Iseasi on küsimus, kas on olemas ainult need kaks loomingu põhitungi ja teiseks, kas needki on tõesti küllalt puhtalt seletet ja iseloo­mustet. Nende ridade kirjutaja on juba mitu aastat kasulikumaks leidnud pidada sellisteks loomingu ja kogu elu põhitungideks pigem: esiteks elamistunde kestmisiha üldse ja teiseks ta intensiivistumise, kasvamise iha. Esimene neist viib kultuuriloomingus iseendast harmooniliste "ideaalvormide" taotlusele, kuna ainult need elu kestvust näivad soodustavat - nii eetika ja  mõistuse reeglid jne kui ka enam viimastele rajat konstruktiivne ja tasakaalukas "klassikaline" kunst. Teist, elamuse kasvamise iha, võime aga samuti jälgida läbi kõigi elu ja kultuuri, eriti "lõbukultuuri" vormide; juba kogu kunst oma olemuselt kuulub enam siia, eriti aga tema "romantiline" tüüp, kus elamuse intensiivsuse, elu rikkuse iha toob valdavana iseendast kaasa ka romantismile omase tundepaisutuse, lõpmatuseni jätkuva mitmekesisuse püüde, rahutuse, liikuvuse jne. Kuid Strichigi pikem kriitika ja  edasiarendus ei mahuks selle kirjutuse raamidesse.