Betti Alver kutsub lugeja ,,I n v a l i i d i d e s" rannikule, kaluritekülla, keskusse, mis seni meie kirjanduses võrdlemisi harva on ulatuslikumaks materjaliks olnud. Tabanud hea aine, on autor kindlustanud teosele teatud värskuse. Meri, rand, kalurikutse  omapalgesus, eriterminoloogia - need pakuvad vaheldusi. Autor on siin kirja pannud rea tähelepanekuid ja elust äravaadatud seiku, aga ta ei ole leidnud oma sõnastust, sest see kirjeldusviis, stiil on meile tublisti tuttav soome kir­janduse eestististest. Sugulust soome romaaniga, nimelt Aho "Juhaga", kipub leiduma isegi ühes tegelases, kelle nimigi, Jorsala Sakkar Jorsa, on võõras, võõras nagu Shemeika nimi ,,Juhas". Ja Jorsala Sakkaris voolab nagu Shemeika verdki, kõnelemata ta vägevusest, nii rammulisest kui  varalisest. Jutustise peamine nõrkus on tähtsamate tegelaste, nende hingeliste ja ühe kehalise invaliidi problemaatilisus; mitte ühtegi neist ei ole autor veenvalt valgustanud; nende hingeelu - Krõõdal, Mallel, mõlemal Kiipusel, osalt vanal Ludvil - on esindatud lünklikult, ähmaselt, nende sammud on kujunenud vähepõhjendatuiks. Iseäranis küsitavaks on jäänud noore tüdruku Malle armumine jalutusse, jooksjavigasesse Jaaku ja autor jätabki selle riskantse vahekorra edasi arendamata. Järjekindluseta, kui  marionette käsitleb autor neid tegelasi - sellest kogu teose käestpudenemine.