Arusaamatu on, mis selle kiisuga toimus, et ta inimest järsku nii vihkama hakkas. Momendil ei ole võimalik temast uusi pilte teha, sest kõrvad lidus ja irevil hammastega kiisut ei ole põhjust rohkem traumeerida. Praegu on meil vaja ainult aega ja kannatust. Hoiukodu perenaine vajaks aga palju, palju rohkem  teadmisi ning neid ei ole Eestis võimalik hankida, sest loomabiheivioriste ei koolita meil ükski õppeasutus. Huvitav, aga kus õpetatakse? Tegelikult ei ole asi ju mitte ainult Vikis vaid tõsiasjas, et käitumishäired on kogu maailmas loomade eutanaasia üks sagedasem põhjus. Iroonia, inimesel on psühhiaatrid, psühholoogid, nõustamiskabinetid, kriisikeskused jne, aga lemmikloomi, kes elavad üle midagi rasket, ei aita ükski spetsialist ja neid ei ole Eestis olemaski. Nii kindel on inimene, et vaid tema tunneb  muret, leina ja ahastust. Mina kiirabis igatahes selles küll nii kindel ei ole. Olen näinud, kuidas pärast avariid koer ei lubanud ühtegi inimest oma teadvuseta peremahe juurde, aga kiirabi inimesed võisid vabalt minna. Oleme haiglasse viinud autoõnnetuses viga saanud naise, kellele kiisu järgnes raami peale ja lamas tema kõhul kogu tee haiglasse. Kuna patsient palus oma sugulasele helistada, et ta võtaks tema sõbra ajutiselt enda juurde, siis me ootasime haigla ees mõned minutid, kuni ta tuli kiisule järele.  20 aastat tööd keset valu ja kannatusi on kindlalt õpetanud, et loomad kannatavad, leinavad, tunnevad kaasa ja armastavad üsna samamoodi kui meie, aga nad ei saa sellest rääkida. Ja see loomahing võib mõraneda samuti nagu kristallvaas nii, et teda enam kokku lappida ei saa.