Pealegi oli tolle raske ja äreva aja tingimusis kahtlane, kas demokraatlikkude jõudude toetus oleks Wilsoni võimaldanud imperialismi kantsid hävitada. Väheteadlikud massid ei olnud veel tarvi­liselt jõudnud  vabaneda uimastavast sõjapsühoosist ja tõid meeleldi ohvreid šovinismi altareile. Pariisi kongressi ajal Bernis peetud sotsialistide kongress ei suutnud laiu masse tarvilises ulatuses oma sõiduvette tõmmata. Idast tõusis aga enamluse näol ähvardav kõue­pilv, mis oleva tsivilisatsiooni ähvardas juurteni ära hävitada. Nii seisis üks osa demokraatiast vanade jõudude teenistuses, kuna teine oli killustunud kaheks, üksteisele vaenulikuks leeriks. Neil tingi­musil ei näinud Wilson mingit tagatist selleks, et  imperialistlikkude võimude vastu alustatud võitlus demokraatia tõesti võidule viiks, mitte aga ei lõpeks moskvalaste diktatuuriga, vanade jõudude võiduga või täielise kokkuvarisemise, segaduse ja anarhiaga. Eriti hoidis hirm enamluse levimise eest Wilsoni tagasi asja mitte üleliiga noaterale asetamast. Pariisis nõudsid kõrgemad sõjaväelised, Foch j. t., visalt, et neile luba antaks tegevuseta seisvad väed enamlaste vastu võit­lusse paisata. Wilsoni vastuseismisel jäi see kavatsus, mis rahu saa­bumise momendi oleks  nihutanud tundmatusse tulevikku, teostamata. Seda enam oli aga Wilsonil põhjust Pariisis püsimiseks, et oma autoriteediga sõjaliste ringide üliagarust tagasi hoida ja niiviisi Euroopale kindlustada mingisuguse rahu, mida Ameerika majandus­ringkonnad kõige pealt nõudsid.