25. juulil 1943 viidi läbi Benito Mussolini vastane vandenõu, mille olid ette valmistanud fašistliku partei kõrged funktsionäärid, ning Mussolini arreteeriti ja viidi teadmata kohta. Skorzeny kutsuti koos viie ohvitseriga Führerhauptquartieri. Füürer valis just Skorzneny selle ülesande, mida ta nüüd nelja silma all talle seletas, lahendamise jaoks välja. Hitler oli veendunud, et Itaalia astub kuninga poolt loodud uue valitsuse all varsti sõjast välja ja annab Duce liitlastele välja. Skorzeny ülesanne oli uurida välja Mussolini asukoht ja ta vabastada. See operatsioon tuli ette valmistada ja teostada suurima saladuskatte all. Pärast arutlust kindral Studentiga andis Skorzeny Führerhauptquartierist käsu edasi Berliini ning käskis luua vastava võitlusgrupi. Järgmise päeva hommikul pidid 40 meest olema varustatud vormide, tsiviilülikondade, relvade, lõhkeaine, raadiosaatjate, langevarjude ja uute teenistusraamatutega, et varjata Itaalias Waffen-SS-i kohalolekut. Tänu Rooma saksa saatkonnas töötavale SS-Sturmbannführer Herbert Kapplerile saadi teada ka pidevalt muutuv Mussolini asukoht. Üks kohtadest, kus Mussolinit rangelt valvati, oli Sardiiniast põhja pool asuv merekindlus Maddalena. Skorzeny tegi ettevalmistusi, et päästa Mussolini vaid käputäie meestega, kes viidaks kiirpaatidega saarele ja kes peaksid kahjutuks tegema itaalia valvurid. Aktsioon, mis pidi toimuma 28. augustil 1943, tuli peatada, kui saadi teada, et äsja oli Mussolini sealt ära viidud. Uus itaalia valitsus oli seega plaanitud ettevõtmisest Maddalenal teadlik ja sai sellepärast Mussolini viimsel hetkel saarelt ära viia. Hiljem selgus, et Abwehr-Chef, admiral Canaris, kes midagi muud polnud kui kõrg- ja riigireetur, oli 28. augustiks 1943 plaanitud aktsiooni reetnud. Õnneks saadi kiiresti teada Mussolini uus asukoht. See oli spordihotell Gran Sasso Abruzzen-mäestikus; umbes 2000 meetri kõrgusel. Skorzeny ja Radl lendasid sellest alast 8. septemberil 1943 üle ja tegid pilte Gran Sassost. Veidi pärast seda toimus itaalia üksuste relvastuse äravõtmine saksa üksuste poolt. Kuna pärast itaalia armee kapituleerumist oli oodata Mussolini väljaandmist liitlastele, tuli ta vabastamine kiirelt teostada. Rünnak hotelli vastu oli võimalik ainult purilennukitega maandudes. Lõuna-Prantsusmaalt saadeti kaksteist sellist lennukit Itaaliasse; nendesse mahtus peale piloodi veel üheksa meest. Maandumiskohaks määras Skorzeny ühe hotelli lähedal asuva aasa. Samaaegselt pidi üks Fallschirmjäger-pataljon orus hõivama trossraudtee-jaama, mis viis hotelli. Karl Radl tegi veel ettepaneku carabinierikindral Solet kaasa võtta, kellele olid hästi teada itaalia valvemeeskonnad ja läbi tema anda käsk saksa sõdurite pihta mitte tulistada. 12. septembril algas start. Kindral Student saatis Pratica di Mare lennuväljalt ära 17 Waffen-SS meest ja 90 Fallschirmjägerit. Maandumiskoha kohal märkas Skorzeny järsku, et tema poolt aasana nähtud pind oli hoopis suusahüppenõlv. Maandumine ei olnud seega seal võimalik. Skorzeny käskis nüüd piloodil võimalikult hotelli lähedale maanduda. Ta purilennuk jäi vaid 15 meetrit enne maja seisma. Skorzeny, ta lennuki mehed ja carabinierikindral Soleti jooksid hotelli poole. Karl Radl, kelle purilennuk Skorzeny oma lähedal maandus, kirjeldas seda hetke oma raamatus "Befreier fallen vom Himmel": "Skorzeny võtab oma mehed, nad jooksevad hotelli poole. Seal on üks itaalia valvur. Kindral Soleti hüüab neile: "Ärge tulistage! Ärge tulistage!" Ja see jäätakse sinnapaika, edasi hotelli poole. Üks uks lendab lahti. See on raadiotorn. Üks itaalia sõdur on raadiosaatja juures. Ta lendab ühe hoobiga toolilt. Üks, kaks lööki automaadiga ja raadiosaatja on kasutuskõlbmatu. See on tehtud. Abi kutsuda nad ei saa. Kuid ükski uks ei vii keldriruumist välja. Tagasi, välja. Nüüd käib asi eesehitise nurga pärast. Taas üks valvur. "Ärge tulistage! Ärge tulistage!" hüüab kindral. Ka see valvur ei tulista. Ees on üks kahe meetrine betoonmüür. Skorzeny ronib ühe mehe õla pealt üles, astudes ta seejuures pooleldi kössi. Sama mees aitab veel teisigi üle müüri. Nad seisavad maja esisel terrassil ning tahavad peasissekäigu poole minna, kui maandub kolmas, st minu lennuk. Aega on võib-olla vaid minut möödunud. Kõik oleneb veel sekunditest. Mu masin puudutab pinda, tõuseb veel kord, liigub veel 50 meetrit ja maandub, umbes 100 meetrit hotelli ees. Ja juba kiirustame me komandörile appi. Ta näeb just Ducet akna juures. "Duce, astuge akna juurest tagasi, eemale aknast!" hüüab Skorzeny, ta kardab veel tulevahetuse tekkimist ja võimalikku sellest tulenevat õnnetust. Me tungime edasi hotelli poole… Enne veel kui ma sissepääsuni jõuan, on Skorzeny ja Schwerdt sisse läinud, läbides Carabinierid ilma relvakasutuseta. Need on täiesti jahmunud ja tahavad hotellist välja. Nad pidasid tõenäoliselt lõunat. Osalt on neil automaadid kaasas, osalt on nad ilma relvadeta. Nad näevad oma kindralit, keda paljud tunnevad, kuid keegi ei tulista. Skorzeny ja Schwerdt jooksevad täiesti tundmatus hotellis trepist üles. Skorzeny tõmbab teisel korrusel ühe ukse lahti. See on õige. Sees seisab Mussolini. Tema juures on kaks ohvitseri ja üks mees tsiviilriietes. Nad lendavad kaarega välja. Nüüd on nad üksi. Siis ilmuvad allohvitserid Gföller ja Gläsner juba uksele. Ja kui ma ise läbi avatud ukse astun, teatab Skorzeny: "Duce, füürer on saatnud meid Teid vabastama!" Mussolini on väga liigutatud. Ta vastab vaid: "Ma teadsin, et füürer ei jäta mind hätta." Surub Skorzenyl kätt, embab teda, suudleb teda põsele. Sama toimub ka minu, Schwerdti ja Wargeriga."