Kaido Kikkas võrdleb Windowsi ostjat pubekaga, kes norib isalt raha 1500-krooniste moepükste jaoks. Mina pole kelleltki norinud, vaid ostsin aasta tagasi omateenitud raha eest emakeelse täislitsentsiga Office XP, lisaks veel kaks litsentsita originaalplaati, mis on mõeldud suurtarbijaile ega nõua aktiveerimist (CD Kit), ja õigekirjakontrollivahendid (Proofing Tools), sest eestikeelne versioon ei sisalda ungari keele spellerit. Oleksin saanud palju kokku hoida, kuid pean alandavaks odava tarkvara sundmüüki koos uue arvutiga (vene ajal olid toidupoes Breznevi pakikesed), aktiveerimist ja registreerimist. Kui lähen üle vabavarale  varem või hiljem tuleb seda nagunii teha , olen valmis oma kümne tuhande kroonise investeeringu kerge südamega korstnasse kirjutama. Suur, kuid pooltühi mõlkis värviline pappkarp jääb riiulile nostalgiliseks mälestusesemeks, kuni mõni muuseum selle vastu huvi tunneb. Vahest polegi ma liiga palju maksnud, sest olin enne legaliseerimist töötanud kuus aastat mitme piraat-Officei versiooniga, otsekui Microsoftilt laenu võttes. Kui vastavad organid oleksid mind selle aja sees tabanud, pidanuksin maksma hoopis rohkem.  Uudishimu rahuldamiseks olen vahel installinud nii vaba- kui ka piraattarkvara, kuid pärast katsetamist selle kiiresti kustutanud. Pidevalt kasutan ainult Wordi ja Excelit. Minu tööülesanded piirduvad tekstiga (nõudlikud tarbetõlked soome keelest eesti keelde ja vastupidi ning ungari kirjanduse tõlkimine), mistõttu ma pole vajanud ainsatki programmi pilditöötluseks, veebidisainiks ega PDF-i tegemiseks.  Pekka Himaneni  Häkkerieetika ja informatsiooniajastu vaim, mis tänavu ilmus minusuguse arvutihuvilise filoloogi Kalle Kure tõlkes ka eesti keeles, avaldas mulle siiski teatavat mõju ja sundis aastate jooksul kivinenud seisukohti revideerima. Minu suhtumine häkkeritesse ja vabavarasse on veidi paranenud, kuid lõplikuks pöördeks vajan nähtavasti veel aega. Eesti häkkeritel pole üleöö pakkuda tasuta alternatiivi Regio atlasele ja Festarti sõnastikele, rääkimata raamatupidamistarkvarast. Suurem osa aurust läheb Microsofti vastu  võitlemiseks, pahatihti kiputakse unustama, et kommertstoodete hulgas leidub väga toredaid asju ja nende tegijate hulgas sõbralikke inimesi, kes ei taha ega tohi töötuks jääda ega prügikastist toitu otsida.  Odavad autod ja vabavara Arvutimehed kalduvad paralleele tõmbama automaailmaga, mis on nende alast vanem. Vabavara liikumine meenutab mõnevõrra jalameeste kihku odava neljarattalise järele, mis aeg-ajalt hullutab ka inseneride meeli. Nende töö viljad, näiteks 1960. a   kitsaste hru?t?ovkade ajal  konstrueeritud sapakas, idasakslaste plastkerega Trabant, brittide Mini, Polski Fiat ja praegugi Serpuhhovis toodetav Oka, mis maksab Venemaal ainult natuke üle 32 000 Eesti krooni, mõjuvad maanteel siiski armetumalt kui pildi peal. Väikeauto on ökonoomne ja vahel isegi keskkonnasõbralik, kuid pakub vähe sõidumõnu ja mahutab vähe, sundides ühe otsa asemel tegema kaks. See-eest on tal kalduvus muutuda fännide kultusautoks, pilkupüüdvaks hobisõidukiks. Ometi leidub  eriti naiste  hulgas  juhte, kelle liikumisvajaduse rahuldab ka kõige väiksema kubatuuriga mootor, ja ega liikluseeskiri sportauto kiirust või maasturi põllukindlust nautida lubagi.  Autodel ja tarkvaral on küll vähe ühist, kuid üht-teist siiski. Linux on fännide kultus- ja hobitarkvara ning samas vaesemate, asjalike ja tagasihoidlike inimeste igapäevane tööriist, sarnanedes väikeautoga. Autosid võib jagada peale suuruse ja võimsuse veel teistelgi alustel, näiteks vanadeks ja uuteks või odavateks ja kalliteks.  