Milleks alustada uut lugu, kui tunned, et vana pole veel läbi, kui tahad, et  olekski vaid üks - Suure Eluarmastuse Lugu?! Nähes küll siin-seal uute lugude algeid, ei taha, ei julge või ei viitsi Massaud neist kinni hakata, laseb neil minna, kuni osutub, et ainsaks looks, mis tal õieti on, on see ammuteada lõpuga vana lugu, mida mängib inimestega elu. Sest suur on elu, kuid ühe elu lugu on suur vaid harva. Ehk Faehlmanni eleegilises sõnastuses: "Ükskord oli üks mees. Ta sündis, kosis ja suri./ Enam ma temast ei tea. Aga see oli üks mees!" Otsekui ämblik istub vananev Massaud oma  aegamisi tondilossistuvas õnnepalees, kiilaspea läikimas "nagu pesukausist vastu sillerdav kuu", oodates midagi või kedagi, ja saades viimaks majaga üheks. Sest majadki on tehtud põrmust.