Eksisid need meie kirjanduslikud teoreetikud, kes kuulutasid pankrotiks kogu õhtumaise kultuuri selle demokraatliku riikliku rakendusega. Senine õhtumaine kultuur osutub veel küllalt tugevaks ning elujõuliseks. Järjest laiemaid rahvakihte kaasa tõmmates tead­likule elule ja loomingule riiklikus ulatuses ta õpetab neid hindama vabadust ja kaitsma seda kui inimesliku ühiselu ideaali. "Rahva suve­räänsuse  teadvus", vaadatagu lähemalt, on tugev just vanus kultuurimais (Soomes, Skandinaavias, Hollandis, Belgias, Inglismaal, Schveitsis, Tšehhoslovakkias). Need ületavad kerge vaevaga sisemised kriisiliikumised ja elavad edasi rahuliku arenemise tähe all, truuks jää­des demokraatlikele traditsioonele. Nooris kultuurimais (Itaalias, Hispaanias, Saksas, Balkani riiges jm), kus kultuur on puudutanud ainult ühiskonna tippusid, seevastu vaba ja demokraatia suunas are­nema hakanud ühiskondlik-poliitiline kord langes varsti  selle vaenu­liste jõudude poolt sõgestatud "rahvaliikumiste" ohvriks. "Rahva majesteetsus" käänati seal ühel hoobil klassivalitsuseks või jälle ühe isiku piiramatuks ainuvõimuks.