Ulrich Seidli IMPORT/EKSPORT (Austria)   Kahjuks ei õnnestunudki lõpuni vaadata, aga üldiselt ei üllata ega šokeeri mind enam kajastused vaese Ida-Euroopa üksikema meeleheitlikest katsetest jõuda pisutki paremale elujärjele, mistõttu see film ei connectinud minuga kuidagi eriliselt. Samas, nagu paljude PÖFFi filmidega, isegi kui see ei pruugi PÖFFi kontekstis midagi  erakordselt märkimisväärset olla, siis üldise mainstream-filmimassi taustal on valdav enamus siin näidatavaid filme siiski erakordselt head. Nii ka see - nukker lugu, kus lisaks nimetatud naisterahvale kajastus kurb noormees, hooldekodus vanainimesed ja naeruväärsena kujutatud väikekodanlased. Kui tahad hallust, lund, külma, kõledust ja nukrat paratamatuse-tunnet, siis on see film just sinu jaoks.   Ole Schelli KUJUTA MIND: ÜHE MODELLI PÄEVIK (USA)   Montoni eriprogrammi avafilm oli ausalt öeldes kõige keskpärasem PÖFFil nähtuist. Režissöör ise oli suurlinnast kohale lennanud ning väga suhtlemis- ja promoaldis, aga kahjuks Aafrika lapssõdurite ja teismeeas skinheadide lugude taustal ei õnnestunud tal mind veenda, et supermodellide elu on vaatamata ulmelistele töötasudele ikka ilgelt raske, sest seal on muu hulgas ka meeleheidet, koduigatsust ja vinne (!). Ainus hea aspekt oli põgus arutlus teemal, et biznisesse satuvad liiga noored tüdrukud, mis ühelt poolt  kujundab kaheldava adekvaatsusega iluideaale ning teisalt tingib selle, et pervodest vanamehed saavad nende tüdrukute enesekindlusetusel liugu lastes oma ihasid rahuldada. Režissöör väitis oma sissejuhatuskõnes, et otsustas selle filmi teha, kuna ühel hetkel avastas, et ta oli väga palju materjali filminud. Mis pani mind mõtlema, et ma tean paljusid inimesi, kes on väga palju pildistanud - hei, teil on viimane aeg oma näitus teha!  Hüseyin Karabey MINU MARLON JA BRANDO (Türgi, Holland, Suurbritannia)   See oli lugu Armastusest ning pikast ja valulisest teekonnast selle juurde. Kuna tegemist oli festivalifilmiga, siis tegevust väga palju ei toimunud, sai imestleda kohalikku elu-olu ning teos lõppes mitte-positiivselt, aga õnneks mitte ka nii, nagu vaataja - vähemalt minusugune skeptiline ja stereotüübi-kartlik vaataja - kogu filmi jooksul oletada võis. Festivali-filmide taustal paraku märkimisväärselt ei eristunud, aga ma rõhutaks veel  kord, et kui ta jookseks tavalises  mainstream -filmimassis, oleks tegemist hea linateosega.  Ferzan Özpeteki TÄIUSLIK PÄEV (Itaalia)  Meeleheitel mees, kes armuvalu ja kibestuse tulemusena tapab oma lapsed ja iseenda. Täitsa  action likult tehtud, aga minu jaoks jäi kõrvalliini-perekonna loost nii mõnigi asi selgusetuks ja üldmulje kuidagi poolikuks. Ma ütleks lausa, et see oli  pigem selline lahjendan-vahelduseks-oma-ajusid-film (tol hetkel minu jaoks siiski ainuvõimalik), pärast mida oskasin vaid õlgu kehitades meelde tuletada paari ekstreemset armukadeduslugu, mida kunagi sõpradelt kuulnud olin.