Osa saadikute edasisõitu oodati  ametivõimude poolt Tartu kaudu aurikuga. M. Mitt teab üsna usutavalt jutustada, et nende vangistamiseks oli siin tehtud vajalisi ettevalmistusi. Maalt oli 19. septembri ümber linna sõitnud suuremal arvul mõisnikke, kellede ülesandeks oli väljuvaid talupoegi ära tunda. Kohalik politsei oli saadikute vangistamiseks saanud kubernerilt vastavad korraldused. Ja 20. septembri hommikul, mil oodati saadikute ärasõitu, võeti sadam politseiametnikkude poolt erilise valve alla. Sadama ümbruskonda oli võimude poolt peidetud  ka sõdureid. Varitsevast hädaohust aegsasti hoiatatud talupojad aga jäid sadamasse ilmumata, nad valisid edasisõiduks teise tee. Taiu­poegade hoiatajaks Tartus oli "Eesti Postimehe" toimetaja J. V. Jannsen. Osa Tartust lähtunud saadikuid ajanud kohaliku sillakohtu lambur Põltsam küll taga, kuid jõudnud neile järele alles väljaspool oma maakonna piire ega ole saanud neid siis vangistada. Nagu kodumaalt väljutud, nii jõudsid eesti talu­pojad ka Peterburisse üksikult ja väiksemate rühmade viisi. 25.  septembril saabus siia ka saatkonna peaorganiseerija ja kollektiivmärgukirja teksti koostaja A. Peterson. Tema oli lahkunud Holstrest juba 15. septembri paiku, varustatud plakatpassiga ja kohaliku kogukonnavalitsuse volitusega. Ettevaatusest kodu­maa võimude suhtes oli ta sõitnud hobustega Ostrovisse ja sealt Pihkva kaudu Peterburisse. Saatkonna paberid, palvekirjad all­kirjadega, oli tal õnnestunud saata pealinna kellegi ohvitseri Karlov'iga, kes oli aktsiooni ühe tegelase, Päri valla taluperemehe Karl Dreimanni  sugulane ja sõitis selle juurest suvitamiselt tagasi.