See, mis Hiina poliitilises eliidis 30 aastat tagasi mõningatele nõuannetele vaatamata tegemata jäi, saab nüüd uue hoo sisse. Nimelt 30 aastat tagasi,  kui Mao oli juba surnud ning eliit otsimas uut teed arengu suunas, soovitasid osad professorid Pekingi eliitülikoolidest (ntx. Pekingi ülikool) võtta endale reformide aluseks Skandinaavia sotsialistlikud mudelid.    Sel kevadel kirjutas Fenghuang zhoukan, et reformide algusaegadel 70.-ndate lõpus ja 80.-ndate alguses valitses Hiina poliitilises eliidis igasugused ideed ning üheks neist oli võtta malli Skandinaavia riikidelt. Toona jäi plaan küll katki, kuid nüüd, aastal 2008, on Hiina  Kommunistliku partei kool alustanud enda initsiatiivil koostööd Norra Kuningriigiga, kellelt tahetakse õppida tsiviilühiskonna ülesehitust.    Norra lehe Aftenposten artikkel tollest koostööst ilmus tegelikult juba juuli alguses , kuid äramärkimist leiab see alles nüüd pea kaks kuud hiljem.    Nimelt kirjutab Aftenposten 1.juulil, et Norra keskkonnaminister Solheim kirjutas Hiina-visiidi ajal alla Hiina kommunistliku partei kooliga sõlmitud lepingule, mille kohaselt hakkab Norra jagama enda kogemusi heaoluühiskonnamudeli ülesehitamisel. Solheim ütles lehele antud intervjuus, et Norra hakkab Hiinale õpetama enda heaolumudelit kombineerituna majanduslikust kasvupoliitikast ning sotsiaalsest kindlusest. Rahvusvaheliste suhete uurija Jon Pedersen lisab, et kui ei taha traditsioonilist maoismi ega äärmuslikku turuliberalismi, siis vaadatakse Skandinaavia poole.    Tuleb veel meelde ühe Lundi ülikooli üliõpilase öeldud  sõnad, et näiteks Mao ajal kirjutati Rootsi lehtedes ja ajalooraamatutes Hiina kohta ainult head - toimus teatud finlandiseerumise protsess. Too üliõpilane väitis, et ükskõik, mida halba Mao omal ajal korda ka ei saatnud, kirjutati Rootsis 60.-ndatel temast ja tervest Hiinast ainult head. Ka tänapäeval on Rootsi hoiak Hiinasse märksa pehmem kui paljudel teistel Euroopa riikidel. Taolised poliitilised protsessid - finlandiseerumine ja śvedeniseerumine - on suure osa eestlaste jaoks ideoloogiline laiplus, sest  meie psüühet jääb tükiks ajaks vormima lähis-ajalooline taust, mis teadupärast on erinev Põhjamaadest. Just selle tausta pärast ei saa Eesti tükk aega Põhjalasse kuuluda - ehk ainult majanduslikult ja kultuuriliselt, kuid kindlasti mitte sotsiaalselt ja poliitiiselt.    Tagasi tulles artikli juurde, siis minu meelest üsna märkimisväärne on see, et Hiina pool hakkas enda initsatiivil Norraga koostööd tegema. Leht kirjutab, et eelmisel aastal käisid hiinlased Norras endale koostööpartnereid otsimas  ning sobivaimaks osutus FAFO - Töö ja Sotsiaaluuringute Instituut, mis kirjutab raporteid nii Norra kui välismaa kohta.    FAFO ülesandeks jääks saata professoreid Hiina partei kooli ning õpetada hiinlastele tsiviilühiskonna ülesehitamist - valitsusväliste organisatsioonide ja erasektori loomine. Viimane on Hiina jaoks nüüd kahetine väljakutse. Ühelt poolt tähendab tsiviilühiskonna loomine teatud demokratiseerumist ja eraõiguse kaitset, kuid teisalt tähendab see ka  ühiste väärtuste järgi toimivat taastootvat süsteemi. Näiteks tänasel infoajastul toodab kogu süsteem aina enam ühtesid ja samu väärtusi ning need kinnistuvad üha enam. Siin on meedial kohutav mõju ning Lääne peal on seda väga hästi näha, kuidas väärtused taastoodavad end ning vaatamata kohutavale infohulgale ja näilisele mitmekesisusele on selles virr-varris olemas "õiged" ja "valed" seisukohad.    