… üks ilusamatest päevadest elus. Mina aga vihkan juba palju aastaid seda päeva. Miks? Sest liiga palju seostub selle päevaga haiget saamisi just nende inimeste poolt, kes on mulle olnud liigagi kallid.  Tänane päev on olnud tõesti ilus. Juba hommikul ärgates sain sõpradelt väga palju ilusaid ja häid soove. Sõbranna ja tädi astusid enne mu tööle minekut läbi. Töökaaslased külvasid mu õnnitluste, kallistuste, lillede ja Raffaello  karpidega üle. Ka töö ajal saadeti sõnumeid ja helistati, et õnne soovida. Seekord pole nagu põhjust end halvasti ega haavatuna tunda, aga… mingil ajal läks mu tuju väga kurvaks. Tundsin, nagu raske kivi oleks vajunud südamele ja hinge kinni matnud. Mõtted rändasid tahtmatult ajas tagasi just nendele ebameeldivatele seikadele, mis mind siis hinge põhjani solvasid. Miks küll mineviku halb mõjutab meid ikka ja alati ka tulevikus? Miks seda ei suuda unustada? Istun siin üksi, surmani väsinud, silmis pisarate  helk. Väsinud oma mustadest mõtetest ja mälestustest. Praegu ma tunnen, et tahaksin pugeda sügavale kaissu, kaissu erilisele ja kallile inimesele, aga ma ei saa…  Homme on uus päev, homme on see möödas ja kõik on jälle ilus ja hea… aga täna… ma vihkan seda päeva… õnneks on see päev aastas ainult üks kord… ja see päev saab kohe läbi…