Üldse on mul midagi idealiseeritud mineviku vastu, isegi kui see on paigutatud olevikku (teised rahvad) või tulevikku (õilsad sinised metslased, eks ole, mille kallal Rents juba  urgitseda jõudis). Ikka on mul õilsate metslaste või müstilise vene hinge ülistamise meloodiat kuuldes tunne, et selle all kõlab bassiliinina "Aga küll on hea, et ma ise selline ei ole. Aga küll on hea, et ma ise selline ei ole." Natuke teist tüüpi nähtus on idealiseeritud kesk- või muinasaeg à la Tolkien - seal räägivad kõik kogu aeg kangesti üllast keelt ja ei käi kunagi pissil (tõsi, seda saab ette heita ka vapratele detektiividele, kes kolmeks päevaks pimedasse ärklituppa kinni seotakse). Fantastikaaustajate jutust olen aru saanud, et Tolkien on ka selle koha pealt täitsa ok, tema igavad kohad oleks halvemat sorti õilisfantastikas põnevad kohad, aga ikkagi kipun ma eriti ülevates kohtades, kus mäeharjal taeva taustal seisavad hobuse seljas Aragorn, Legolas ja Gimli, lehti kiiremini keerama ja ootan, et millal kääbikud tulevad, need on õnneks inimese moodi.