Need rahulolematusest viltused molud. Inimeste näoilmed mis viitavad selgelt sellele, et elu pole neist hästi kohelnud- suunurgad allapoole, kahvatud silmad, vormistvajunud põsed- hale on vaadata. Aga kelle kätes sinu elu siis ometi on olnud? Nüüd on ootused ilmselt hajunud eksole. Rumal oli loota et küll elu sulle ise midagi kandikul pakub, jäädeski järjekindlalt kelnerit ootama...  pfuf, serveeri ise oma elu selliseks nagu seda ootad!    Siis paar vanamutti hädaldavad kuidas ravimid neid üldse ei aita ja kui valus neil on. Ainult lätutavad oma visiitidest, käivad pensioni eest hilpe ostmas, valivad toitu hinna järgi ja vürtsitavad seda peotäie tablettidega, mida kitliga tädi kontoris pidavat üllaks "raviks."  Siis on naabritüdruk, kes päästab liftis mu päeva ülevoolava naeratusega, soovides "Kõike head!" Ja liftist välja astudes ma tunnen, et sellistest naeratustest meie  maailm just puudust tunneb. Ainuüksi selle naeratuse eest on ta kindlasti inimestele hästi teada.    Järgmiseks kurdab õrn tütarlaps kuipalju talle haiget on tehtud, kui palju on ta rahutuid öid mööda saatnud. Kõneleb toetusest, mida väga vajab, aga tõrjub seda niipea, mil talle seda pakkuma hakatakse. Teadmata isegi, mida ta tahab, käitub emotsioonide pealt. Sisimas vajab seda, et teda tähele pandaks, pole tema ju tühi koht siin maailmas. Siis on vaja õhutada kõiki endale järele jooksma, ennast  ihaldama panna. Aga tagatipuks on ikka, nii valus on ja ma kannatan. A kes seda sinule siis lõpuks tegi? Oi ei.. muidugi ära hakka iseennast süüdistama, see oleks ju iseenda nuhtlemine. Muidugi ka valus tõdemus iseendast. Teisi on ju kergem ebaõigeteks pidada, kui ennast. Miks sa siis ei peaks seda tegema onju.    Peale selle inimesed, kes vist ei õpi kunagi. Räägid talle korra, räägid kaks. Sõnadel ei ole mitte mingit tulemust, tuul nagu viiks need peast minema. Ja kui sellel inimesel korduvalt  teistega arvestada palutakse, siis üritab ikka kuidagi nihverdada, lootuses, et see jääb vähem märkamatuks. Tühjagi! On vaid arvamus sellest, mis tuleneb ikkagi vaid iseenda vajadustega arvestamisest. Ärritavad sellised inimesed. Täiega näkku neile!    Ja ma mõtlen, et ometi on naistel siin maailmas suur mõju ja vajadus nende järele ülitähtis. Nende olemasolu tingib inimkonna elu, tagab rahvuste säilivuse ja on põhjuseks parimatele rõõmudele ja sügavaimatele kiindumustele. Üldiselt- naised on meeste  jaoks asendamatu eluvorm. Pole naisi, pole ka mehi. Naised on rõõmude algus, esteetika mõjutajad, rahuolu tagajad, julguse põhjused ja elu alused.  Naised on ka põhjusteks miks mehed kaklevad. Nad viivad mehi lahingute ja sõdadeni nagu seda suutis Trooja Helena. Ja mehed teevad seda selleks et hoida röövlite eest vara, kes on neile parim, kelleta nad ei suuda ja kelle nimel nad nii kuradima faking palju vaeva näevad. Naised panevad mehi sütel kõndima, hingetuks jooksma, mehed on võimelised nende nimel  kasvõi luid murdma, haavadest veritsema ja kõike ainult selleks, et tõestada, kuiväga tähtsaks on saanud üks naine nende elus. Mehed võivad tänaval vastu hakata hüppajatele, pannes kaalukausile oma hindamatu elu, vaid selleks, et üks tüdruk ei saaks haiget. Mehed võivad sööta ennast ette hundile, vaid selleks et üks tüdruk saaks varjuda, kutsuda abi. Ja kui mehed on väga kiindunud, naine on suutnud nendes leegi süüdata, siis kaitsevad ja hoiavad mehed naist kui teist südant oma rinnus. Ärgu keegi neile  ainult hinge sittugu!    Ja samas on mehed need kelle kõrval on hea ja turvaline. Mehed täiendavad naiste enesekindlust, pakuvad ilusaid hetki ja õrne puudutusi, on kindlaks toeks ja rõõmuks, aitavad siin karmis maailmas kuidagi hakkama saada, jagavad tunnistust sellest kuivõrd tähtis saab olla neile üksainus naine kõigist nendest miljonitest siin maailmas ja mehed tõdevad, et iga naine on kellegi jaoks terve maailm.