Hei-hei! Ma olen tegelikult juba pühapäeva õhtust saadik oma Lõuna-Eesti sõidult tagasi, aga väsimus oli niisugune, et veel eilnegi päev kulus puhtalt tiksumise peale, midagi mõistlikku veel teha ei suutnud - koperdasin ainult natuke aias, murdsin maha iiriste äraõitsenud õievarsi, sättisin ning  kastsin kasvukas tomateid… ja noh, niisama. Tegime Otiga koos süüa. Mõtlesin vennanaisele sünnipäevakinki välja, mille nüüd veel paari päevaga valmis teha jõuaks, tuustisin kangakottides ja lõngakorvides ning hakkasin sellega pihta. Kena vaikne nokitsemine.  Sõit iseenesest oli väga tore, emotsiooni- ja muljerikas! Muidugi, neljapäeva päeval veel olin sügavalt veendunud, et peame selle ära jätma. Sest vaevu sain tol hommikul paar tundi arvuti taga ärgata, kui ühel hetkel oli vasakus ülaseljas selline  metsik valu, et ei saanud ei liigutada ega hingata. Ott ehmus ära ja nõudis tükk aega kiirabi kutsumist, et äkki süda, aga mulle oli see valu juba tuttav. See käis mul kallal ka 2006. aasta Viljandi Folgi viimasel päeval, kui mind samamoodi peaaegu liikumisvõimetuna lõpuks auto peale pandi ja Haapsalusse ära toodi, ja siis ma käisin arsti juures ning sain teada, et selline asi on roidevaheliste lihaste närvipõletik.  Ma olen nii harva haige, et sellised asjad lihtsalt jäävad meelde.  Siis  vedelesin kogu ülejäänud päeva voodis külili (ainus võimalus on lebada haigel küljel!) ja mõtisklesin, mis pagana lollide mõtete või nurjatu karmaga ma selle häda olen nüüd endale kaela kutsunud. Ja mõtlesin, et nädalavahetus on nüüd puu taga, kuu peal ja mujal koledates kohtades, et raha jääb teenimata ja Muhediku aed ning kauged sõbrad nägemata ja et üleüldse.  Pidime ju minema koos Vilepitega Vastseliina laadale raamatuid müüüma. Ja Muhedikuga oli juba kokku lepitud. Ja mina nüüd niimoodi Ibuka laksu ja  Olfeni plaastri all siin külili maas, isegi vetsu minek osutumas üleloomulikuks jõupingutuseks ja isiklik laps mind Quasimodoks narrimas.  Aga siis hakkasid imed sündima - õhtul kuue paiku hüppas sisse Rootsist käima tulnud perekonnasõber, kes minu olukorda nähes oma teatavaid võimeid rakendada otsustas, küünla süütas ning töötles mu roidenärve kuldsõrmusega pendeldades ja käsi peale pannes.  Köögis seeaeg hargnenud ülalt alla tulnud tütre ja Oti vahel järgmine vestlus.  Mari: "Misasja need emme  ja Tom teevad seal magamistoas?"  Ott: "Tom posib emmet."  Mari: "Mida? Kosib emmet????"  Haa-haa-haa.  Pärast, hiljem õhtul tuli aga sõber veel korra meile, lihakarbid ja oma naine kaasas, Ott asus grilli juurde ametisse ja sõber tegi mu seljale/küljele veel ühe seansi.  Ja siis ma sain juba sirgelt käia. Ma sain isegi nendega koos aias istuda, muidugi hästi pakitult.  Järgmisel hommikul olin ma ikka veel üsna sirge ja elu tundus jälle elu. Nii et me tegime Lääne Elu  laupäevatöö ära ja panime siis Lõuna-Eesti suunal ajama. Kõik, mis toimuma pidi, see toimus! Ainult et Muhedike juurde jõudsime peaaegu tund aega hiljem, kui plaanis oli, sest kohtusime teel kolme pika teeremondiga ja Vändras tui meile meelde, et peaks ka lõunat sööma.  Kahju oli, et meie Muhedike juures olles peenikest vihma tibutas, kuid nende imelise aia aiaosa sai meil ometi Muhedikupapa huvitavate juttude juhendusel ära vaadatud. Pargiosaga tutvumise otsustasime teiseks korraks jätta - et oleks ettekääne  kunagi veel kord tulla! Ja meie hilisõhtune kohvitamine Muhedike toas venis ka päris pikale, sest lihtsalt nii huvitav ja tore oli. Aitäh, Muhedik!  Kesköö paiku jõudsime Tartusse Vilepite poole, kus ka enam-vähem kohe oli voodisse minek perenaise ähvarduste saatel, et homme on kella viiene äratus. Mina aga olin Muhedike aia emotsioonidest ja mõtetest nii tulvil, et ei osanud kuidagi magama jääda. Kogu aeg tükkis seal endamisi lesides totakas naeratus näole.  Järgmisel, laupäeva hommikul kella  viie ajal olin ma siiski päris elus ja püsti ka. Ja siis me sõitsime Vastseliina. Ilm täitsa hoidis, kuigi vahepeal tuli raamatutele ka kile peale laotada - pisikeste vihmasabinate puhul. Aga muidu läks üsna kenasti, tasus ära küll nii kaugele sõita!  Ööbisime mõnusas üksikus suvemajapidamises kuskil Vastseliina taga metsas. Sääski oli metsikult. Jah, mere ääres neid nii palju ei ole. Ja siis korra õhtul hakkas selg jälle põrgut tegema. Eks ta vist ei olnud rahul selle päevase rabelemisega ja  püstiolemisega. Aga noh, sain hakkama ja hommikul oli vorm jälle enam-vähem taastunud.  Kuid nagu ikka, päevad ei ole vennad - lõunast keeras päris pidevale sajule. Eks ilmajaam ju ausalt öeldes pühapäevaks lausvihma ju lubaski. Nii et pidimegi end kokku pakkima, sest telki meil pole ja raamatud ju vihma ei kannata. Asja positiivne külg oli muidugi see, et koju Haapsalusse jõudsime päris mõistlikul varasel õhtutunnil.  Väsimus oli kallal muidugi, aga selline hea ja mõnus väsimus. Positiivsetest emotsioonidest  kantud väsimus. Lubasin endale eile siis sellise pool-puhkepäeva.  Aga nüüd tuleb seda intensiivsemalt tööde kallale tormata. Mul ju ka üks lubadus vaja täita - lubasin heale tuttavale kirjutada kõne baasteksti, millega laevakapten saaks laeval abiellujaid paari panna. Niisugused põnevad pulmad on siinkandis tulemas.  Ja siis peaks päris-tööasju ka edasi kirjutama. ja vennanaise kingitust nikerdama. Ja et vihmad on nüüd siiakanti jõudnud, peaks rohimisringiga jälle pihta hakkama, sest ka umbrohu  idanemisele mõjub vihm vägagi hästi. Ning ülehomme on ju juba jaanilaupäev!