Jiri tervitas meid kontrollpunktiga, millest Liivo tuima enesekindlusega läbi vuhises. Meie, ülejäänud, pidasime kuulekalt püssimehe käsul kinni ja kirjutasime päevikusse oma nimed ja passinumbrid. Ma täitsin Liivo eest ka vajalikud  lahtrid ära. Nüüd elab ta sissekirjutuse järgselt minu juures ja passi numbiks on tal minu vana Mustamäe telefoni number. Allkirja panin siiski enda oma ja seega võtsin vastutuse Liivo elusa ja tervena koju tagasi toimetada.  Jutt sellest, et mingi hullude kamp on Jiri poole teel, oli suitsusignaalidega või mingil muul, Euroopa tsivilisatsioonile tundmatul meetodil ammu enne meid kohal. Kuna pole turismihooaeg, olid kohalikud hotellipidajad ärevil, kuna raha liikus nende suunas. Kõige püüdlikum neist  tuli meile mootorrattaga 10 km vastu ja tema vaev sai tasutud. Teine tegelane, kelle hotell oli kohe linna sissesõidul püüdis küll meid ümber veenda, kuid seekord ei viitsinud isegi Hannes juuksekarva pooleks ajama hakata, seega jäime paigale. Korraks veel tekkis ümberveenjal lootus, et ehk õnn naeratab: Liivo arvas, et oleks hea filmida hotelli juurde jõudmist ja see tähendab, et liikusime 100 m tagasi ja tulime uuesti. Mees jooksis meile avasüli vastu ja kukkus uuesti oma hotelli kiitma, kuid kui sai  vastuseks ei, teatas ta Hannesele, et H on stupid cow! Tore, kui inimesed keeli oskavad!