Mary ja Maxi omavaheline  suhtlus, kasutades selleks muide ainult kirjavahetust, on väga leidlik viis tutvustamaks mõlemaid karaktereid ja kuidas nad oma elu elavad. Mary saadab kirja ja jutustab, mis teeb teda rõõmsaks ning mis viib tuju alati nulli. Max ei adu alguses, mida ta sellisest ootamatust suhtest ootab, aga vähemalt saab kõik oma vead ja murekoormad paberile kanda ning neid kellegagi jagada. Nii ilmnevad kordamööda tegelaste erinevad eluseigad, mis on kord positiivsed ja teinekord jällegi negatiivsed. Animatsiooni  tumedapoolsem värvus taotleks justkui masendunud inimeste masendavat elu, aga tegemist on hoopis millegi muuga. Saab näha lapse suhtumist asjadesse, mida ta täielikult veel ei mõista ning saab kohata meest, kes ei saa maailma asjadest ja teiste inimeste tegude loogikast eriti hästi aru, mistõttu satub ta alatasa halbadesse olukordadesse või peetakse teda lihtsalt hulluks. Mary vajab tuge, et muutuda iseseisvamaks. Filmi kurbusenoodid lõikavad momentaalselt sisse ka kõige rõõmsameelsematesse stseenidesse. Ühel hetkel  on Mary rõõmus väike tütarlaps, aga teisel pisaraid valav noorik, kes ei peakski tundma ja teadma seda, mida ta juba oma vanuses teada on saanud.