Nõnda just läkski. Laupäeva õhtupoolikul käisime veel Otiga hooldekodus mu isa vaatamas, ja tagasiteel hakkas mul nii halb, et koju jõudes läksin voodisse ega suutnud isegi mõelda selle peale,  et õigupoolest pidin ju salatikartulid ja -liha valmis keetma ning pikkpoisi küpsetama, ning et pärast seda oli mul tõsine plaan nii umbes kella 21 paiku veel ka Haapsalu Wiedemanni Gümnaasiumi suurele kokkutulekule jõuda. Ei teinud ma midagi, ei jõudnud ma kuskile; kartulid ja liha keetsid valmis Mari ja papa kahekesi, mina lõdisesin kampsuniga kahe teki all ja püüdsin tabada hetke, millal muutub vältimatuks kiire koperdamine tualettruumi poole. Seekordne viirus tundus hävitavat eelkõige mu seedekulglat  nimelt.