Pühapäeval oli teejuhiks Vincent kes meid siis Püreneede  rahvuslikku parki viis. Ütles, et see on küll veidi inimesi täis, see tähendab, et ei saa päris üks ringi uidata (nagu seda eelmine päev olime teinud), kuid pidavat olema üks ilusamaid kohti mida suhteliselt kerge vaevaga saab vaatama minna. Poolteist tundi autosõitu jälle ning ma ei suutnud mitte jätta õhkamata iga kord kui me mõnes kosest mööda sõitsime. Seal siis võtsime ette pooleteist tunnise matkaraja ühe järve suunas jälle. Ma ei tea, ma ei suuda ausalt öeldes piisavalt hästi kirjeldada kui ilus seal oli.  Olime plaaninud üleval pikniku pidada, sest kotis olid sinki, juustu, saja ja veini, kuid kuna üleval müristas kõvasti ning taevas tõmbus mustaks siis tegime kiiremas korras laskumise. Jõudsime alla täpselt nii, et saime parajalt märjaks viimase paarisaja meetriga, kuid muidu oli kõik ok.