunikud) või küla kõrvale/sisse ehitatud tööstuses (põllumajandus/kaevandus jne), on nüüd elatusviisi vahetanud ja peavad käima tööl lähimas asulas. Tõenäoliselt ongi väikeküla elaniku ainus lähim töövõimalus kusagil suuremas alevis või linnas, see aga tähendab kümne või enama kilomeetri läbimist ainuüksi selleks, et hommikul tööl olla.  Ma  tahaks teada, kui palju inimesi ärkaks kell neli ainult selleks, et jala teele asuda ning näiteks krõpsti kell kaheksa hommikul Paide kontoris kliente vastu võtta?  Selles mõttes ei sunni maainimesi autorooli mitte mingi õel riik, vaid tänane elukorraldus. Kuna töökohad on koondunud asulatesse ja ülemaailmne põllumajandus soosib suurte kuludega väiketalunike asemel mastaapseid agraarettevõtteid, siis ongi paratamatu see, et väljaspool kesklinna elavad inimesed istuvad igal hommikul autorooli või bussi.  Pererahval ei ole võimalik seda maad jala kõndida.