"aga tegelikult ka.. teeme ära... mulle on alati meeldinud mõte kuhugi  taksoga sõitmisest lihtsalt selleks, et suitsu teha, ma olen seda alati teha tahtnud.."    murdunud on punkt, mil suitsetamine on kolinud elutuppa ja pudelid loksuvad viimasel veerandil. m.i. sugestiivne hääl liigub laisa aeglusega üle ruumi, sel on vaikimisest tulnu hele eemalviibivus ja rahuolu; hüüumärgid sulavad ühte pauside kandvusega. i vaatab ärkvel silmadega seltskonda, tema rahulik noor nägu liibub äraootavalt toa pimedusse...    teised võtavad väljakäidud ideest  kohe tuld. "jah, muidugi, kamba peale peaks ju ikka raha jätkuma! kes kaasa tulevad? kas ma tellin takso? kuhu me üldse lähme? käime bensiinijaamast läbi, ostame viina kõrvale mahla. käige räägupesast ka! läheks piritale? see läheb võib-olla liiga kalliks. kes kaasa tulevad?"  kaasatulijad sirutavad end pikaks püsti ja raputavad istumisest kangeks jäänud jalgu. "mina, sander, mihkel, robert, helen.. aga ma jään siis välja, sest mul pole ainsana raha," ütleb ruudu äkki kurvalt ja on valmis juba tagasi  istuma, enne kui robert südikalt selle võimaluse kõrvale lükkab: "ei, mis? küll kamba peale raha kokku saame, ruudu küll sellepärast maha ei jää!"  m., kes juba taksot tellib, täpsustab: "jah, aga meid on viis, nad ei luba taksosse viite."  "kindel, et ei luba?" küsib robert pettunult.  "ei luba jah," ütleb siis sander vahele, "aga mina ju ei tule, ma tõusin lihtsalt püsti.."  robert naeratab laialt ja patsutab ruudule õlale. kuna takso on kahe minuti pärast all, voolavad minejad  esikusse sallide ja mantlite keskele. tõmbame kitsukeses ruumis saapaid jalga ja lehvitame üle läve neile, kes tasaste naeratuste, tuhatooside ja klaasidega vaibale istuma jäävad.  ka püstlookas koridoritrepist alla sumisedes pole keegi meist veel kindel, kuhu minemas oleme. "istume kindlasti taksosse ka niiviisi, et arutame alles, kuhu me minna tahame," paneb robert naeruga ette ja aitab mind siis üle libeda tänava autosoojusesse.    "niisiis tere... me pole eriti kindlad, kuhu me minna  tahame.. teeks piritale, russalka juurde? ja käiks enne kuskilt bensiinijaamast läbi.."    takso võtab paigalt ja liigub läbi liibuvate tänavate avaratele keskristmikele, läbi lumiste linnaväilade piritale, peatudes lõpuks bensiinijaama tsitriintooni akende ees. lahkume taksost, uksed avali, ja sajame surisevate külmkappide vahele plaatpõrandale, hotdogide, topeltkohvi ja ajakirjade virvarri. poisid suunduvad leti juurde ja meie ruuduga maandume liuguste vahelt tagasi takso istmesoojusesse. uksel  olevalt sildilt loeme kokku, et tegemist on petrooleumi teenindusjaamaga, veel enne kui poisid tulevad mahla- ja suitsupakiga ning lükkavad meie lahtised autouksed kinni.    kui me jätkame sõitu läbi kasvava tumeduse sõnab ruudu mitu korda: "aga see ongi see, kuidas elama peaks, koguaeg!".. viinapudel ja mahlapakk suult suule ringlemas, oleme kõik ühteviisi hämmastunud selle takssõidu reaalsusest.    laseme autol peatuda russalka kõrval parklas ja jätame juhi ootama, ronides ise üle  lumesogase sõjatandri, käevangus. peatume russalka ees ja teeme ühe sigaretiringi. monument hõõgub imekaunilt me peade kohal, õhkub ja huugab üle taamal loksuva läänemere, nagu lootus kurjuses. tallinna tumehall ilu ripub tagasihoidlikult lahe kaldal; õhus on maadeavastuste lõhn, ajast, mil soomuslaevad uppusid ja kaardil oli valgeid laike.  