A. Haava on tihti peaaegu kõleduseni asjalik, kuigi ta vahest teises kohas ei tagane isegi mõne rõhutuse, liigagi tugeva, ülipingutatud sõnastuse eest. Mõni lihtne joon, sekka mõni harilikuvõitu võrdlus ehk mõni muu, üsna tavaline vahend, iluabinõu annab ta laulule oma ilme. Riim on samuti üsna lihtne, sagedasti alge­line, isegi kulunud ehk puudulik.  Värsi virtuositeeti ei näi A. Haava millalgi taotlenud. Sellest tuleb, mitte harva, otsekui iseenesest tek­kiv' tunne keskituse puudusest, vormi absoluutsuse olematusest. Vahest ei näi luuletaja ka tundvat ehk tunnistavat sõna, luulelise sõna, valiku suurt ja kandvat, sugestiivset mõju lüürika kohta. Ta võib isegi vääratada kas liig proosalisele poolele ehk teisipidi retoori­lisesse ülirõhutusesse. Siin-seal tahaks ikkagi midagi retušeerida, midagi viimistleda, midagi muuta, mis teisiti peaks olema.  Sooviks ühe sõnaga mingisugust suuremat lõpetlikkust, täiuslikkust, tingi­matust.