Tingimused hariduse edendamiseks olid Põhjasõja-järgsetel aastatel tublisti halvenenud. Koole oli napilt, õpetajaks enamasti kiriku köster, kes koos lastega eesti keeles lugemist veeris ning kirikupalveid selgeks õpetas. Kool ise asus enamasti mõnes taluhoones ning tegutses üksnes talvekuudel, mil talutoimetusi oli vähem.