Oma uskumatute omaduste tõttu naljatledes sageli bakter Conaniks kutsutavat Deinococcus radiodurans'it uurides õnnestus USA teaduril Michael Daly'l kindlaks teha, mil moel õnnestub sel bakteriliigil taluda inimesele surmavast doosist tuhandeid kordi kõrgemat ioniseeriva kiirguse taset ning mõista senisest täpsemalt radiatsiooni hukatuslikku mõju elusorganismidele.  Teadaolevalt killustab ioniseeriv kiirgus DNAd ning üldtunnustatud teooria kohaselt muudab just see radiatsiooni elusloodusele ohtlikuks.  Daly uurimistöö näitas aga, et tegelikult põhjustavad kiirguse puhul organismis eluohtlikke  muutusi hoopis valgukahjustused ning võime kõrge radiatsiooniga piirkondades ellu jääda oleneb otseselt kiirgusest põhjustatud valgukahjustuste ulatusest.  Allutades Deinococcus radiodurans'it ja teisi sarnaste omadustega baktereid ioniseerivale kiirgusele avastas Daly, et raku "remondivalkude" kogus on omakorda otseses seoses rakus leiduvate mangaaniioonide hulgaga.  Mangaan ennetab  "remondivalkudes" oksüdatiivseid kahjustusi ning võimaldab neil pärast kiirguskahjustuste teket koheselt DNA-kahjustusi kõrvaldama asuda.  Uurija sõnul tähendab leid, et tegelikult pole eriti oluline, kui tõsiselt su DNA radiatsiooni tõttu kahjustada saab, kui sul on olemas piisav hulk kahjustuste parandamiseks vajalikke valke, sest siis suudad sa sarnaselt Deinococcus radiodurans'ile üle elada ka ülikõrgeid kiirgusdoose.  Daly hinnangul on põhimõtteliselt võimalik transportida Deinococcus radiodurans'i "remondivalke" loomsetesse (muuhulgas ka inimese) rakkudesse ning suurendada seeläbi organismi kiirgustaluvust sadades või tuhandetes kordades.  See võib muuhulgas kasulikuks osutuda tulevaste planeetidevaheliste kosmoserändude puhul, kus valitseb suur kiirguskahjustuste  oht.  Muide, Deinococcus radiodurans (varasema nimega Micrococcus radiodurans) tähendab nii rohmakalt tõlgituna "veider mari, mis talub kiirgust".