Pisut võõrastavana tundub ses asjas aga võõraste laenude ilmutamine oma nime all. Osa oma raamatute kohta märgib Kreutzwald ligemalt või kaugemalt võõraid allikaid, nii "Angervaksade", "Rahunurme lillede" j. m. kohta. Mõned laenlikud teosed ilmutab ta anonüümselt, nagu "Paar sammukest". Mõ­ned avaldab ta aga ilma mingi allika mainimiseta oma nime ail, nagu "Viru lauliku laulud", näidendid, enne kõike aga "Lembitu". Ei ole mõtet küsimust teha  sääraste rahvalikkude väljaannete allikaähmasusest, nagu on seda Kreutzwaldi aja­kirjad ja sarnased vähenõudlikud teosed. Need olid mõeldud lihtsale lugejale, kes üldse pole teadlik autorsuse asjust. Ano­nüümne ilmutustendents kinnitab seda, osutab ühtlasi avaldaja enese tagasihoidlikkust. Leiame ka, et Kreutzwald, vahetades mõtteid kirjanduslikes küsimusis teadlikumate isikutega, ligemalt kõneleb nende tööde laenlikkusest ja algupäraseisit autoreist. On aga siiski teoseid, mille allikakasustusest Kreutzwald  vaikib. Kuigi ta mõnede "Viru lauliku laulude" salmikute kohta oma erakirjades märgib tõlkelisust ja me kaudselt teame sinna "Angerwaksadest" ülekantud laulude laenlikkust, ei mainita sellest kogus eneses sõnakestki. Võhikule jääb mulje, et kõik need on Kreutzwaldi iuuletised. Ometi on aga luuletustekogu pigemini saksa anto­loogia. Faktiliselt ilmus "Paar sammukest" küll anonüümselt; ometi leidub töös selgeid märke selle kohta, kes on raamatu autor. Aga tagasiminekust Jean Paul'ile pole Kreutzwald vist  kellelegi midagi lausunud. Lõpuks "Lembitu", millega Kreutz­wald tublisti on lõiganud teenimatuid loorbereid. Neis väheseis märkmeis, kus Kreutzwald räägib "Lembitust", ei teata ta kuskil šveitsi algallikat. Aga veel rohkem - ta tituleerib teose: Eesti muistepõlve mälestusist kasvanud luuletus. Kas see pole jälgede segamine? Jääb ju mulje, et see eepos on inspireerunud eesti mineviku intuitsioonidest.