"Kui heita pilk kas või vanasõnade pealiskaudsele, vaevalt korrastatud materjalikogule, mille Ferdinand Johann Wiedemann on "eestlaste sise- ja väliselust" ("Aus dem inneren und äußeren Leben der Ehsten") teada andnud, siis torkab silma, et ehkki seda läbib õhuke joon, kus propageeritakse töökust ja tublidust ning kus domineerib võrdlemisi järsk mehelikkus, kostab seal ometigi hulganisti alltoone, mis käivad usinusele ja agarale abivalmidusele  risti vastu. Korraliku, tähendab saksameelse, mõisnikutruu moraali vastaspool kumab igatahes selgesti siin-seal läbi. Seal valitsevad täpsed, äraproovitud kujutlused looduses, tööriistade, kariloomade ja inimeste vahel valitsevatest suhetest, seega ka erinev arusaam ilmaasjadest ja elamisvõimalustest: "veerevad kana-munad pesas, saadik meie vaesed patused". Seal esindatakse materialismi, mille kohta pisut lõunapoolsemas mandriosas kasutataks vaid sõna "räige". Teatava mõnuga tuuakse mängu madal, meelsasti  "labaseks" nimetatu: "mida enam sitta silud, seda enam sitt haiseb"; "ära naera, sina ehk sööd sülitud kapsad ise ära, od. küll sa sööd ise omad s. k. ä.". Lugupidamatusest kõige ja kõigi vastu, unustamata ka omaenese armsat isikut, võidetakse kätte koguni minimaalne vabadus või midagi eluruumi taolist: "saan peksa, siis saan; ega perse kaeru ei kasvata", või: "parem täi kapsastes kui ei rasva raasukest"; harva erandina isegi: "ei ma usu jumalat ega karda kuningat". Paljud neist vanasõnadest töötavad anekdoodi  printsiibil. Nad otsekui püherdavad naljakas-juhitamatu (või väidetavasti juhitamatu) mõttevälgatuse süüdimatuses ja riuklikus banaalsuses."