Kui ma samal pärastlõunal ärkasin, olin jahmunud, et olen ikka veel elus. Kui ma tundsin, et mu vaim andis alla, olin elule hüvasti öelnud. Nüüd hõljus mu meel kuskil kahe vastandliku reaalsuse vahel. Kõik, mida ma läbi meeleelundite tajusin, mõjus puhta valuna. Valgus kõrvetas mu aju nagu metsatulekahju ja helid olid nii valjud ja kaootilised, et ma ei suutnud eristada ühtegi häält taustamürast ning tahtsin ainult põgeneda. Kuna ma ei suutnud tuvastada oma keha asetust ruumis, tundsin end hiigelsuure ja laialivalguvana, nagu džinn, kes on pudelist välja lastud. Aga mu vaim hõljus vabalt, nagu suur vaal, kes liugleb läbi vaikse eufooria mere. Nirvaana. Leidsin nirvaana. Mäletan, et mõtlesin, et ma ei suuda mitte mingil juhul pressida oma hiigelsuurt mina tagasi sellesse väikesesse kehasse.