Kui Elias alles intensiivis oli, siis tal ei lastud kunagi nutta. Lapsed kulutavad energiat, kui nad nutavad, ja kasvavad, kui nad magavad - ning intensiivi lastel oli vaja kasvada, mitte aga energiat kulutada. Nii et alati, kui keegi nutma hakkas, võttis lapsevanem või õde lapse sülle, kontrollis, et mähku kuiv oleks, kaisutas, aitas krooksud välja saada ja kui laps ikka nuttis, siis  võib-olla andis süüa ka veel. Mulle tundus Eliase selline... söögiga  i löömine natuke võõras - tal ei olnud toru kaudu makku liikuva toidu üle mingisugust kontrolli ja kui talle 25 ml RPAd sisse kallati, siis mis tal ikka üle jäi, kui edasi magada - aga ma sain aru, miks oli vaja, et Elias magaks, ja usaldasin õdesid. Mõned neist on pisikeste ilmakodanike eest hoolitsenud kauem, kui mina olen elus olnud.    Elias andis õdedele - ja lapsevanematele! -  kõvasti tööd. Mu ämmaemand meenutab siiani, kuidas intensiivi õed talle Dunedinist telefonitsi asja kirjeldasid: "Mandy, saad sa aru: paneme ta voodisse, jääb magama, ja poole tunni pärast on jälle kisaga üleval!" Mille peale Mandy vastas, et Maria oli lapsena samasugune, ja õed seepeale teadvalt "Ahsoo!" tegid.    (Kas ma olin lapsena selline - või ei olnud - mina muidugi ei tea ega mäleta, aga tuginedes perekonna ohtraile kirjeldustele aasta otsa kisanud lapsest, kes isegi kaks korrust allpool  elavad naabrid üles ajas, tuleb tõdeda, et vist olin küll, jah.)    Kisa, mida Elias kuuldavale tõi, oli muljetavaldav. Õigemini, esimesel nädalal ta ei kisanud üldse, ei ühegi asja peale. Süstid, vereproovid, arstlikud läbivaatused,   - esimesel elunädalal oli poiss kõige peale kannatlikult ja alistunult vait. Meie jaoks tegi see ühelt poolt asja lihtsamaks, kuna polnud vaja lapse nuttu taluda, kui talt järjekordselt ampullitäit verd kannast  "lüpsti", teisalt aga oli see hästi... kurb vaadata. Tegelane oli lihtsalt nii väike ja nii unine, et ta vist ei jaksanud nutta, isegi valu peale mitte.    Teisel elunädalal, kui ta intensiivis juba omajagu kosunud oli, läks kisa aga, nagu ma ennist ütlesin - muljetavaldavaks. Õed - eriti värskelt vahetust alustanud õed, kes Eliasega veel tuttavad ei olnud - ütlesid mitmel korral, et ta karjub nii, nagu oleks näljane, ent piisas vaid tüüp korralikult teki sisse pakkida, sülle võtta ja raputada -  tegelikult äiutada, aga kuna talle meeldis nii aktiivne äiutamine, et kõrvalt vaadates nägi see välja rohkem nagu lapse raputamine, nii et nimetagem seda raputamiseks - piisas vaid tüüp korralikult teki sisse pakkida, sülle võtta ja raputada, kui poiss rahulolevalt tasa ja seejärel magama jäi.    Mille peale üllatunud õed nentisid, et... näedsiis, ei olegi näljane.    Tammusin ühel varahommikul, kell võis vast viie paiku olla, mööda intensiivi koridori, tüüp kaenlas, ja äiutasin. Edasi, tagasi,  edasi, tagasi, edasi, tagasi. Vanemõde Jo tuli koridori: "Noh, kuidas läheb?"    "Eks ta läheb, jah. Näed, kõnnime siin..."  "Te saate hakkama."  "Loomulikult saame. Kõik saavad ju. Lõpuks."  "Tead... ma tahan, et sa teaksid: ta on sul imeline. Su laps ei ole küll lihtne söön-ja-magan laps, aga te õpite üksteist tundma ja te saate hakkama."  "Loomulikult saame. Kõik saavad ju. Lõpuks."    