(Copy-pastetud Kata blogist)      Kukeharja võiks pidada Eestimaiseks sukulendiks. Mõned neist meenutavad tuntud potililli turdlehte (rahvasuus ka ahvileivapuu) ja kalanhoed. Kukehari kuulubki paksuleheliste sugukonda ja on seega eelpoolnimetatutele sugulaseks. Eestis peaks looduslikult kasvama peale kukeharjade paksulehelistest veel  võsu-liivsibul, aga minul pole õnne olnud teda kohata. Minu emalt endale nuiatud 1978. aastast pärinev raamat "Metsa- ja niidutaimed" toob välja 4 looduslikku kukeharja, mida meil kohata võib. Ja peab ütlema, et siinne kant on rikkalik, omades neist vähemasti kolme.Esimene, kõige levinum ja ilmselt kõigile tuntud, on harilik kukehari Sedum acre. Ta on võrratu oma õitsemise kõrghetkel juunikuus, moodustades suuri erkkollaseid padjandeid. Muide, ta on ainsana mürgine. Mina olen selle kukeharja oma kiviktaimlasse lubanud ja kuigi ta on suur laiutaja, saab teda kergesti välja katkuda, aga peenras ikka leiduvaid tühimikke täidab see roheline-kollane padjand ilusasti ja ainus hetk, mil tal kaunis välimus puudub, on peale viljumist kuivanud raagude staadiumis. Kui need ära tõmmata, kosub kiiresti uus roheline vaip.    . Aga eriliselt võlub see taim mind ikkagi vabas looduses, kus ta moodustab võrratuid kiviktaimlaid, nagu allasuval pildil vana ajahamba alla sattunud keldri katusel Rammu saare rannavallil.  Teiseks leidub meil üsna hulgaliselt valget kukeharja Sedum album, mis võlub oma hõberoheliste kuni punakate lehtede ja väikeste valgete (vahel ka roosakate) täheõiekestega. Ka see lill elab mul kiviktaimlas, aga nii hull laiutaja ta pole, kui harilik kukehari   Ja samuti ohtralt (eriti viimastel aastatel) on meil suurt kukeharja Sedum maximum. Tema on nimele vastavalt suurem ja õitseb ka teistest mõnevõrra hiljem, augustis. Viisin teda ka Kadakale, kelle peenardes ta tundub ennast koduselt tundvat ja on ka juba  katsejäneseks saanud. :o)