Püüan kujutada ette, et mu kõige kallimat inimest, armastatatut, vägistatakse.  Toorelt, rämedalt ja tal puudub igasugune võimalus pääsemiseks. Ma näen ainult tema õudusest nimetut nägu, silmades peegeldumas abitu karje. Kas ma mõtlen sel hetkel, et vägivallale ei vastata vägivallaga? Et räägime ja küll igale asjale leidub lahendus? Teeme grupikalli ja andestame? Ei mõtle. Tõenäoliselt haaran esimese kõige raskema asja, et olukorrale lõpp teha. Ma ei ratsionaliseeri, ma tegutsen instinktiivselt. Olen ma võimeline tapma? Järelikult.