Keegi, kes lapsi ei saa, peab ülimaks õnneks saada emaks. Lapse või laste emad vahel elumuredes vaeveldes, ei märka olla õnnelikud oma laste üle. Ja veel palju õnne võimalusi, mida märkame alles siis, kui oleme neist ilma jäänud.  Paradoks on: kui inimesel midagi puudub, siis igatseb ta seda ja kui tal see olemas on siis  ei pea ta seda miskiks. Kui inimene midagi väga püüdleb, siis paneb ta kogu jõu mängu. Kui eesmärk saavutatud, siis huvi ka kadunud. TEE eesmärgile on kõige õnnelikum aeg.    Kujutlege sportlast, kes pürgib medalile. Ta igatseb seda võitu ja positsiooni kogu hingest ja elab vaid selle saavutamisele. Kui temast saab olümiavõitja või maailmameister, siis on suur joovastus, kuid õnn saab varsti läbi peale tervitusi ja rõõmupidustusi. Edasi tuleb vaevarikas ja psüühiliselt ränk KOHUSTUS püsida tipus ja  olla kõige parem! Positsioonide kaitsmine on tunduvalt raskem, kui positsiooni püüdlemine. Ükski inimene ei ole ju pidevalt tippvormis. Niipea, kui areng peatub ja asutakse kaitsepositsioonile (ehk seisakule) ja tekib paratamatu tagasilangus.