Tavaliselt kipub vana olema odav ja uus kallis, kuid mitte alati. Vana ja odav on näiteks toosama muhk (ZAZ 965), vana ja kallis nt T?aika (GAZ 13), uus ja odav nt Lada 110, uusi ja kalleid on jalaga segada. Naiivne on loota, et kõigi autode varuosad omavahel ühilduvad, kuid iga B-kategooria loa omanik suudab sõita kõigi eelmainitud riistadega. Ka eeskirja ees on sama kategooria juhid võrdsed nagu kodanikud seaduse ees ikka: pole sellist sätet, mis sunniks peateel sõitvat mossejuhti kõrvalteelt lähenevale  mersumehele teed andma.  Jan Willemsoni lugu koolis kõrvetatud Officei-plaadist kaotaks mõtte, kui kommerts- ja vabavaraga tehtud dokumendid sajaprotsendiliselt ühilduksid. Varem või hiljem see nii juhtubki ja tarkvaraturg muutub sama mitmekesiseks nagu autoturg. Inimesed on küll võrdõiguslikud, kuid kahjuks mitte igal alal võrdsed. Mis selles halba on, kui kulakupoeg lahendab ülesande kodus tasulise tarkvaraga, keskmikupoeg samuti kodus, kuid vabavaraga, kehvikupoeg pärast tunde arvutiklassis või avalikus netipunktis sellega, mis seal parasjagu on, ja Tartu eurovangla tulevane klient piraga, kui vähemalt masin ise on ausalt soetatud? Äkki peaks võrdsustamist alustama hoopis riietusest ja taastama koolivormi? Minu teada on Eestis kool ja kirik lahutatud, kuid isegi kirik (vähemalt protestantlik) ei võta jõukatelt koguduseliikmetelt vara ära, et jagada see vaestele liikmetele laiali.  Tarkvara ja looming Willemson ja Kikas on erinevalt minust kutselised  IT-spetsialistid ning näevad asju oma mätta otsast. See on väga hea, kuid nad pole oma vastustes puudutanud minu eelmise softijutu keskset ideed, mis on mind alati erutanud: tarkvara ja teiste loominguvaldkondade suhet. Loomingut mõistan ma kõige laiemalt: peale kirjanduse, kunsti, muusika, teatri, filmi jt kaunite kunstide arvan ma selle hulka veel programmeerimise, kahe- ja kolmemõõtmelise disaini, tehnika (ükski auto pole pelgalt disaineri kätetöö) ning isegi marginaalsetele meeleelunditele mõeldud ja seetõttu  digitaliseeritamatud kunstid  parfümeeria ja kulinaaria. Küllap leidub maailmas ka kompimismeeltele suunatud kunste.  Juriidiliselt ei ole eri kunstialad tänapäeval võrdsed: vahel rakendatakse autori-, vahel patendiõigust, vahel peetakse kõige paremaks kaitsta hoopis kaubamärke. Arusaamatu vastuolu valitseb ühelt poolt kirjalike ja audiovisuaalsete teoste ning teiselt poolt tarkvara (seaduses kasutatakse eksitavat mõistet arvutiprogramm) ja andmebaaside õiguskaitse osas. Nii näiteks lubatakse  telerist filmi oma tarbeks lindistada ja lastakse laenatud kassetist koopiat teha, kuid krüpteeritud satelliidikanali lahtimuukimist kopeeritud kaardiga peetakse kuriteoks, kuigi telerist ei tule bittigi tarkvara, vaid ainult audiovisuaalteoseid. Samuti lubatakse kopeerida oma tarbeks sõnaraamatut, näiteks TEA kirjastuse Võõrsõnastikku (kui keegi viitsib 694 lehekülge koopiamasinast läbi lasta), kuid mitte selle CD-varianti, mis sisaldab täpselt samu sõnu. See olevat andmebaas isegi siis, kui tarkvaraline  pool põhineb vabavaral. Mõttetu on põhjendada vahet sellega, et raamatu ja plaadi tootmiskulud või nende teavikute kopeerimiseks kuluv aeg ja raha on kordi erinevad. Õigus on kõige püham kunst, mis peab seisma kõrgemal mis tahes ärihuvidest ja kitsarinnalistest rehkendustest.  