Nagu näha, ei ole ma veel seni andnud konkreetset plaani, kuidas mul on kavas aidata Eesti viieteist aastaga Euroopa viie rikkama riigi hulka või lubadust leiutada  meie oma Nokia. Kõigel on oma aeg ning optimistina usun, et küllap ei jää ka need eesmärgid tulevikus saavutamata. Hetkel pean aga tähtsaks tõsiasja, et kuulun mitmeski mõttes murrangulisse põlvkonda, mille liikmetel on õnn ehitada ja vormida riiki oma vaba tahte järgi. Erinevalt oma vanematest on meil võimalus näha maailma, õppida teistelt kultuuridelt ja alati naasta millegi võrra rikkamana. Noore inimesena tundub kogu mu elu olevat justkui muretu mäng, kuid üha enam saab selgeks, kuidas viimane on vaikselt  hakanud omandama missioonitähendust. Kuulumine uhke ja unikaalse rahva hulka seab kohustusi, mis seisnevad nii mineviku mäletamises kui tuleviku tähtsustamises. Usun, et ainuüksi juba seda taibates olen astunud suure sammu edasi. Olles siiski veel pika teekonna alguses, hindan neid väikeseid avastusi, mida olen teinud enda eestlaseks olemise kohta. Ühtlasi loodan, et nende avastuste jagamisest teistega kujuneb minu panus oma riigi hüvanguks.