​Rooma rauaaeg (50 - 450 pKr) on Eesti alal eelneva perioodiga võrreldes muistise ja -leiurikas. Sel ajal hakati ehitama suuri ja võimsaid, paljudest korrapärastest kivikambritest koosnevaid tarandkalmeid. Kui varem ehitati kivikalmeid vaid rannikupiirkonnas, siis nüüd püstitati neid ka laialdastel aladel sisemaal. Rooma rauaajal hakati surnuid põletama. Tarandkalmetsesse visati tugevasti põletatud inimjäänused, millele pandi kaasa hulgaliselt ehteid; ka viimased on sageli tules olnud või tahtlikult purustatud. Tarandkalmed olid kollektiivhauad, kus eri surnute jäänused ja panused kivide vahel segunesid. Relvi ja tööriistu tarandkalmetes pole, samuti pole teada sellest ajast linnuseid. Rooma rauaaeg oli jätkuva arengu periood, mil üksiktaluline asustus laienes ja rahvaarv kasvas. Esemelises kultuuris on nähtavad tihedad kontaktid lõunapool elanud balti hõimudega. Viimaste aladelt Läänemere kaguranniku piirkonnast on pärit ka Eestis tollal kantud ehted või nende eeskujud. Balti hõimude ala tõusiski tollal oluliseks keskuseks, mille taustal oli merevaigu vahendamine Rooma aladele. Rooma rauaaeg oli rauaaeg juba selle tõelises tähenduses - selle perioodi algusest on esimesed arheoloogiliselt tõendatud andmed rauatootmisest Eesti alal.