Tõsi, raamatutel ja tarkvaral on üks oluline erinevus. Raamat saab tavaliselt ühel hetkel valmis. Enamik juturaamatuid ei jõua iialgi kordustrükini ja isegi need, mis jõuavad, avaldatakse tavaliselt muudatusteta, äärmisel juhul  parandatakse trükivead (digifailide ajastul rändavad needki trükist trükki, varem oli võimalik, et laduja A aastal 194 ja laduja B aastal 196 eksivad eri kohtades). Siin on punkt, miks mina kui tõlkija igatsen endale Linuxi-häkkerite vabadust: õigust iga kell oma tööd täiendada ja parandada. Hea riim või tabav kujund võib pähe karata aastaid pärast raamatu ilmumist ja tühise honorarisumma otsalõppemist, jõudmata iialgi avalikkuse ette. Tarkvara seevastu on nagu Tallinn, mis ei saa kunagi valmis:  alfaversioonile järgneb beeta, versioonile 1.0 järgnevad 1.01 ja 1.1, varsti vahetab selle välja 2.0 jne. Karpidesse pakitud plaadid on küll valminuks kuulutatud, kuid internet püsib igaveses muutumises nagu jõgi. See muutumatus ongi minu meelest uue ajastu vaim: nagu Wordis võib ebaõnnestunud sõna või lõigu kustutada või paremaga asendada, nii võib seda teha ka avaldatud teoste puhul. Arhivaaride tööd see muidugi raskendab, kuid hoogsalt areneval infoühiskonnal pole mahti kuigi palju oma ajaloos sobrada ega enese olemasolu mõtte üle reflekteerida.  Mõned raamatud on iseloomult siiski tarkvara, õigemini andmebaaside moodi, olles sisuliselt nende paberväljatrükid: näiteks entsüklopeediad, sõna- ja telefoniraamatud, millest mõnesid värskendatakse lausa igal aastal. Kõige kiiremini ja mugavamalt saab seda teha muidugi veebipõhiste rakenduste puhul. On loodud isegi pidevalt täienev vabavaraline entsüklopeedia (www.wikipedia.org), milles leidub ka eestikeelseid artikleid. Tegijate väitel konkureerivat see isegi  Encyclopædia Britannicaga, kuid see jutt on muidugi tõest kaugel, sest tegelik konkurent on internet ise. Kõik ühistöölised pole siiski pühendunud häkkerid ja tavaliselt kujuneb kollektiivne aju üsna pea stiihiliseks lõõpimiseks, lausa peldikuseinaks (nt Delfi ja ajalehtede kommentaarid). Ma ei usu, et häkkerlike meetoditega saaks luua kasutamiskõlblikku sõnaraamatut, mis Websteri ja Dudeni pankrotti ajaks. Isegi kui kõik üle maailma laiali asuvad autorid oleksid tippleksikograafid, oleks nende  käekiri ikkagi erinev. Hea kompromiss on Mai Loogi Esimese eesti slängi sõnaraamatu võrguvariant (www.eki.ee/dict/slang/), kus keeleuurijast autori kogutud ja korrastatud sõnavara on kommentaatorite lisatust selgesti eraldatud.  Tänapäeva orjapidamine Nüüdisühiskonnas on peidus vastuolu, mis tiksub nagu viitsütikuga pomm ja võib viia sotsiaalse katastroofini. Järjest rohkem inimesi teenib elatist intellektuaalse omandi loomise ja müügiga. Traditsioonilistel elualadel vajatakse  järjest vähem tööjõudu ja needki alad pole enam nii infokauged kui varem. Samal ajal tugevneb vabavaraliikumine ja hakkab pärast pikka hinnatõusu odavnema kommertsvara, nagu ennustab ka Kaido Kikkas. Isegi Office 2003 on oma eelkäijast üle tuhande krooni odavam. Neid protsesse soodustab kiire infotehnoloogiline areng odava tööjõuga maades. Info eraomandit võidakse kunagi pidada samasuguseks anakronismiks nagu teise inimese omamist ehk orjapidamist. Samas on madalapalgalise palgatöötaja ning orja vahe ainult formaalne. Kui IT-sektori palgatase langeb, väheneb ka teenindussfääri käive ja inimkonna elatustase langeb (selleks ajaks on naftagi otsakorral). Tööjõud on küll taastuv loodusvara, kuid sellegipoolest ei tohi seda vastutustundetult ekspluateerida.