Eestis ja ka mujal Euroopas kaasnes külaühiskonna uuenemisega vana pärimuskultuuri hääbumine. 20. sajandil on püütud vanu folkloorižanre kohandada uueneva ühiskonnaga. Niisugust tegevust  on nimetatud folkloori taaselustamine (ingl k revival), folklorism või folklooriliikumine, mis on osa omakultuuri hoidmisest ja väärtustamisest.  Eesti folkloori toomisel kaasaega on olnud keskse tähtsusega 1920.-30. aastail alanud rahvatantsuliikumine: vanemate tantsude õppimine, seadmine ja esitamine publikule laval või väljakul. Eesti tantsupidude ajaloos võib esile tuua mitmeid murrangulisi sündmusi ja perioode, mis on viinud tänapäevase traditsioonini.*   Neile murrangutele järgnevail stabiliseerumise aastail peeti mitmed ulatuslikud laulu- ja tantsupeod.  Pöördelised 1970.-80. aastad tõid kaasa tantsu lähendamise selle folkloorsele alusele. Selle suuna juhiks Eestis oli Kristjan Torop koos folkloorirühmaga Leigarid. 1986. aastal toimus Eesti esimene rahvusvaheline Eesti folkloorifestival "Viru Säru".  21. sajandil on püsinud tantsupidude traditsioon. Armastatuks on muutunud tantsuklubid ja folkloorifestivalid, neist tantsudele on keskendunud Võru folkloorifestival.