Nagu kõigest eelnevast võib järeldada, oli Pater eelkõige vaatleja. Ta ei tõstatand tühjusest hämmastavaid, elust pakitsevaid nägemusi, ta tavaliselt ei lasknud oma fantaasial vabalt ja vapralt minna, vaid jälgis ja süvenes. Ta ei paisand esile, vaid võttis vastu, imes endasse, küllastas end nähtava ja tuntavaga - alati suurima valikuga. Neile elamusile ta ei reageerind ägedalt ja äkki, vaid pärast pikka sisemise haudumise peri­oodi. Kui  vaadeldavaks esemeks, nagu harilikult, oli kunstniku või kir­janiku isik või teos, siis ta varustas end kõige asjasse puutuva eruditsi­ooniga, ennekui asus oma muljeile andma objektiivset kuju. Kuid ta lõplikuks eesmärgiks polnud ajalooliste suhete jälgimine või mõjude otsi­mine või abstraktse sisu puhtloogiline analüüs, vaid objekti olemuse vaatlus intuitiivsemal teel. Kirjutama hakates teadlane muutus kunstni­kuks, kuigi sellaseks, kes oli teravalt teadlik vajadusest tabada tõde ja vältida vastutustundetuid  spekulatsioone. Ainult juhtis teda alati veen­dumus, et eriti kunstilisis asjus puht objektiivset tõde pole olemas ning et seetõttu lõplikult tuleb siiski usaldada oma subjektiivseid tunnetusi, nende intensiivsete süvenemishetkede tulemusi, mil hing peagu jäägi­tult andub vaatlusesemele. Ta kriitiline meetod tuletub täieliku loogilisusega ta maailmavaate alustest.