Wernle ja Burdachi poolt esindatud vastupidised vaated renaissance'i aja usulise külje kohta näivad mõlemad olevat äärmiselt ühe­külgsed. Mis puutub Burdachisse, siis samastab ta liiga kergesti usu­lise eschatoloogia unistused mingist sisemisest kõlblisest ja usulisest uuestisünnist renaissance'i aja mõistega kultuuri uuestisünnist, kui teatavast konkreetsest, tegelikult juba aset leidnud faktist. Burdach on renaissance'i mõistele annud selle tavalisest tähendusest niivõrra  erineva sisu, et seda mõistet tema käsituses vaevalt võimalik kasutada konkreetsete ajalooliste nähtuste eritlemiseks ja piiritlemiseks. Ka Wernle väited renaissance'i puhasilmlikust iseloomust ei taha hästi paika pidada. Uus maise elu ja ilmlikkude hüvede väärtamine nõudis renaissance'i aja sugupõlvedelt teatavat seisukohavõttu ristiusu ideaalide kohta. Paul Mestwerdt leiab täiesti põhjendatult, et iga humanistliku püüdega samal ajal oli latentselt seotud mingi usu­line probleem. Uued usulised otsingud johtusid  isiku autonoom­sest eneseteostusest üldise kultuurilise tõusengu pinnal, sest süvenenud eneseareng ei võinud ükskõikselt mööduda ilmavaate usulisest küljest. Omalt poolt mõjus kristliku kultuuriga vastolus seisva antiiksuse harrastamine selleks kaasa, et maiste ja usuliste püüete lepitamise prob­leem koondas endale alatasa tähelepanu. Nii ei saanud ilmlikud huvid terve renaissanse'i aja kestvusel täiesti elimineeruda usulisist vaid põimusid viimastega eri isikute juures kõige mitmekesisemais  kombinatsioones. Ei oleks õige pidada renaissance'i aja usulisi otsin­guid mingisuguseks kõrvaliseks elemendiks või lihtsalt endise kesk­aegse ilmavaate Jaanusteks nagu mõned eelmised uurijad (Korelin j t) on teinud - needki otsingud kuuluvad ühes ilmliku eneseteostuse püüetega renaissance'i inimese psüholoogia oluliste elementide hulka. Üldiselt polnud peale mõne erandi renaissance'i usulised otsingud siiski niivõrra intensiivsed kui selle maised harrastused. Et viimaseid kerge polnud lepitada kristliku moraaliga,  piirdusid humanistid tavaliselt ristiusu ja katoliku kiriku formaalse tunnustamisega, kuid nõudsid selle eest endale õiguse ristiusu kõrval omal viisil elada uskuda ja aadelda. Ristiusu otsekohest eitamist leiame neil ajul ainult erakordse nähtusena. Tegelikult kõrvaldasid humanistid siiski kristliku ilmutuse kuitunnetamise lõpliku kriteeriumi ja rajasid tee iseseisvaile vaimlisile väärtusile kiriku autoriteedi kõrval.