1950-te aastate alguses ei kahelnud enamus normaalsetest inimestest selles, et venemaa on kurjuse kehastus ja hukk lääne kultuurile. Tunded olid vastastikused. Kõik osapooled tegid selleks omapoolselt ka kõiksõltuva, et seda usku süvendada. Tolle aja majandus-poliitilised tingimused andsid  arengueeldused paraku eelkõige tehnilise vastasseisu arendamisele. Inimeste vaimne harimine ei toimunud sellise hooga kui oleks pidanud ning faktiline asjaolu, et punaarmee tõepoolest panustas oluliselt hitlerliku saksamaa purustamisse, mängis siin oma osa. Ei olnud inimvaim siis vabal maal suuteline mõtlema edasi sellel teemal, et mis neist punaarmee poolt "vabastatud" maadest edasi on saanud. Ja ei lastudki inimvaimul seda teha, sest paljuski järgnenud okupatsioonist Ida-Euroopas sai võimalikuks vaikival  kokkuleppel endiste lääne liitlastega. Kokkuleppest osavõtnud inimesed olid ja on praegugi lääne ühiskonnas kangelased.