Oma rahvusliku omapära ja juurte kõige levinum mahasalgamine on aga võõramaiste ja võõrkeelsete nimede mõtlematu jäljendamine. Oma osa  on siin kadakasaksluse traditsioonidel - kuni esimese maailmasõjani ei tähistanud "eestlane" või "sakslane" ainult rahvust, vaid ka teatud sotsiaalset staatust. Elus hästi edasijõudnud eestlane võis "sakslaseks" saada. Kadakasaksikute nimede üle muigas Oskar Luts oma "Kevades" ja irvitasid rahvajutud. Oh mis ilus saksa nimi - Closette-Peldich! Või Silvia Rannamaa oma "Kadris", kus võõrkeeltes küündimatu võõrasema tütre nimeks sai Flöör. Ega ta teadnudki, et sama mis eestikeelne Lill.