Tingimustega armastus on rõõm, mõnu, lõbu, heaolu, mis põhineb sellel, et teine inimene sobib sinu TINGIMUSTEGA. See, mida ta sinu heaks teeb, meeldib sulle. Tingimustega armastusega kaasneb teiste ära  kasutamine või allutamine oma soovidele, manipuleerimine. Tingimusi seame me teisi kritiseerides, neid hinnates, häbistades jne. Kui öelda lapsele, et kui sa oled hea laps (ja teed nii, nagu mina tahan), siis saad ... kommi, jäätist, jalgratta vms. Siis omandab laps samad võtted ja kasutab neid lapsevanema, kaaslaste, õpetajate jt peal selleks, et saada oma tahtmist. Ilmselt on nii mõnigi meist juhtunud kuulma lauset "kui sa mulle kommi tood, siis ma mängin sinuga". Hilisemas elus usub sellises pesas kasvanud  inimene tõsimeeli, et teda armastakse vaid juhul, kui ta teenib palju raha või peseb korralikult pesu, keedab head toitu või parandab autot. Üksnes tingimustega armastust tunda saanud lapsed ei suuda hilisemas elus hoida koos paarisuhet ega tea ka seda, mis on sõprus. Nad usuvad, et sõprus on teiste ärakasutamise võimalus ja tema sõbrad on talle sõbrad vaid seni, kuni nad kellelegi kasulikud saavad olla. Kurb, kas pole? Keegi meist ei tahaks endale sellist saatust, seega pöörakem tähelepanu sellele, kuidas me  lastega suhtleme, mida neile ütleme, sest meie sõnades ja tegudes peitub suur ja meie lapsi elu lõpuni mõjutav jõud.    Elame oma lapsed üksikuks    Tingimustega armastuse vormiks ehk allutamiseks on nii füüsiline kui ka vaimne vägivald. Vägivallaga kasvanud laps ei oskagi teisiti käituda, sest see on tema igapäevane ja normaalne olukord, ja nii hakkab ta lahendama kõiki oma probleeme ka selle järgi, kuidas temaga on käitutud ehk muutub samuti vägivaldseks.  Nagu ma  alguses mainisin, et karistamise teemal on arutletud juba mõni aasta ja meil on olemas juba põlvkond lapsi, kes on kasvanud ilma vägivallata ja juba praegu on selge vahe märgata. Lapsed, kes on kasvanud tingimusteta armastuse õhkkonnas, on loovad ja kiire arenguga, nende õpivõime on tunduvalt parem kui neil, kes on kasvanud kodus, kus on tavaliseks malliks füüsiline ja vaimne vägivald. Lapsed, kes saavutavad tähelepanu sellega, et üritavad teisi allutada, jäävad tihti üksi ja nende olukord halveneb veelgi.  Nad tunnevad end tõrjutuna ja selleks, et endale sõprust "osta", kasutavad rusikaid ja jalgu või rakendavad manipulatsiooni.  Kui loete minu mõtteid ja meenutate oma lapsepõlve - kas olete tundnud alandust, kibedust, süütunnet, häbi? Kas olete tundnud end ohvrina või piinajana? Just need tunded panevad teid mõtlema sellele, et lapsi peab karistama, muidu kasvavad neist pätid. Kas olete mõelnud sellele, miks teil jäi vitsa- või rihmahirmus mõni pahandus tegemata? Enamasti ei meenu meile esimesena mitte  füüsiline valu, vaid mõni emotsioon, mida eelnevalt kirjeldasin.  Kallid lapsevanemad, mõelge, millist tulevikku te oma lapsele soovite? Meist, lastevanematest, sõltub meie laste tulevik. Aeg on muutunud ja ka arusaamad pole enam need, mis varem - seega mõelgem ... ja armastagem lapsi tingimusteta. Mis ei tähenda seda, et nüüd on kõik lubatud ja meil hakkab lokkama kasvatamatus. Kasvatamiseks on olemas ka head ja vägivallatud võtted.