Hei-hei, no nuid olen mina ka j6udnud sinnamaani oma arenguga, et blogisin end siia laia interneti-ilma sisse.    kuigi tegelikult piilun juba tükk aega teiste  blogisid ja motlen, et vist oleks ka ise end avalikustada, siis alles täna jôudsin selleni.    Miks? Aga asi lihtne - kui on tôuge, siis tuleb ka tulemus. Juhtusin täna minema ratsavôistlustele, mis meil siin külapeal antakse (st koht: Frankfurt am Main). Eks ole ju vôistlusi olude sunnil ja mitte niiväga sunnil nähtud ka enne. Ent siiski tuli täna hetk, kus käed hakkasid värisema ja näkku tekkis kummaline palavikuline ôhetus. See juhtus siis, kui leidsin stardiprotokollist sellised nimed nagu  Beerbaumid (kôiksugused), Ahlmann, Ehning, minu lemmik Thomas Frümann ja teised tegelinskid. Kes ei tunne, siis ühesônaga vôib öelda, et neid nimesid näeb tavaliselt eurospordist ja tegemist on lihtsalt selle maailma parimatega... ja siis neid korraga oma silmaga näha ja neile kaasa elada ja kuulda seda, kuidas saal nendega kord möirates ja vajadusel hinge kinni pidades kaasa "vôistleb", hullumeelne, ütlen ma teile! Mina, vana inimene, môtlesin, et olen igasuguseid asju näinud ja et ju sellised väikesed asjad ei  môju - teate, môjuvad ikka küll. Näha ise seda, kuidas keegi on teistest LIHTSALT peajagu üle, see on imeilus.    Et mida nad siis tegid? (Nüüd järgneb osa, mida minu asjatundjast tütar ei tohi lugeda, igatahes on tal keelatud kommenteerida, sest minul, lihtsal inimesel, peab ka olema vôimalus miskit öelda). uuesti, et mida nad siis tegid? Alustagem kodust. Sealsetel vôistlustel oli mul pidevalt kellegi pärast hing kinni, et noh, kas ta nüüd saab üle voi kukub maha voi et kas üleüldse kuidagi läheb.  Vaadates neid korüfeesid aga siin, sai môelda ka muu peale. Ja siis korraga näedki teisi asju: et KUI mônus ratsanikul seal sadulas on ja KUI KUI ilusad need hobused sadula all on. Pôhiliselt seda viimast ikka nägingi - môni hopa oli kui pipstükk, kepsutas mossis näoga sisse, môni oli selline tulihobu, môni valge, nagu muinasjutt. Ilusaid hobuseid on meil kodus loomulikult ka, ausalt, ja see on lahe! Aga need siinsed maailmaklassi ratsud olid minu jaoks nagu mingist teisest maailmas, hüppel niikui  vahukommid, viuh, ja üle ja tagajalad päästavad, kui muidu rinnaga peale sai mindud (môni üksik ikka maandus takistusel ka), ja milline tempo! Ühesônaga, täitsa lôpp. Sellepärast mul on veel praegugi selline tunne, niikui oleks kuu peal käinud. Kuningad on igatahes nähtud.    Ja seda kôike anti meil siin poolmuidu, lähed aga U-baaniga kohale, pilet kümme eurtsi ja vaatadki lihtsalt sellist asja. Uskumatu!    Ahjaa - sellest, et auhinnafond üledimensionaalne oli, ma ei räägigi, aga eriti hull oli  see, et kuus esimest said auhinnaks lisaks muule kraamile oma isiklikud mitsubishid. Ühesônaga, kuningad roolis.    Nagu oskagi kohe enam midagi muud öelda. kuidagi hea on olla ikkagi...  Eks kui ma siin midagi toredat veel näen vôi kuulen, siis annan kohe teada.  teie K