poisid jalutavad vee poole, võtan ruudul käe alt kinni ja me jääme rannapiirile seisma, sest tee üle jääga kaetud rannaliiva näib kaelamurdvalt libe. kuid ei möödu  palju aega, kuniks teised meie puudumist märkavad ning alt kõlab roberti hele hõige. võtame ruuduga südamed rindu ja lähme, justkui mõnes rituaalis, kus noormehed marsivad julgelt ja lustlikult ees ning tüdrukud järgnevad neile viivitades, pisikeste ebalevate sammude ja tugeva sõbrannaliku käevanguga.  alla jõudes pakub robert kõigile suitsu, ainult minul võtab ümbert kinni ja kutsub mind naljatlevalt inhalaatortüdrukuks. m on valmis ülekohust heaks tegema ja mulle enda suitsupakki ulatama, kuid ma raputan naeratades pead ja tunnistan, et robertil on tuline õigus. juhatan meid ühiskallistusse, sigaretiotsad hõõguvad keskel, roberti ja ruudu inimlähedus kummalgi pool külge ning m.i. tõsine, uuriv pilk teisel pool.    "kuidas selle läänemerega siis ikkagi on?" küsib robert ühel hetkel ja tema kõlav hääl lõikub sügavalt ümbritsevasse vaikusesse. kõigi pilgud pöörduvad raudjäise mere poole, mis petliku rahuga selja taga õõtsub.  "läänemeri, kuidas sinuga on? oled sa ju nii sünge ja  ebasõbralik oma jääkattega ning suvelgi ei ulatu su soojakraadid kuigi kõrgele. sompus ja pahaendeline on taevas sinu kohal, tuuline ja märg on ilm su ümber. ühelt poolt oled väljapääs, aga kedagi sa ju eriti välja ei lase, pigem vangistad. ühelt pool oled ühendus, aga läbi lõikava talve ja kitsaste väinade..."  linna purpurne taevas kaardub lahe kohal tumedamaks, saavutades lahesuu mustavuses sügava berliinsinise. tuul puhub vastu põski, kuid ei pääse ringi sisse. robert vaikib veidi ja jõuab siis  selgusele: "lõpuks tuleb ikkagi tunnistada, et jah, oleks parema meelega mõne sõbralikuma mere kaldale sündinud, mitte siia surmava jääsupi juurde."    ma raputan märkamatult pead ja vaatan meeleliigutusega kodulinna tulesid, enne kui me tagasi üles sammume ja takso soojusesse poeme. see on täiesti ainuomane lõhn, mis kabiinis ringleb, mantlite talvejaheduse ja nahkistmete sisesoojuse segu, kinnastele jäänud suitsulõhn.    "kõige paremini võtab taksosõidu võlu kokku siiski vennaskonna  "taksosõit".. see raadiost tulev kesköötund ja tagaistmele unustatud kinnas.. ja linn, mis tühi hommikuni," räägib robert esiistmelt.  "ja laternavalgus, lumi.." lisan mina aknast välja vaadates, "sest sa ei sõida kunagi taksoga suvel, ainult talvel."        juht paneb meid toomkuninga ja  vana-ameerika nurgal maha, me ei kavatsegi kohe tuppa minna, vaid teised teevad veel ühed suitsud - talveöö on meie vastu armulik ja mahe, külmus ei lõika. m. leiab nurga tagant vana kastruli ja üritab seda üle lumevalli lüüa, kuid ebaõnnestub. robert satub poisilikul kombel sellest ideest vaimustusse ja on valmis kohe m.'i üle trumpama; ta lõpetab kiiruga enda sigareti ja seab poti jala ette, organiseerides enne veel m.'i tüdrukute ette kaitseks. piilun m.'i jope karvase kapuutsi tagant välja ja vaatan, kuidas robert hoolikalt sihib... siis annab ta löögi ja pott lendab üle lumevalli autoteele. roberti suust kõlab võiduhüüatus, millele järgneb kohe ka sajatus ja vali oigamine. "kurat, ma lõin enda jala nii ära, pedekas kastrul.. ai, ai, ai.." kaebab robi ühel jalal hüpates ning vaheldumisi naerdes ja oiates. teen talle pai ning siis tuleb juba sander meile ust avama.