Miks Jussil pole ühtegi vanaisa? Sellepärast, et minu isa pole vaatamata oma ületatud keskeakriisile suutnud aru saada, et vanaisaks olemine pole pelgalt tiitel, millega sõprade ees kekutada. Ka Jussile antud lubadusi tuleb pidada. Täna oli kolmas (või isegi juba neljas) kord, mil ta helistas paar tundi enne kui oli lubanud tulla Jussile  külla ja teatas, et ei saa tulla. Põhjuseks tõi nohu. Alles eile polnud nohulõhnagi ja ka häälest polnud aru saada, et on haige. Minu treenitud kõrv, tema tundmise 30 aastat ja kõhutunne ütlesid, et asi on milleski muus. Nii oligi. Paps oli eile käinud venna juures napsutamas. Õigem oleks öelda joomas. Nii kurb kui mul ka jälle ei olnud, siis ütlesin, et mulle aitab. Aitab sellest, et Juss nii väga ootab teda külla. Eriti veel siis kui vanaisa on ise öelnud, et tuleb. Mulle aitab seletamisest lapsele, et  vanaisa ikka ei saa tulla. Ütlesin, ka papsile, et pangu nüüd lõpuks paika, mis talle elus oluline on: kas sõpradega joomine või on elul ka muud pakkuda. Juss on küll veel väike, kuid ta on ka inimene ja väärib samamoodi austust ning lugupidamist nagu me kõik. Ma arvan, et seekord ma enam ise ei hakka asju lappima. Kui paps on oma otsuse teinud eks me siis saa ka sellest aru. Hirmus kurb on tegelikult nende mõlema vanaisa pärast, aga mu laps on siiski tähtsam kui nende kohatine vanaisatunne.