Paistab, et vähemalt hetkel ei ole meil vaja enam hiljuti maha pandud  kartuli ega aiamaa pärast muretseda, kuna siinkandis ringi hulkunud sead on kinni püütud. Kõigepealt kõrvaldati karjast suur emis ja seejärel püüti järk-järgult kinni teised. See teine suurem siga osutus lähimal vaatlusel ka emiseks, kes võivat omaniku jutu järgi tiine olla, nii et tema püüdmise üle oli eriti hea meel. Kui kõige suurem oli kadunud, muutus kari nii julgeks, et tuhnisid kedagi kartmata aiamaaks mõeldud maalapil ning sõid neile visatud präänikuid. Lõpuks õnnestuski nad naabri seaaedikusse  meelitada, kust saadi noor tiine emis transpordipuuri. Kahjuks õnnestus põrsastel põgeneda ja kui me neid paari järgneva päeva jooksul ei näinud, arvasime neid hukka saanud olevat. Mets on ju täis ohtusid. Siiski tulid nad lõpuks jälle meie lambaaediku juurde, kuid jooksid kohe metsa poole. Helistasime sigade omanikule, kes tuli peagi transpordipuuri ja peibutussöödaga, milleks oli kalajäägid. Sead armastavat nimelt väga kala süüa. Et kõik põrsad kätte saada, oli vaja  kõvasti kannatust, ühe päevaga see ei õnnestunudki. Lõpuks, kui väljas oli vaid üks siga, kutsuti meid appi teda püüdma. Meil õnnestus põrsale üsna lähedale pääseda ja mul jäi puudu umbes 2 cm, et tal tagajalast kinni saada. Tulemuseks olid siiski vaid valutavad põlved ja mulda täis suu. Nii tuli omanikul ka viimane notsu kala abil puuri meelitada ja lõpuks see  õnnestuski. Nüüd võime aiamaa ja kartulipõllu pärast vähemalt nende sigade pärast mureta olla.