A. 1911 tungib Visnapuu luulesse õrnleebe lürism, mis on looritatud sentimentaalse eleegilikkusega. Luuletaja, kes on kaotanud nooruse armastuse,  rändab üksi kurvalt oma rada, mida ei valgusta jumaldatu lembus. Sellesisulistest armulauludest olgu nimetatud "Oma Beatricele", "Verepunane igatsus", "Oma rada", "Ühele tütarlapsele, keda nii armastm" (käsikirjas pealkirjaga "Must sügise öö"), "Kui kuurdub armulill" jt. Armastusluuletus "Põhjamaa päikesele!", mis on sõnastatud 12. okt. 1911. a. Tartus, kõlab järgmiselt: