Kärdla meteoriidikraater (Kala, Puura, Suuroja, 1984), ringvalli harjalt 4-kilomeetrise läbimõõduga ja enam kui 0,5 km sügavune mattunud meteoriidkraater Hiiumaa kirdeosas, moodustus umbes 455 mln aastat tagasi Ülem-Ordoviitsiumi aegses madalmeres (umbes 100 m sügavuses) toimunud, ligi 200-meetrise läbimõõduga,  teadmata koostisega meteoriidi plahvatuse tagajärjel. Kraatri avastamine ja uurimine kujunes meie suurte meteoriidikraatrite uurijate esimeseks ja kõige tõsisemaks katsumuseks. Lubjakivide kallutatud lasuvusele ja ebanormaalsele lõhenevusele Hiiumaal Paluküla ümbruses olid vihjanud juba Eesti geoloogia suurkujud (Schmidt, Helmersen jne) 19.sajandil, kuid päris "pomm" lõhkes 1967. aastal, kui kaevupuurijad sattusid Paluküla mäel kabeli juures kaevu puurides 15 m sügavusel kristalse aluskorra kivimitele, mis  teadupärast oleks pidanud olema seal ligi 250 m sügavusel! Uurimise võtsid nüüd üle sensatsioonimaiad geoloogid ja pärast paariaastast puurimist ning uurimist avaldasid nad arvamust (Viiding, Kala, Pobul, 1969), et tegu on väikese, Maa sisejõudude poolt ülestõstetud kristalse aluskorra plokiga (nn plaantiklinaalse kerkega). Enamvähem samale seisukohale jäid ka Hiiumaad kaardistanud ja Paluküla piirkonnas struktuuri uurimiseks kümneid puurauke puurinud rakendusgeoloogid (Kala jt., 1971).  Eestis oli  kvaliteetse killustiku defitsiit: omal ei olnud ja kaugelt oli kallis vedada. Kuuldused sellest, et seda (st kõva kristalset kivimit) Hiiumaal Paluküla piirkonnas vähem kui 20 m sügavusel lausa lademes võtta, ergutasid geoloogide fantaasiat ja nii käivituski varsti (1973) Hiiumaal graniitse killustiku tootmiseks sobilike kerkealade otsimistööd. Peale sajakonna puuraugu puurimise kaardistati nende tööde käigus geofüüsikaliste meetoditega (magnetomeetria, gravimeetria) kerkeala ümbrus. Ja kui siis lõpuks geofüüsik  Oleg Gromovi poolt joonistaud raskusjõuvälja anomaaliate kaart lauale pandi ahhetasid kõik asjaosalised nagu ühest suust: "See on ju kraater!" Seda, et tegu on plahvatuse läbi tekkinud kraatriga, näitasid ka purustatud kivimite (brecciade) lasundid, mida puuraugud üha enam ja enam avasid ning seda tunnistasid ka uurijad oma aruannetes (Suuroja jt, 1974; Kala jt, 1976). Kuna mingit võõrmaterjali, st vulkaanilist ega meteoriitset, kusagilt silma ei hakanud, siis tegid Kärdla kraatrit uurinud geoloogid seda,  mida nende kolleegid üle maailma lugematuid kordi ennegi sarnase probleemi ees seistes olid teinud ning ütlesid, et see on gaasiplahvatuse läbi tekkinud struktuuri ja kivimitega. Teave sellest, et maailmas oli selleks ajaks paljugi muutunud ja et juba mitme aasta eest oli leitud lahendus ka selliste "puhaste plahvatuste" (gaas on puhas asi ja plahvatades jälgi ei jäta) päritolu identifitseerimiseks, ei olnud nendeni veel jõudnud.  Nad seisid Karjalas Jänisjärve meteoriidkraatri ääres ja vaatasid  ebamäärase kujuga koonuseid kvartsiidikaljudel ning naersid nende üle, kes julgesid väita, et need olla tekkinud meteoriidiplahvatuse tagajärjel. Nad kuulsid kusagilt ja kelleltki mingist paralleellõhelisest kvartsist (nn planaarsetest elementidest), mis pidi samuti andma tunnistust sellest, et see kivim on läbi elanud meteoriidiplahvatuse ning raputasid pead ja laususid: "Kärdlas küll midagi sarnast ei ole leitud." Ja alles siis, kui vene kolleegid, kes olid vast rohkem kursis maailmas ja kosmoses selles vallas  toimuvaga, tulid ja näpuga näitasid - näete, siin, teie omades Kärdla kivimites nad on, need meteoriidplahvatuse jäljed (planaarsed elemendid kvartsis) - läksid ka mitmete meie Kärdlat uurinud geoloogide silmad valla. Kuid nüüd oli hilja oma tölplust kahetseda, sest magusamad viljad sellelt avastuste viinapuult olid juba nopitud ja nii viidatakse kirjanduses, kui tuleb juttu Kärdla kraatri meteoriit se päritolu kindlakstegemisest, ikka rohkem sellisele allikale kui Masaitis jt, 1980.