Lätlaste allaheitmisega olid sakslased endile saanud agarad abilised eestlaste vastu, kes ei jõudnud ära oodata võitluse al­gust. Kuna sakslased, olles kinni lõunapool, veel nähtavasti ei rutta sõdima eestlaste vastu, tulevad lätlased neid juba kiirus­tama ja sõtta kutsuma (Chr. XII, 6). On võimalik, et sakslased osalt lätlaste pealekäimisel  ja mõjul pöörsid omad vallutusmõtted enne põhjapoole eestlaste vastu, kui palju lähemate naabrite semgal­lide, leedulaste ja kurelaste vastu lõunas, kes neile olid juba teinud palju tüli. Mõjuta sakslaste plaanesse ei võinud see lätlaste püüe olla, kuigi me ei tea ega hakka siin harutama, kui suur see mõju oli. Kindel on, et esimesed retked eestlaste vastu sündisid suurelt osalt lätlaste kihutusel ja üks isegi ainult lätlaste poolt. Ja kes teab, vahest pidasidki eestlased, lätlaste olles nii suures osas  sõjakäikudes nende vastu, nüüd algavad võitlused esialgu nende rööv- ja tasumisretkede jätkuks, mida oldi isaisadest saadik harjutud lätlasilt nägema. Igatahes on ilmne, et eestlased ei käsitanud sõja esimesel järgul ja esimesel poolelgi uute võitluste tähendust ja tagamõtet, nad kindlasti ei saanud aru, et siin oli tegemist Alberti ja sakslaste plaanidega vallata nende ja võimaluse korral veel muidki maid, nagu nad varemgi polnud tähele pannud ega aru saanud kogu sakslaste maaletuleku tähendusest. Dr. Luiga  on omis eelpool mainitud kir­jutusis püüdnud näidata, et eestlased ja liivlased teadsid kõige kaugemaidki maailmasündmusi ja nende tähendust ja mõju. Jääb arusaamatuks, kuidas nad niisugusel korral ei pannud tä­hele ega käsitanud lähemaid ja otsekohe endisse puutuvaid sünd­musi. Eestlased ei takistanud saksa maaletulekut ega hävitanud nende asundust kohe alguses. Ei saadud aga aru, mida nad taot­lesid, ka siis, kui sakslased olid juba oma lähema ümbruse vallanud ja hakkasid edasi tungima Eesti, vaid  pidasid, nagu tähenda­sime, uusi kallaletungimise lihtsaiks röövretkedeks, nagu neid olid teinud seni kõik naabrid ja ka ise eestlased. Vastasel korral oleks vähemalt nüüd vastu hakatud ja ühiselt vastu hakatud ja otse­kohe püütud vaenlast ajada tagasi sinna, kust ta tulnud, ega oleks üksikute maakondade kaupa tehtud ainult selle hirmutamiseks vastu röövkäike Lätimaale, nagu tõepoolest sündis kogu esimesel sõjajärgul. Just kõigi Dr. Luiga väidete vastu, peab tõendama, et nimelt, kui tohib nõnda öelda,  diplomaatilisis käikudes, mis nõudsid vähegi üldise seisukorra hindamist, rahutegemisel, vaen­lase kitsikuse ärakasutamisel jne. on eestlased kõige nõrgemad ja lasevad endid iga kord ilmsesti sisse vedada. Nii näit. 1208. ja 1212. aasta rahutegemisel. (Chr. XII, 6; XVI, 2), kui saks­lasil jõud väike või tülid ja võitlused ees teiste naabrite ja oma abiliste liivlaste ja lätlastega, teevad eestlased rahu ja peavad seda. Samasuguseid näitusi võiks tuua veelgi, on aga asjatu, kuna see isegi on kõigile ilmne.