Maailmakirjeldused on inimmeele konstruktsioonid, mis tuleneb asjaolust, et meie tajuorganid ei suuda hõlmata kogu universumit tema terviklikkuses ja aju pole suuteline vastu võtma ega töötlema teadvustustasandil täieliselt sedagi infot, mis meieni jõuab. Paratamatult peame me maailma mudeldama, mis isikute tasandil on loomuldasa subjektiivne. Semiootilises mõttes on tegemist millegi samaga, millele Juri Lotman osutab, öeldes: mudel on tunnetatava nähtuse analoog, mis asendab objekti tunnetusprotsessis" (Lotman 1990:  8) või metafüüsilisemalt, Martin Heideggeri kombel väljendudes, "saamine on olemise paiste" (vt Heidegger 1996: 152).