"Kütketu" inimene ei ole tavalises mõttes kütketu. Ta peab suuri­mal määral oskama end taltsutada. Tal peab olema halastuse voorust, sest viha takistaks teda samastumast sellega, mis on temast suurem. Tal peab olema julgust, sest pelgus seisneb mina samastamises kehaga. Tal peab olema vaimuerksust, sest tuimus ja loidus on kõigi teiste  pahede juured. Tal peab jätkuma heldust ja sõltumatust isiklikest huvidest, et mitte langeda esemete orjaks. Säärast inimest on nõudnud hinduism, Buddha, Lao Tse, stoikud, Kristus - kuigi mitte tema nime tarvitav ametlik ristiusk -, Spinoza. Selle vaatekoha antipoodideks on olnud Machiavelli, markii de Sade, Hegel, Nietzsche, fašistid, kommunistliku dik­tatuuri punalipu lehvitajad. Huxley peab neid inimsoo üldarengu pers­pektiivist võetuna ekstsentrikuiks, kuid sellaseiks, kelle vaated praegu juba  normi kehtivust omandades enneolematul määral ähvardavad senist küll aeglast, kuid siiski õige pidevat progressi. Humaansus on vähene­mas otse kohutaval moel, surm ja tapmine ei võigasta, vaid tekitavad veel ainult tülpimust. Lugupidamine tõe ees on langend minimaalseks kollaste valepropagandade mõjul. Monoteistlike kreedode asemele on asumas idolaatriad - rahvuse, klassi, üksikisiku ebajumaldamine. Tehnika areneb kuid moraalne degeneratsioon on täies hoos. Kuidas seda pidur­dada? Sellele küismusele Huxley  püüab vastata sageli väga detailseid juhtnööre andvas tuhandeid probleeme sidevalt ja süstemaatselt käsitle­vas teoses, millest siinkohal saame kahjuks välja noppida ainult mõned eriti olulistena tunduvad jooned. Juba ruumipuuduse tõttu peab mõni praktiliselt detailistet ettepanek käesolevas esituses jääma õhku rippuma sest Huxley käsitluslaadi tihedus lubab tal 320-le leheküljele kokku suruda harukordse hulga materjali ning mõttekäike.