Veelkord Isand pöördus mu poole, seekord vihaselt. Ta nuttis siiani nende hingede pärast, kes olid hukka mõistetud. "Kas sa tõesti mõistad ja saad aru, mis siin praegu toimub?" küsis Isand mult. "Vaata!" Siis avanes selle pika inimeste rivi kõrval auk. Ma heitsin pilgu augu suunas. Seal oli kohutav pimedus, mis lähtus sellest. Ma kuulsin karjeid ja hüüdeid ja ulgumist ja oigeid mis tulid sellest august.  "MINE JA VAATA," käskis mind Isand. Ma ei tahtnud. Ma olin hirmul, kuid see oli otsekui oleks käsi olnud mu selja taga, sundides mind selle musta augu äärde. Kui ma jõudsin selle musta augu äärde, ma heitsin pilgu alla selle sisse. Siis ma tõmbusin tagasi hirmus ja õuduses. Ma võisisin näha musta augu põhja. See osutus pikaks allalaskuvaks tunneliks. Ma võisin näha pulbitsevat ja pöörlevat inimmassi selle augu põhjas. Nad olid nii tihedalt koos, et tundus, et nende vahel ei olnud üldse ruumi. Seal olid  leegid ja punakasoranž hõõgus, mis lähtus selle augu põhjast. Ma tundsin tule põletavat kuumust. Ma nägin vaklu roomamas kõikjal nende inimeste ihudes, kes olid selle musta augu põhjas. Nad vaatasid üles musta augu ava poole. Nende käed ja käsivarred olid tõstetud ülespoole. Nad liikusid ja liigutasid rahutult nagu tohutud lained. Ja nad karjusid. Karjusid vabanemise ja armu järgi. Kuid seal ei olnud enam armu. Seal ei olnud vabanemist.