Lapsena, mil ma käitusin oma sisetundele vastavalt: tundsin et vat lähen ja ronin selle kõrge kase otsa, kohe päris latva, vaatamata sellele et ilm on tuuline ning kask kaks korda kõrgem kui mu maja, ja ma lihtsalt läksin. Milline nauding! Milline adrenaliinikogus, milline kaif! Milline rõõm elust! Jah, hirmud, need olid ka olemas, aga mitte iial ei lasknud ma neil end pimestada. Ja minu elu oli super. Mis minuga nüüd ometi juhtunud on? Tuletan end meelde lapsena  kase otsas ja tunnen hirmu, mida ma siis ei tundnud.. Ehh? Tobeduse tipp!