Nägemine on väga olulisel kohal ka "Kummalistes novellides". Jälgides seda, kuidas autor kirjeldab inimest, tõmbab tähelepanu asjaolu, et märkimist ei vääri peaaegu miski muu peale  inimese näo ja silmade. Silmi võrreldakse sageli peegliga (silmad peegeldavad hirmu) või seotakse teise sarnase materjali, klaasiga (klaasistunud pilk) - keskajal arvatigi, et nägemisvõime on kristalliseerunud humor'il, valgustundlikul klaasitaolisel ainel. "Kummaliste novellide" kogumiku esimeses novellis "Nägemused pudelis" näeb peategelane nägemusi pudelis, pudeli kaudu ja nii ongi tegemist otsekui kahekordse silmaga: klaasist pudel, mille kaudu Kullamaa nägemusi näeb, toimib otsekui teise silmana või Kullamaa silma pikendusena. Siinkohal on oluline just ruumiline avardumine - pudeli kaudu näeb Kullamaa sinna, kuhu ta oma füüsiliste silmadega näha ei saa, nende vaatevälja piirab ruumiliselt silmapiir. Selle piiri lõhkumine või ületamine toimub novellis "Nägemused pudelis" klaaspudeli kaudu; viimases novellis "Viirastused ja vaimud" on piiri ületamine veelgi ruumilisem. Nägemused ja hallutsinatsioonid, mida peategelane selles novellis kogeb, on otseselt seotud teda ümbritseva ruumi muutumisega, pudeli asemel on siin omamoodi mingi sõnumitooja rollis sein: "Näen unes, et läheb minust mööda kohtunik Nedsvetsky ja kutsub mind käetõmbega oma järele. Kaob kahepoolega ukse taha. Tõusen, ruttan talle järele, kuid põrkan vastu seina. /---/ Äkki nägin seinal, mille vastu najanes voodi jalgots, nagu kino ekraanil - nõrgalt helenduvat parallelogrammi. /---/ Just pahemalt poolt, kus voodi vastu seina tugines ja naine magas, kostis kellegi õhuhääl... /---/ Äkki hakkas seinas keskmise ukse suurune ruut valendama; nägin suurt ja lagedat koda... /---/"