Eesti keel vana, aulik ja armas maakeel, see meie tundele ja sagedasti võõragi kõrvale kaunis keel on meie  rahva põlisem ja püsivam vara. Meist paljudele ta on koguni ainus, mida kodumaal veel omaks lugeda saab või võõrsil endisest päästa suudetud. See muistne pärand on vaimne ja ta on visa: ükski vägi pole jaksanud ega katsetadagi veel julenud teda painutada, moonutada, liiatigi riisuda meilt või hävitada. Ei ole ka ühelgi võimul jätkunud jõudu seda tasa lülitada, seda ei saa ka keegi riigistada, üksnes tasapisi mõjutada seda kõhetakse. Kõige enam ohtu oma keelele võime karta endilt, kui selle tarvitus ja harrastus  meis lõtvub. See vaimuvara on ka meie rahvuse alalhoiu ja püsimise kõige olulisem tegur, ta on sidemeks meile kõigile ajas ja ruumis. Eesti keel ju ühendab meid esivanematega aastatuhandete kauges hämaruses ja meilt jätkub teda tulevaile põlvedele, see keel liidab meie rahvast ja me riigi kodanikke maa kõigis osades, hiidlast setuga, sõrulast alutagusega, mulki harjakaga, isegi meie rootslast, sakslast, juuti või venelast meiega, ja see vaimne sõltus kogub, köidab ja kütkestab meid võõrailgi radadel.  Mõnedki sihid ja vaated, aegade üürikesed hukutused võivad kogudust lahutada, emakeel ometi hoiab koos. Ja küllap on maakeel kord jälle see, mis uskude ja õpetuste lummutusse hälbinuid taas kokku korjab ja üheks pereks liidab.