Nüüd Hiina puhul on huvitav küsimus see, et milliseid väärtusi siis toodetakse. Näiteks on Hiina  üsna edukalt astumas infoajastusse ning valitsus jagab selle väga lihtsalt ära. Kui Sichuanis toimus mais 8.0-magnituudiline maavärin, teadis valitsus juba üsna hästi, kuidas meediat enda huvides ära kasutada. Kokku võisid joosta pea kõik ajakirjanikud ka kõige vabamatest Hong Kongi ajalehtedest, sest valitsus tegi abistamistöödel väga head tööd ning seda tuli rahvale näidata. Ning isegi 85% hongkonglastest leidis (Hong Kongi lehe allikas), et Peking on maavärina ohvrite abistamisel teinud head tööd. Selles  keegi ei kahelnudki ning valitsus teadis seda ja seda tuligi näidata. Täpselt samamoodi nagu CNNs või BBCs (esimeses muidugi oluliselt rohkem) küsib ajakirjanik mõne sündmuse toimumise ajal just täpselt neid küsimusi, mida kõige lihtsam inimene mõne sündmuse puhul küsida võib - ja kõik need on vastavalt Lääne väärtustele. Ja õõvastavad sõjapildid on vaid meelelahutuseks ning kogu see süsteem lihtsalt toodabki pelgalt ühiseid seisukohti ja väärtusi ja et midagi teada saada, tuleb külastada analüütilist meedia  ja erinevaid allikaid.    Hiinas on aga täiesti olemas tegelik vajadus leida mingi harmooniline tee partei valitsuse ja tsiviilühiskonna vahel. Aga mitte kunagi ei sünni sellest euroopalikku süsteemi, vaid Hiina otseses mõttes üritab rajada oma mudelit. Sotsialistliku Skandinaavia poole on vaadatud juba 30 aastatat ning olen ennegi mõelnud, et ju Hiina soovib õppida Skandinaavia kogemustest. Solheim ütleb väga tabavalt, et hiinlased ei näe tsiviilühiskonnas mitte ressurssi, vaid ohtu ning Hiinas  ei ole valitsus-väliste organisatsioonide traditsiooni, kuid see kõik on tulemas. Väga õigesti öeldud.    Hiinas on hakatud välja antama raamatuid NGO olemusest ja rollist ning ka ülikoolides muutub näiteks sotsioloogia eriala üha populaarsemaks ning valitsus on ka omalt poolt selle vastu huvi üles näidanud. Hiinas on väga hästi tunnetada tsiviilühiskonna pealekasvavat survet, millele aitab eriliselt kaasa infoajastu - internet - ning selle suunamist alles ollakse Hiinas õppimas. Kuid nagu olen  eelnevalt korduvalt öelnud, käivad tavainimesed valitsusest ühe sammu ees ning valitsue otused on reeglina vastuseks ühiskonna survele. Näiteks kahe viimase aasta jooksul on toimunud vähemalt kümme suuremat inimeste organiseerumist valitsuse vastu just tänu internetile ja mobiilidele. Hiina valitsus peab leidma mingi tee, kuidas harmoniseerida valitsuse ja rahva suhet ning samas ühtlasi ehitada üles tsiviilühiskond. Seda küll sotsiaalses ja majanduslikus mõttes, kuid mitte nii väga poliitilises.    Hiina valitsus on viimase paari aasta jooksul viinud juba sisse tasuta haridussüsteemi (miks seda pole kogu aeg olnud, on pikem seletamine), hakanud rohkem makse võtma ning sundinud inimesi endale ise pensionit koguma (a la Eestis sammaste süsteem) jne.    Tegelikult oleks ka Eestil üht-teist Hiinale õpetada ning usun, et Eesti professorid õpiks ka ise rohkem Hiinaga koostööd tehes Hiinat tundma ning arusaamine Hiina olemusest tõuseks Eestis oluliselt. Hiinat mitte-kritiseerida on - nagu eelnevalt  juba ütlesin - eestlaste jaoks ideoloogiline laiplus ning Hiinaga koostöö riigi ülesehitamise valdkonnas kõlaks avalikkuses väga kahtlaselt. Ja teatud jõud kõike sedasi just esitaksidki.    Solheim aga tunneb uhkust selle üle, et Hiina soovib neilt tsiviilühiskonna mudelit õppida. Nagu ta artiklis mõista annab.