Ja ma muigasin. Jo muigas ka. Siis astus välisuksest sisse Martyn, kellel  hotellis und ei tulnud, varsti toodi hommikusööki ka ja eks Elias läks lõpuks magama kah. Lõpuks ta läheb alati =)    ***    Esimesed kolm päeva kodus olid... pingelised. Tüüp nuttis, magama sättimine võttis igal korral tund, poolteist tundi aega, ma ei osanud temaga mitte midagi peale hakata, ja hea oli, et Martyn meiega veel poolteist nädalat kodus oli ja aitas. Istusin vahel, Elias süles, voodi peal, ja rääkisin temaga: "Miks sa nutad? Ütle mulle, miks sa nutad? Ma ei saa aru, miks sa  nutad. Ja ma ei saa sind mitte kuidagi aidata, kui sa ei ütle mulle, mis sul viga on. Mis on sul viga? Kas sa oled näljane? Sa ju alles sõid. Kas sul on mähku märg? Alles vahetasin ju. Mis on? Mida sa tahad, et ma teeksin? Ma ei saa aru!"    Kolm päeva stressasin ja torisesin ja tujutsesin, kuni ühel hetkel ma sain aru, et... ta ei nuta mitte seepärast, et ma teen midagi valesti, vaid muudel, välistel põhjustel. Vahel tal on mullid kõhus liikumas ja need teevad talle haiget, vahel ta on üleväsinud,  vahel... Vahel ma ei teagi, mis tal viga on - aga see ei tähenda, et mina, ema, teen midagi valesti. Ma teen omalt poolt kõik, mida ma teha saan ja oskan, ja kui ta ikka veel nutab, siis ta... nutab. Ja ongi nii.    ***    Lugesin ükspäe' Martynile valjusti Kathy Frey raamatust magamajäämise peatükki. "Väikelapsed ei tea, kuidas iseseisvalt magama jääda, ja see on meie ülesanne neile seda õpetada. Iseseisvalt magama jäämise oskus on kingitus." Väliselt ilus jutt; lausa nii ilus, et alguses  ei saa arugi, kuhu Frey sihib.    Ilusate sõnade taga on aga asja tuum selles, et Frey arvayes tuleb luua magamamineku rituaalid, alati ühes ja samas järjekorras, panna laps voodisse - ilma äiutamata, ilma lutita, ilma laulmiseta, ilma jutustamiseta; lihtsalt panna voodisse ja kõik - ning... lasta tal magama minna. Ja kui ta magama ei jää?    Siis lasta tal nutta.    Vaatasime Martyniga üksteisele vaikides otsa. "Mis sa arvad?"    "Ma ei tea... Mis sa arvad?"  "Ma ei tea..."    ***    Esimene kord, kui Eliasel voodis nutta lasime, oli nii valus, et ei tahaks meenutadagi. Tegelane oli söönud, mähku kuiv, krooksutatud - füüsiliselt ei olnud enam midagi, mida me oleks osanud paremaks teha - aga ta oli nii ergas, nii ärkvel, nii... üleväsinud, et ta lihtsalt ei jäänud ega jäänud ega jäänud magama. Ei püsti õla peal, ei pikali süles, ei äiutades, ei lauldes, ei millegi peale, ja meil, lapsevanematel, oli mõistus otsas. Panime poisi voodisse, kus ta  siis edasi nuttis; ehk viis minutit kannatasime seda nuttu kuulata, poole ajast hälli kõrval seistes, ja lõpuks võtsin ma ta ikkagi sülle ja kõndisin või äiutasin või ma-ei-mäletagi-enam, mida ma täpselt tegin, kuni ta lõpuks magama jäi.    "Mulle ei meeldinud seda teha," ütlesin Martynile.  "Mulle ka mitte," vastas Martyn.    ***    Sama päeva õhtul võtsin ette Tracy Hoggi, kes on ei-lase-lastel-kunagi-nutta koolkonna esindaja, raamatu, lugesin valjusti endale ja Martynile  ette, kuidas tema lapsi magama panna soovitab - sisuliselt sama, nagu Kathy Frey, kindlate rituaalidega, aga erinevalt Freyst soovitab tema lapsega senikaua istuda, kuni too magama jääb, ja mitte lasta tal nutta - ning järgmised kolm päeva järgisime Hoggi nõuandeid.    ***    Nüüd siis sellest, et miks ainult kolm päeva. Et kas me otsustasime, näh, asi ei tööta, ja lõpetasime kolme päeva järel ära, et midagi muud proovida? Ei.    Mina, isiklikult - sest Martyni eest ma rääkida  ei saa - lõpetasin Hoggi raamatuga kolme päeva järel ära seetõttu, et ma jõudsin nende kolme päeva jooksul äratundmisele: kuitahes kurb ja raske see ka ei tundu, kuulata poisi nuttu ja üldse lasta tal nutta,  , on minu ja minu pere jaoks olulisem see, et ma saan magada. Isegi Eliase jaoks on olulisem see, et ka mina saan magada.    Ma ei toimi mõistlikult, kui ma ei saa magada. Ei ole kunagi toiminud. Kui arvata välja Eliase sünni aegsed päevad, kui  nii mina kui Martyn magasime 72 tunni sees kõigest 10 tundi, olen ma ainult üks kord elus öö "vahele jätnud". Ma olen isegi puudujäänud 2-3 tunni järel tige, morn ja kange, rääkimatagi sellest, kui ma magan tunni-pooleteise kaupa mitu nädalat järjest - ja iseäranis siis, kui need tunni-pooleteise kaupa magamised tulevad pärast kaht haiglas veedetud nädalat, kui ma end niigi üsna emotsionaalselt tühjaks olen vudinud. Emotsionaalselt, heh... füüsiliseltki!    Mul ei olnud enam ei emotsionaalset ega  füüsilist varu, mille najal edasi minna. Poiss ärkas hiljemalt kolmetunniste vahedega, ööpäev läbi - nagu temasuurune laps peakski ärkama - ja igal korral kulus keskmiselt 1h 15 min, et uuesti magama jääda. Mis jättis mulle, ööpäev läbi, tunni-pooleteise pikkused unepausid - aga mingil hetkel ma pidin ju sööma, pesema ja värsket õhku hingama ka.    Ma tean, et on naisi, kes lähevad niimoodi kuude kaupa, tunni-pooleteise kaupa magades ja päev-päevalt aina hallimaks minnes, ja kui see nende pere  jaoks töötab ja hea tundub, siis ongi see nende jaoks hea. Aga mina ei saa niimoodi. Ma ei ole hea ema, kui ma ei maga.    ***    See oli ühel kella-nelja-öisel söögikorral, kui ma jälle Eliase hälli juures istusin ja seda kiigutasin, ning kella vaatasin - 1 tund 35 minutit söögikorra algusest - Elias ikka veel vaikselt vigisemas ja silmi lahti hoidmas, kui ma ütlesin Martynile: "Tead, kuitahes väga mulle ei meeldi kuulata tema nuttu, ma hakkan arvatavasti homsest peale laskma tal nutta.  Sest ma olen aru saanud, et ka mina pean magada saama."    "Olgu, kallis, kui sa tunned nii."    ***    Oli paar asja veel, mis otsustada aitasid. Oli ämmaemand, kes rääkis reedesel kaalumisel-ülevaatamisel-kohtumisel, et mõnikord ta tuleb lõuna paiku last üle vaatama ja emaga kohtuma, ning ema on ikka veel ööriietes, kuna ta pole saanud ei riideid vahetada ega duši all käia ega korralikult süüagi, sest laps nutab. Ja kuidas ta on seepeale öelnud: "Nii, sina lähed nüüd duši alla,  lapse paneme hälli ja mina olen senikaua siin, kuni sina pesemas käid."    "Aga mis siis, kui ta nutab?"  "No aga mis siis, kui ta nutab? Temaga ei juhtu mitte midagi. Lapsed nutavad. Sa käid pesemas ära ja tuled tagasi."    Oli Martyni ema, kelle käest ma uurisin, kuidas tema oma lapsed magama sai. Ta ütles, et Martyni ja Robertiga polnud seda muretki, sest nemad sõid, vaatasid natuke ringi ja vajusid magama, aga et Jenny, lapsena väga viril tegelane, tuli nii mõnigi kord voodisse  panna ja nutta lasta, sest: "Ta pidi mingi hetk aru saama, et ma ei tule teda iga kord sülle võtma, kui ta nutab."    