Meie suurim seni trükis avaldatud ärkamisaegne eradokumentide kogu Kreutzwaldi ja Koidula kirjavahetus ei paku ses suhtes õieti kuigi palju. Kreutzwaldile oli eesti rahvas "kiduraks võsukeseks", kelle suhtes ta oma skeptitsismis ei lubanud mingeid illusioone. Siiski unistas ka Kreutzwald koos Koidulaga sellest, et meil saksa ja vene ohust pääsedes "enda lätekene pea,  pea! … selgelt voolamas oleks", kui tarvitada Koidula sõnu. Suurema ja edasijõudnuma hõimurahva esin­dajalt Paul Hunfalvy'lt oma igatsustes kinnitust leidnud, aval­dab Koidula Kreutzwaldile teisal seda enda lättekese mõtet veel selgemini ja julgemini: "Ich, liebster Papa, glaube mit ihm an die Möglichkeit unserer nationalen Selbständigkeit, wofern unsere Annäherung an Finnland durch Verlängerung des Kampfes zwischen Deutsch- und Slaventhum gedeckt und beför-dert werden kann, so fest, wie noch eine ganze  Anzahl tüchtiger und brauchbarer Kräfte daran glaubt!" Mida aga siingi "rahvusliku iseseisvuse" all täpsalt just mõista, see pole mitte täiesti väljaspool kahtlust. Koidula teiste mõtteavalduste taga­põhjal peab aga siiski kalduma vist sinnapoole, et ta nende sõna­dega taotles tähistada kultuurilist, mitte poliitilist iseseisvust. Kuid teiselt poolt, kui Koidula pisutki sügavamalt järele mõtles kultuurilise iseseisvuse võimaluste üle, siis pidi ta kahtlematult veendumusele jõudma, et kultuuriline iseseisvus  pole kujutle­tav ilma poliitiliste õiguste avardamiseta vähemalt autonoomia ulatuses. Kui aga Koidula seda tegi, siis oleme õigustatud laien­dama temagi kohta seda hinnangut, mille on andnud F. Tuglas Kreutzwaldi suhtes üksi: "Kreutzwald oli see, kes ajajärgul, mis praegusest lõpmata erines, ometi seda soovi usaldas aval­dada, et Eesti rahvas mitte Saksa laias jões või Vene ääretus vetekogus ei upuks, vaid meie oma rahvuslik allikas kord sulisema hakkaks. See oli esimese Eesti autonomisti ja iseseisvuslase  hääl."