Neljapäeval, kui ma veel end suhteliselt nirusti tundsin, lohistasin end siiski füüsika praksi ja peale seda veel tööle. Ma loodan, et nakatasin kõiki, keda nägin. See oleks ju ainult aus. Reedel oli tunne juba palju parem ning mõtlesime Liisiga miskit ette võtta. Kuna esimesest maist saadik ei tohi enam naastudega ringi vurada ja mul oli üldise  kas-osta-uuem-auto-hämmingu ning haiguse vahelisel ajal kuidagi jäänud rehvid vahetamata otsustasin, et viimast korda all olevate naastrehvide alt naelte välja kiskumine oleks selline asi, mida vähemalt korra elus tuleks ära teha. Mõeldud, tehtud. Alguses tundus kogu protsess kuidagi kole ebamugav ja vaevarikas, kuid mõni aeg hiljem lendasid naastud juba peaaegu ise rehvide seest välja. Kõik mis selleks vaja, oli üks kruvikeeraja. Roosas särgis mööda auto ääri ringi roomav Liisi oli muidugi eriti heldimust  tekitav vaatepilt.