Võib päris kindlasti öelda, et eesti kultuuris ja eesti inimeses on jooni, mis hoiavad teda mingil moel ikka veel lähemal traditsioonilisele maailmale ja ellusuhtumisele. Kasvõi asjaolu, et eesti kultuuri moderniseerumine on toimunud suhteliselt hiljuti ja kiiresti. See tähendab seda, et ka veel 20. sajandil sündinud põlvkondades elab moodsa ajastu eelne inerts veel  edasi ja pärandub läbi peresuhete, kultuuriliste stereotüüpide ja suhtumiste. Kuigi kogu aeg ajaloo tõmbetuultes, on eestlane paljuski ikkagi veel kohalik - oma aia ja maa piiridest kinni pidav ja mõttes võõrast sinna kohe mitte sisse laskev inimene. Ja kuigi eestlane on päris õpivõimeline, säilivad sellised jooned temas ja ta kultuuris enda tahtest sõltumata edasi. Kuigi jälle, millega võrreldes?