Ajal, mil maist elu hinnati järjest madalamalt, pakkus kristlus pärandit teises ilmas. Kristlus oli elava lootuse religioon, olgu tahumatus vormis nagu Papiasel, olgu ratsionaliseeritud versioonis nagu Clemensil ja Origenesel. Dodds väidab, et on tõendeid, mis näitavad: neil sajanditel igatsesid väga paljud surma, olgu teadlikult või teadvustamata. Selliste inimeste jaoks tegi võimalus surra märtrina, mis toob au siinses maailmas ja  õndsuse järgmises, kristluse ainult köitvamaks.