Mulle tuletab aeg-ajalt üks natuke  naljakas lugu end meelde ja mõtlesin, et ega ta enne rahu ei anna kui kirja on pandud. Lugu ise järgmine.    Mõned head kuud tagasi kolisid meie kõrvalkorterisse uued naabrid ja harjumuspärane rahu oli sellega läinud. Korterisse jagus kõikmõeldavaid hääli, alustades laste kisast ja lapsehoidja pidevatest valjuhäälsetest manitsustest, kodumasinate mürast kuni peomeeleolude ja viiuliharjutusteni. Tegevusi jätkus 24 tunniks ööpevas.    Pere suurust võis vaid oletada, sest rahvast käis  sisse-välja rohkem kui korter mahutas (nii meile tundus küll). Aeg-ajalt visati prügišahti kõrvale suur poroloonitükk, arvatavasti kasutati seda madratsina, kuna kõik ei mahtunud vooditesse ära. Keel, milles suheldi, jäi meile tundmatuks, kuigi üritasime seda mõnda keelegruppi sobitada.    Vahel saime koridori peal kokku ka. Tõmmujumelised lapsed jäid meid nähes vaikseks ja tõmbusid pelglikult üksteise selja taha, kuid uudishimulikud suured silmad jätkasid meie uurimist kuni ajani, mil taaskord lahku  läksime. Püüdsin vahel neid naeratades teretada, aga järgnes vaid tõsine vaikus. Koolis nad millegipärast ei käinud.    Kuid ühel õhtul sai meil villand, siis kui väsisime imestamast, et kell 23, ajal kui Ameerika elanikel on õigus öörahule, nad lülitasid taaskord sisse valjuhäälse tolmuimeja, mida saatis veelgi valjuhäälsem laste kisa. Koputasime uksele ja tuletasime meelde, et on siipool maakera on hetkel öö. Tolmuimeja lülitati välja.    Järgmisel päeval oli majas vaikus. Ka  ülejärgmisel. Liikumas polnud kedagi näha. Kuulsin, kuidas keegi tuli ja koputas uksele, kuid uks jäi suletuks. Paari päeva pärast märkasin ukse all põrandal rendiarvet, mis jäi sinna lebama mõneks järgmiseks päevaks. Kedagi enam polnud. Kogu pere (pool suguharu nagu me naljatasime) oli märkamatult välja kolinud. Arve kahe kuu eest - umbes nii pikalt nad elasid selles korteris - jäi maksmata.    Ah jaa. Keegi kommenteeris, et ka nii saab Ameerikas elada. Lihtsalt iga kahe kuu tagant tuleb uude kohta kolida...  :D