Siinkohal huvitabki mind küsimus, kuidas toimib Eesti ajaloomälu. [1] Mil viisil ja milliste vahenditega sünnib käsitus Eesti rahvuse ja riigi järjepidevusest, pidevast liikumisest vabaduse ja iseseisvuse suunas? Kuidas üks riik, mille noorust me sageli tunnistame, suudab ennast siiski vanana esitada? Selleks võtan analüüsida meie ajaloomälu narratiivset loogikat, mis on minu hinnangul üks meie rahvusliku järjepidevusidee peamisi nurgakive. Sissejuhatuseks peatun paaril metodoloogilisel võtmeküsimusel, mis on seotud ajaloo ja mälu vahekorra uurimisega.