Siinkohal meenuvadki mulle inimestest just ennekõike Kirotar ja Gaston ja siis veel terve plejaad vähemaid vendi kes on kas jooma kukkunud või muidu pagenud nii kuidas jalad võtavad ühel hetkel. Või ära aetud. Igast asju juhtub. Väga tore oleks selline elulugude kogum näiteks kuhu pandaks kokku nood kel kirikuga on halvasti läinud. Ja väike moraliseeriv üldistus veel otsa, et miks. Aga muidugi karavan läheb edasi. "Me liigume  loogeldes loojangu poole". Muud midagi kui et mus soe kaastunne nende suhtes südames on ja mulle ei meeldi kui neid võitjate poolt sildistama kiputakse nagu näiteks "kibestunud" silti neile kohaldatakse. Niipalju siis sellest. Seda ma usun aga küll et kohustuslikust ja etteantud rollist pääsemine/pagemine annab ühe teistmoodi uue ja parema vaimuliku kogemuse. Nii et edu ja õnne, mis muud. Hea on kui Kaini märgiga mees läheb ja ehitab linna. Väga hea on. Nii peabki. Mulle on see mu enda vabadus küll alles  viimasel ajal lõplikult kohale jõudnud ja rahulolu oma üksiolu ja vabadusega. Ehkki vahel on tunne et võimete poolest tahaks veel kuhugile ametkonda elus sisse hüpata. Nii ta võibki olla et me ise ei saagi esiti aru mis meist saanud on ja tahame ikka end näha ja mõtestada mingi teise ja suurema koosluse sees.