Balti kirjanike väärtusastme määramisega näikse üldse olevat isesugune kimbatus selles kirjandusajaloolises katses. Võtame näiteks kaks põlisest balti mõisnikusoost võrsunud proosakirjanikku, kellest kumbki on saanud Saksamaal tootlikuks: Alexander v. Ungern-Sternberg (1806-1868) ja krahv Eduard Keyserling (1858-1918). Favre'i enese  tunnistust mööda on junkru-romantiline Ungern-Sternberg oma romaanide ained ja probleemid leidnud Saksamaalt. Baltikumi puudutavaid teemasid on ta riivanud oma memuaarides, mis alles 1919 lühendatult ilmusid (J. Kühn'i toimetatud ja sissejuhatatud väljaandes "Erinnerungsblätter aus der Biedermeierzeit"). Selle ladvikult fabuleeriva sulerüütli tendentsilisi karakterjoonistusi ei kiida ka Favre igas suhtes eeskujulikuks, samuti ei poolda ta ebatõenäolisi lahendusi. Unarusse vaibunud Ungera-Sternbergile omistab  "Balti luulekunsti ajaloo põhikavand" sellegi pärast ligikaudu neli ja pool lehekülge (78-81). Balti sakslaste esmajärguliseks andeks ja kogusaksa kirjandusajalukku küündivaks jutustajaks on õigusega mainitud Ed. v. Keyserling. Eilse Kuramaa kõrgemast aristokraatiast põlvnedes on see novellist, romaani- ja draamakirjanik pikema välte oma elust veetnud Münchenis, millisest vahekaugusest ta nii meelteerksalt ja hariduspeenelt on käsiteluud oma kodupinnale kuuluvaid kujusid. Seisusrauge evidentsusega selgitab  ta täisehtsaks viimisteldud proosakunst balti aadliseltskonnas mõeldavate eluliste puhangute helget lämbumist ja õhtueelset suremist ("Schwüle Tage", "Abendliche Häuser"). Kõige kunstivalmim balti sakslastest jutustaja, ja sellegi pärast on talle ainult pisut üle lehekülje aset varutud Favre'i esitises (100-101). Kõrvaline küsimus selle juures, kas Ed. v. Keyserling'i kutsuda "aristokraatlikuks realistiks" või pigemini ülimuslikuks impressionistiks.