Nagu ma eelmises  postituses tõdesin, tuleb uuesti minna vaatama. Kummastav on see, et mõlema näitusega on kaasnenud mitme mõttekuhja jagu mõtteid, milledele vastuste otsimine enese seest on tibake isegi häiriv. Alustuseks hoiakutest. Nendest, mis meie alateadvuses on olemas isegi siis, kui me püüame säilitada kombekat välist külge ja nentida, et "oh, mis te nüüd, MINUL ei ole mingeid eelarvamusi". On ikka küll.  Nimetus Eesti kunst paguluses lõi koheselt mõttekujundid: hala, itk, külm, jõle, kannatused, nälg, vaesus, must-lagi-meie-toal…Suhteliselt lame mõttekäik, triviaalne, aga mis teha - ja nii ongi! Õnneks polnud näitus 100% selline. Jah, oli kannatusi ja õõva, põgenemist ja masendust. Aga ometi oli ka heledust ja valgust, vormimängu ja puhast rahvusvälist loomingut. Ja ise olin loll, et ei suutnud pöörata end loomingut vaatama vaid püüdsin ikka seda kannatamise poolt vaadata ja leida. Sestap peangi uuesti minema. Ja vaatama uue nurga alt. Loll ja eelarvamuste küüsis (ning neile oma otsinguis toitu otsiv) naine!!!