Mida tõsisemaks muutub Ramilda haigus, seda enam küpseb ta seesmiselt; haiguse mõjul avastab ta oma suure hingelise üksinduse (460), ning üksindus ühes järjest läheneva surma aimdusega tõstab ta välja naiselikkuse kitsaist piiridest, kõrgemasse vaimsesse õhk­konda. Surma lähedusest kasvanud üksindustunne teeb ta  targaks, kibedalt targaks, üleolevalt ning alistuvalt targaks, pannes teda pea­aegu avameelselt tunnistama oma poolehoidu kohmaka maapoisi vastu, kelle kiindumust ta ilma surmaläheduseta iialgi poleks julgenud ega tihanudki vääriliselt hinnata oma lihtsameelses kõrkuses. Ramilda kerge ja isekalt pealiskaudne meeldumus Indrekusse muutub haiguse mõjul tugevaks, usaldusele rajatud ja seepärast julgustavaks ning lohutavaks armastussõpruseks, mis ehk ei aita vähendada surmaeelset kibedust ja surmanukrust, kuid aitab  seda võita (534), jagades seda sõbraga ning jättes selle osaltki sõbra kanda, - tänulikkusest sõbrale ta lohutava olemasolu eest (545) … Seesmiselt kauniks ja õilsaks teeb surma lähedus tuisupäiselt lobiseva, tühise preilikese; inimeseks teeb surma lähedus pealiskaudse ja tujuka naisehaka-tise. Nii jääb lõpuks liigutav mulje Ramilda haprast tütarlapsekujust, mille kõrval seisab vikatimees, - nii liigutav mulje, et Indrekul tun­dub õigus olevat, kui ta oma noorukest armastatut võrdleb kodutalu põhukuuris  nähtud hilise pääsukesepesaga: õige naiivne, kuid oma naiivsuses kuidagi tabav ja härdust tekitav võrdlus (472-473).