Oli mälestus Marrust, kes rääkis kunagi Solteri raamatust ja kuidas nende poiss esimese päeva lihtsalt nuttis ja nuttis ja nuttiski. Ja seejärel... enam ei tahtnud nutta.    Ja oli iseenda äratundmine, et ma lihtsalt pean magama, et suuta olla hea ema.    ***    Me alustasime nutta-laskmisega järgmisel päeval, värskest peast ja päevavalgusega.    Esimesel korral - õigemini, esimesel viiel-kuuel korral - oli asi üsna õudne. Tegelane jõudis nutta kaks-kolm nututsüklit, alustades lalisevast "üldnutust" ja lõpetades kange vääksuva meeleheite-nutuga, ning me istusime tema juures, rääkisime temaga, kiigutasime vaikselt hälli, ning lasime nutta. Kui oli viis minutit nutetud, siis panime sõrme suhu ja lasime seda imeda, et tegelane natukenegi rahuneks ega keeraks ennast iseenda nutuga veel ärevamaks. Poiss nuttis 20 minutit, väikeste vahedega, ja kõrge  vääksuva nutu pealt jäi tasa ja... magaski. Kuni järgmise söögikorrani.    Mina ja Martyn hoidsime peapesad koos, vaatasime üksteisele otsa ja ohkasime.    Kui mina tahtsin nutu ajal tõusta ja poissi sülle võtta, siis Martyn ütles vaikselt: "Anna talle paar minutit veel," ja üldjuhul paarist minutist piisas. Kui ei piisanud, siis panin sõrmeotsa poisile suhu, lasin imeda, ja tsükkel hakkas uuesti.    ***    Esimesel päeval ma erilist vahet ei märganud. Poiss ärkas,  sõi, nuttis, magas, siis jälle ärkas, sõi, nuttis, magas. Mina ja Martyn kiristasime hambaid ja rääkisime omavahel ja teiste inimestega ja lugesime ja kiristasime jälle hambaid. Ei usu, et mul oleks üksinda selleks jõudu jätkunud, kahekesi oli ikka lihtsam.    Siis tuli öö. Kesköine äratus, poiss sõi, vahetasin mähkme, lasin krooksud välja, panin pikali,   nuttis ja... oligi vaikus. Magas.    Kella-kolmene äratus: sõi, vahetasin mähkme,  panin pikali,   nuttis ja... oligi vaikus. Magas.    Kella-viiene äratus: sõi, vahetasin mähkme, panin pikali,   (!) nutnud ja magas.    Järgmisel päeval hakkas ühtäkki ka päevane rutiin hoopis teist nägu minema. Kui voodisse panin, siis kaks-kolm minutit ehk nuttis, kõrge vääksuva nutuni jõudmatagi - ja seejärel magas. Nohinal.    Muutusid ka teised asjad. Söögikorrad lühenesid 40-45  minuti pealt 20-25 peale ja tegelane päriselt ka imes kogu selle aja, ei pidanud teda kuskilt otsast surkima, nagu intensiivi ajast oli tavaks jäänud. Söögikorrad läksid päev-päevalt regulaarsemaks: päeval 3 tundi +/- 15 minutit, õhtul vannijärgselt neljatunnine tsükkel, öösel veel üks neljatunnine ja hommikul üks "puuduva une" tsükkel, kui söögikorrast söögikorrani ei mindudki magama. Ja kui enne oli poisil sisuliselt kolm tegevust - magada, süüa või nutta/karjuda, mingit vaikset perioodi kusagil vahepeal ei  olnudki - siis nüüd hakkas ta ärkveloleku ajal ringi uudistama, mitte aga ei karjunud kogu aja niisama.    Tänaseks on magamiseelsest nutta-laskmisest kujunenud 20-30 sekundiline vigisemine öösiti, kui sedagi, ja 2-3 minutiline nutt päevasel ajal. Ning mis kõige olulisem: rohkem unetunde koguneb mitte ainult minul, vaid ka temal. Intensiiv õed kordasid ju ikka: lapsed kasvavad magades.    Ja kasvab poiss tõesti: 300 grammi nädalas.    ***    Ma ei tea, kas põhjuseks  on see, et ta oma kõva nutu paari päevaga välja sai elatud, või see, et minul on rohkema une tõttu pea selgem, või see, et hakkasime talle gaasivalude leevendamiseks Rhuger Mixture'it andma (rabarberi, ingveri ja ravimtaimede segu) - või kõik need asjad kokku ja midagi veel - aga poisil on nüüd väga selged ja erineva kõlaga nutud. Ja ma oskan neil vahet teha.    