Ja alles see oli, kui ise keskkooli ukse jõulise jalahoobiga kinni lõin.  Mis ma toona mõtlesin? Eksamipallid käes, lähen rõõmsalt ülikooli ja saan targaks! Haridus teeb ju igast matsist saksa.  Päris nii ma ilmselt ei  mõtisklenud, aga ikka oli tunne, et üks etapp on läbi. Mats mitte, pigem tõesti noor ja roheline sellipoiss, kes unistas meistripaberitest.    22. juuni õhtu, 2007. aasta:  "Mu lilled on surnud ja ega mu endaga ka paremad lood pole. Ühesõnaga, täna oli Nõos lõpetamine. Uhked kõned, veel uhkemad kostüümid ja loomulikult õnnitlused lähedaste ja sõprade poolt. Aktus nagu aktus ikka, ilmaimesid ei toimunud, kõik läks õlitatult. Ma vihkan selliseid üritusi. Mitte ei meeldi istuda umbses saalis ja  hoida näol naeratust. Pluss see hirm, et lähed rahva ette oma tunnistust saama ja juhtub midagi kohutavat. Oled näost nagu tomat, kuskilt käriseb paar õmblust, koperdad oma kõrgete kontsadega jne. Kõik need õudusunenäod. Kokkuvõttes nii hull polnud, pisarat silma ei tulnud, aga midagi jäi nagu kripeldama. Kas ongi kõik, kas tõesti?!"    Ühesõnaga, aasta hiljem võib kokkuvõtvalt öelda, et astusin hoopis elukooli. Mis edasi, seda ma praegu ei tea. Ei tea isegi seda, mida teen homme õhtul,  ülehomsest ei hakka rääkimagi. Spontaansus on tore asi, aga…