Kõusaar kui inimene ja tekst tundub esmapilgul toimivat üldjoontes samaselt Kenderiga: on raske vahet teha, kus Autor lõpeb ja tekst algab - või kas Autor üleüldse kusagil lõppeb, kas tekst saab kusagil iseseisvalt toimida, olla mõistetud täiesti eristatult Autori  ähvardavast või kummitavast kujust. Kuid neid raskusi polegi Kõusaare puhul vaja ehk ületada. Tegemist on enesemanifestatsioonisoovi dokumendiga. Ning mitte üldsegi kuiva, igava, vaid mängleva, dokumentatsiooni pidevalt kõrvaltvaatava dokumendiga. Kui "Ego" pole "hea raamat", on tal vähemalt võime mõjuda huvitavana. Kui Kender ja näiteks kasvõi Jüri Kaldmaa on hetkel psühholoogiliselt huvipakkuvad eelkõige Autori(kuju)na väljaspool teksti, teksti ees ja ümber; siis Kõusaare puhul on kütkestav tema neurooside sügav  ülekandmine ilukirjandusteksti.