On "Ma ärkasin üles ja olen näljane" nutt. Selle peale võtan sülle ja annan rinda.  On "Mul on mull kõhus, aita välja saada" nutt.  Selle peale panen õlale ja aitan krooksuda.  On "Ma lähen nüüd magama" nutt. Selle peale lasen nutta. Üle paari minuti üldiselt see enam ei kesta ja valjuks enam ei lähe. Laliseb-laliseb ja lähebki magama.  On "Ma olen üleväsinud, miks sa mind enne magama ei pannud" nutt. Selle peale hoian süles, kuni ta natuke maha rahuneb, ja panen voodisse.    Ja veel on meil igahommikune "Ma olen ärkvel ja kavatsen mitu tundi järjest ärkvel olla ja ära kavatsegi mind voodisse panna, ma niikuinii magama  ei lähe" nutt. Selle peale võtan ta kõhu peale, kus ta hea meelega kaela kannab, või kannan kõhukotiga ringi, kui on endal ka kõht tühi, või proovin poole tunni järel voodisse panna, kus ta kohe teada annab, kas ta on magamaminekuks valmis või ei ole. Ja siis, olenevalt sellest, mis ta arvab, lasen tal kas magama jääda või tegelen temaga edasi.    ***    Ma olin peljanud, et nutta-laskmise proovimisest kujuneb pidev, päevast-päeva kestev nuttalaskmine, mille suhtes ma lõpuks immuunseks  - ja ehk isegi südametuks - muutun. Esimese päeva järel tundus, et ehk lähebki nii.    Ent vähem kui nädalaga tegi esialgne nuttalaskmine meie peres hoopis seda, et laps hakkas paremini sööma, paremini magama, uudishimulikult ringi uudistama, kui ärkvel oli, ja... kiiresti magama jääma. Praegu tundub, et ma olen lasknud tal nutta selleks, et ta ei peaks enam nutma.    Või nagu üks teine lapsevanem,   rohkem - kuude kaupa - magamata olnud,  ütles: "Tema nuttalaskmine on vaieldamatult parim asi, mis ma oma pere jaoks teinud olen."    ***    Mul tuleb vahel meelde, kuidas enamus intensiivi õdesid ütlesid, et nad ei lase lapsel kunagi nutta, ja mul ei ole selle ütlemise vastu mingit vimma. Ainult et...    intensiivi õed töötavad 8-tunniste vahetuste kaupa.    ***    Selle postituse kommentaarium on suletud põhjusega. Palun austa seda otsust.    Kui sulle käib tohutult vastu mõte, et keegi  võiks tahta lapsel nutta lasta ja sa tahaks pea otsast lüüa igal lapsevanemal, kes enda lapsel nutta laseb, siis ma saan sellest väga hästi aru. Mulle ka ei meeldi.    Kui sa tahad viidata doktorikraadiga psühhoterapeutide, kes kinnitavad, et lapse nuttalaskmine kahjustab pöördumatult lapse psüühikat ja kasvatab neist ebakindlaid täiskasvanuid, raamatutele või veebilehtedele, siis ära palun viita. Ma olen neid arvatavasti lugenud või neist vähemasti kuulnud. (Täpselt niisamuti, nagu ma olen teadlik  samasuguse doktorikraadiga psühhoterapeutidest ja arstidest, kes arvavad, et võib lasta nutta küll.)    Inimesed on erinevad, arvamused on erinevad ja lapsed, nagu mulle aina kindlamalt tundub, on veel iseäranis erinevad. Eelkirjeldatu aitas minu peret - ja sobis meile - ega tähenda, et see aitab - või sobib, või üldse peab sobima - kellelegi teisele. Ma olen puhanud, värske ja duši all käinud ema, kellel on priske, puhanud, rõõmus ja kasvav poeg.    Ma tahtsin seda lugu pere ja  sõpradega jagada. Ja lisada, et meil läheb väga hästi.