Oh, neid hetki ja mälestusi oli veel. Bostonis, kui esimesel õhtul bluesifestivalile sattusin. Raine juures, kui ümber majanurga äsjatapetud neegrilapse surmakohta jäetud lillehunnikut  nägin. Esimesed sammud samas WTC augus metroost üles, kui minust tormas mööda toimekate manhattanlaste hord, pilgud minust pingsalt eemal - nii erinevalt senisest ameerikast. Kõrvitsapõllul - õnnelikke teid vaadates tulid enda kodused nii magus-valusalt meelde (valus, et kaugel, ja magus, et olemas ja ootavad ja see kõik). Millalgi kesk-manhattanil, kui tõesti oli tunne, et maa pulseerib maagilisest, ent siiski inimlikust energiast. Kärdi mehega rääkides, kus seesama "maailm on MEIE mängumaa" energia  purskas välja inimesest teiselpool lauda (ja lõi mu suht pahviks). Ricki autoga manhattanil 100km/h ringi kihutades… Ähh - tahaks veel New Yorki!!!