Targutlesin Delfi blogides taaskord kaalulangetamiseks vajalike harjumuste ja jälgimiste teemadel ning tekkis tahtmine ka iseenda harjumustest ja nende ajas muutumistest mõningane kokkuvõtlik  arutelu kokku kirjutada.    Olen üles kasvanud rammusate soustide ja ohtra prae- või ahjuliha peal. Magustoiduks ka ikka üht-teist head ning aeg-ajalt ka koogid (õnneks koogid meie peres olid sellised tagasihoidlikud ja mitte eriti rasvased või kreemised, enamasti õunakoogid või siis niisama jahu-muna-margariini koogid, moos vahel vmt). Lapsepõlve toitumisharjumused panevad aluse ka täiskasvanu suhtumistele toidusse ja toiduvalikutesse ning seetõttu armastan ma siiani kangesti sousti-kartulit ning maitsvat ahjuliha (seda viimast ma kahjuks ise ei oska õigesti teha ning poes pakutav valik minu maitsemeele jaoks ei ole absoluutselt mitte õige ahjuliha).  [Märkus iseendale: pean vanaema käest pinnima, kuidas siis ikka see õige ahjuliha tegemine käib, et ka õige maitsega liha tulemuseks oleks.]    Magusa järele pole ma kunagi eriti hull olnud. Mõnikord harva tekib isu mõnd eriti elegantselt ahvatleva ja hõrgu välimusega koogitükki  proovida (näiteks teatris või mõnes heas kohvikus käies), aga üldiselt seisavad meie majapidamises kommid, küpsised ja šokolaad vähemalt minu poolest küll pool aastat rahulikult puutumatuna. Ehk raskeim on vastu panna jäätisekokteilile, millega ma siin suvel ka väheke liialdama kippusin. Nüüd, külmemate ilmade saabumisega seoses, on see himu taandunud ja jäätiselett (ka kokteilidega) jätab mind täiesti ükskõikseks.    Miks ma üldse nii paksuks läinud olen, nagu ma praegu ikkagi  olen, isegi hoolimata peaaegu 14st mahavõetud kilost juba, tulenes ilmselt mu üsna suurtest portsjonitest ning toiduvalikute ühekülgsusest. Meenutades mida ja kuidas ma sõin näiteks 10 aastat tagasi (kui paisumine algas), siis paljutki on praeguseks teadlike valikute tagajärjel juba muutunud - aga paljut on veel muuta vaja. Ja need kaks põhiprobleemi on endiselt õhus - liigsuured portsjonid ja ühekülgne toiduvalik.    Olen arenenud igapäevastest rasvase sousti ja praeliha portsjonitest  tagasihoidlikumate ja varieeritumate valikuteni ning püüan tarbida suurt hulka liha ja suurt hulka sousti-kartulit erinevatel toidukordadel. Siiski maitsevad mulle soust-kartul niiväga, et nendest päriselt loobuda ma igatahes ka ei soovi. Sellega seoses seisab aga minu ees ülesanne leida moodus ennast piiri pidama panna, kui seda head kraami söögikorraks olen valmistanud, sest kaloreid annab selline toit palju, nii et portsjon peaks ilmtingimata mõõdukas olema - samas maitseb see mulle nii kangesti, et kõigist  eelnevatest iseendale antud lubadustest hoolimata lõpetan ma siiski tavaliselt neil söögikordadel, mil sousti-kartulit olen valmistanud, totaalse portsjoniületamise ning ülesöömisega.    Ühekülgsus tuleneb osalt laiskusest ja osalt fantaasiavähesusest. Mulle ei meeldi eriti toitu valmistada (muud tegevused on alati palju põnevamad) ning seetõttu ei ole ka toitude arv, mida ma valmistada viitsin ja oskan, just väga suur. (No mingi mõnikümmend nimetust.) Seetõttu lähen ka tihti kergema vastupanu teed ning kas ostan valmis- või poolvalmistoitu või valime söömise kodust väljas.    Mul on "maamehe maitse", s.t. gurmeetoitudele eelistan üldjuhul traditsioonilisemaid ja rammusamaid valikuid. Ei näe põhjust snoobitseda ning osta hirmkalleid roogi, mille maitseelamuslikku väärtust ma tegelikult nagunii vääriliselt hinnata ei suuda. (Rahast on kahju :D.)    Ka ei armasta ma eriti putrusid. Vahete-vahel esineb küll perioode, kus need mulle väga maitsvad tunduvad,  aga enamasti näen suurt vaeva ja võitlen iiveldusega, et pooltki mulle antud portsjonit kõrist alla suruda. (Näiteks haiglas, aga ka koduste putrude puhul on samamoodi.) Nii et hommikusöögipuder on minu jaoks pigem ahistav kohustus kui maitsvalt tervislik valik. Ei ole praegu ideid ka, kuidas saada ennast taas putrude vastu huvi tundma.    Olen ennast peaaegu täielikult võõrutanud suitsuvorstist (millest mõned sordid kunagi ülimaitsvad tundusid :))) ja suutnud ka oma võileivalembust praeguseks kõvasti kärpida. Olen hakanud kala armastama (nii uudishimust olen ikka mõelnud, et mida mu praegune suur kala-armastus vihjata võiks - liha-himu näiteks pidi väidetavalt tähendama, et inimene soovib jaksu kahe jalaga maa peal olla ning materiaalsete asjadega toime tulla). Ka püüan leida mulle sobivas vahekorras köögiviljasegusid (selles mõttes, et ise segatud), milliseid näiteks kartuli asemel liha (või ka kala) kõrvale tarvitada.    Kontrolli alla  saamist vajab ka kalduvus kartulisalatiga liialdada näiteks pidudel kus seda pakutakse (mulle tohutult maitseb :D).    Pean õppima oskuslikumalt köögivilja valmistama.    Tahaksin õppida mõnd head piima-magustoitu tegema :). (See oli nüüd see maiustamise koht :).) Piimakisselli äkki vmt. Või bubertit? Või lumepallisuppi?     Mjah - hetkel said mõtted otsa. Ja tegelikult pean hakkama perele õhtusööki kah tegema nobedasti. Ehk hiljem  täiendan, kui mõte taas lahtisemaks muutub.    Edit @ 20.57:  Üks asi tuli veel meelde. Tegelikult oleks tarvis endale ka harjumus kujundada korralikult laua ääres ja toitu nautides söömisest. Praegu kipub liiga sageli juhtuma, et tassin taldriku arvuti või teleka ette ja seal siis söön, ise samal ajal midagi ekraanilt vahtides. See halb harjumus soodustab ülesöömist ja küllap toidu maitsegi jääb vahel teiseseks mõne põneva uudise kõrval.    ***  Tänaseks kalorinumbriks 1717 kcal. Ülekulu põhjustajaks muidugi eilne kartulisalat, mille jäägid täna hommikul kinni pistsin. :)