Viimasel ajal on siiski ka meil kergitatud üles idee, mille nimel taotletakse tasalülitada kogu meie kirjanduslikku elu. Kõne on rah­vuslikust ideest meie kirjanduses, millest lähtudes on võetud kordu­valt sõna lähemas minevikus ja kõige viimasemail päevil üritatud sel alusel asutada isegi uut kirjanduslikku liitu. Oleme jõudnud nähta­vasti sellisesse kirjandust ja üksteist vähemõistvasse  aega, et eriliselt peab rõhutama: rahvuslikkuse nõuetega lähenemine meie praegusele kirjandusele, ilma et seejuures antaks lähemaid sel­gitusi, milles ja kuidas rahvuslikkus senini pole avaldunud ja nüüd peaks ilmnema, tähendab kas suurt kirjanduslikku harimatust või siis jämedat demagoogiat! On ainult kaks võimalust selle nõude sisu tõlgitsemisel: emba-kumba, kas tahe­takse rakendada kirjandus rahvuspoliitika teenistusse, teha kirjan­dusest rahvuslikku propagandavahendit või siis süvendada ja edasi arendada  kirjanduses rahvuslikku omapära.