[...] Keraamiline pudel Kui mu kahtlast sisu näha pole, tundun ilusam. Liiv niriseb sõrmede vahelt maha… Kui maailm ei purune plahvatuses, hiilib ta minema salaja, aegamööda. Minema ta läheb. Järele ei jää  vaikustki. Liivast võiks saada klaasi, kui mul oleks nii palju tuld. Aga ma olen pelgalt… soe. See vähene liim, mis mind veel millegagi seob, ei suuda isegi liivaterakaaluga mälestusi koos hoida, ammugi mitte raskeid eluebemeid. Vaatan vaikides pealt, kuidas lahkuvad lootused. Hajub usk iseendasse. Mu mõtted takerduvad, nagu puistaks keegi neile kamaluga komasid ja punkte vahele. Hüüan vahel valjusti appi ning kahetsen samas. Usun mõnikord hüsteeriliselt tulevikku - ja kustun kohe. Kogu elu on peapeale  pööratud, aga kõik jääb samaks. Killud on teravad. Veri on punane. Hirm haiseb. Nagu alati. Aga liiv. Liiv niriseb sõrmede vahelt taevasse. 2007 Uuuuendame blooogi [...]