Kõik see tee oli täis lambaid, kes teepiirete all magasid või niisama ringi töllerdasid tee peal. Ühes peatuspaigas ründas meid kohe kolmene parv neid elukaid, kes meilt  hullult süüa pommima hakkasid. Sõna otseses mõttes pommima. Üks neist oli nii äksi täis kohe, et proovis mööda Liisit üles ronida. Söötsime neile ühe leivaviilu sisse ning siis nügisime nad eemale. Lambagäng lahkus ning hakkas mingit pisikest taksikoera piirama. Meie sõitsime edasi, kuni leidsime lund. Vaatamata sellele, et välja oli päris kõrge temperatuur. Väga…vale oli kuidagi lühikeste pükste väel mööda lumevälja ringi vudida. Jällegi mõtlesin, mis tunne võiks olla selles kohas talvel ringi liikuda.  Ümbrus oli küll merepinnast suht kõrgel, kuid päike tegi kõik kuidagi soojaks ja toredaks, erinevalt eelmisest päevast. Vähesed majad seal teel olid terastrossidega toestatud, varguse kaitseks vast. Või siiski pigem laviinide, liustike ja tuule eest. Koerakuudid muide polnud.  Jaagup luges Jumalaid edasi, kuid mul hakkas juba rooli maitse tõsiselt suhu tulema, tolleks hetkeks oli üle 1000km juba selja taga.