Aga kuna nad on kuskil hingesopis teadlikud sellestki, et saaks elada ja õieti peaks elama teisiti, siis nad põgenevad põletavast kohusest häisse raamatuisse, kirikuisse või pseudoidealistlikesse ühinguisse, ahmides sealt vaimseid narkoosaineid, maha reageerides oma paremaid tundmusi kinodes (kus nad ennastpetvalt identifitseeruvad heaga) või aga kas või pidades koeri ning jumaldades viimaseid seepärast, et nad suudavad taluda parajasti  koerteastmelist hingeelu sügavust - siin võib riskida armastustki ilma pankrottumishirmuta. Nad ei julge aga tõeliselt ohverdada oma südant kaasinimesele, vaid eelistavad kas või matta oma paremat mina kunsti või jumalatemplisse - olgugi et seks puudub õieti iga eetiline õigus enne inimeseks saamist. (Enamasti pole need ju sugugi hingeliselt rikkamad, kes põgenevad "puhta kunsti" altari taha. Ja kunst või jumal ei ole ju mingi "l'art pour l'art", vaid ainult kõige parema sümbolid.)