Siiski ei püüa «Knulp» midagi tõestada või illustreerida, siin on vähe sündmustikulist intensiivsust, mõõdukalt ka filosoofiat, rohkem aga pretensioonituid meeleolupilte ja tundevarjundeid, idamaist sisekaemust ja rõõmsat leplikkust: lõpuks tänab Knulp saatust iga ilusa päeva eest ega kahetse  ühtki toredat armulugu. Ning oma eluga lõpparvet tegeva ränduri pateetiline kahekõne Jumalaga annab teosele kõrgstiilse lõppakordi.