Olen Pärnus. Tšillin Joosepi, Mirjami, Jossi vanama, ema, isa ja koeraga. Minu arust on siin eriti hea. Kuidagi nii kodune. Selles mõttes, et kuigi Joosep on mulle nagu vend ja võiks teatud asju iseenesestmõistetavalt võtta, siis ikkagi on armas siia tagasi tulla ja avastada, et ongi täpselt nii hea nagu ka viimane kord oli. Hommikuti teeme Mirjamiga trepi peal suitsukohvi, sööme, läheme randa. Ta elab siin Raekülas. MittePärnuinimesed ilmselt ei tea, aga see on selline.. linnale eelnev koht. Või noh, see on ka linn ikkagi, aga nagu.. tundub, nagu oleks rohkem eeslinn vms. Vaikne. Tänavasildid on tänavavalgustuste külge kinni löödud. Ja siin on rohkem selline erarand. Inimesi on küll, aga igale seltskonnale on selline oma saareke, mis merest välja tuleb. Ja vesi on hästi soe. Mirjam korjas endale ühe üsna punase päikesepõletuse ka, aga minaaaa olen pruun. Ainult nägu on niimoodi põssskede pealt natuke punane. Olen Muusasid lugenud ja piparmünditeed joonud. Neil siin aias kasvab. Värssske piparmünt. Eeeeriti hästi lõhnab ka. Ja Joosepi voodis tuleb hea uni. Mis siis, et ma päevad läbi midagi ei tee. Isegi nõusid ei lasa pesta. Ükskord pesin tegelikult. Salaja. Aga üldiselt siin pole sellist pingutatud peenutsemist või sellist.. ebamugavat asja, mis nii paljudes perekondades on. Või ma võin ette kujutada, et oleks. Et inimesed võtavad sind ikka kui inimest, mitte kui külalist. Ühtlasi nägime täna mere äärest tulles mu ajaoo õpetajat, kes mööda sõitis. Ah ja, rahakoti kaotasin ka ära kuhugi. Siinsamas Raekülas. Aga sellest ma ei taha rääkida, sest okei, need kaardid, need saab uuesti teha, kahju on piltidest ja sellest, et minuga üleüldse midagi sellist juhtub. Et ma üleüldse midagi ära kaotada võin. See on Mirjami teema rohkem. Samas on hea mõelda, et vähemalt polnud kaamera või võtmed. Emme ütles ka, et kõikidega juhtub, aga pahaseks teeb ikkagi. Mind ei huvita, et kõikidega juhtub, mind huvitab, et minuga ei juhtuks. Nüüd on kuripaha õnneks enam-vähem mööda läinud.