Sotsiaalse arengu üksikutele järkudele  vastavad kindlad majandus­elu vormid. Nii esindab hilisema vabariigi vana aristokraatia, kelle langemine moodustab sotsiaalse protsessi esimese järgu, feodaalse kapitalismi majandus vormi. Teda asendab hellenistlikes riikides tüüpiline, kaubandusel ja tööstusel ning teaduslikult fundeeritud põllundusel basee­ruv linnakapitalism, mille esindajaiks on linnaelanikud. Ühes linnaelu levinemisega üle terve riigi jõuab selle raajandusvormi arenemine ette­aimamata kõrguseni, ei ole aga küllalt elujõuline selleks, et sel  kõrgu­sel püsida. Linnaburžuaasia degenereerub, tema iseloomustavaks ideaa­liks saab majanduslikult ebaproduktiivne rentier. Tööstus ja kaubandus detsentraliseeruvad ja kaotavad oma endise juhtiva osa majanduselus. Ekspluateerimise süsteem ei anna maarahvale, kelle õlgadel lasub nüüd terve riigi ülalpidamine, võimalust kõrgemale tasapinnale tõusmiseks. Riigi alalhoidmiseks ikka sagedamini tarvitusele tulev sunduse süsteem hävitab lõplikult rahva majandusliku aktiivsuse. Nende nähtuste taga­järjeks on üldine  majanduselu langus, taandumine primitiivsetele majan­dusoludele ja riigikapitalismi tekkimine.