Nagu öeldud, selliselt üldpsühholoogiliselt seisukohalt kirjandustki käsi­tella ja kasutella ja isegi kõnesolevat elutungi ürgharunemist, ta põhipolaarsust tabada ongi püüdnud väga mitmed. Juba näit. saksa romantika ise on toonitand oma kogu elutunde erivust klassika omast (venn. Schlegelid), Schiller on näinud naiivset ja sentimentaalset luulet põhjani erine­vate alustega, Nietzsche on eraldanud  kaks igivaenulist elutungi poolust, apolliinse ja dionüüsliku, samuti juba näit. Nietzsche' eelkäija Spitteler antiikaega tagasi kandnud oma eritluse Prometheuse ja Epimetheuse vahel ilukirjanduslikus vormis jne.