Oma lühikese sõnavõtu tahan lõpetada Orawa Kaarlo mõttega: "Keegi meist ei juhi oma saatust, ja armastus on nagu mesilase lend tuules: kas maanduda või kus maanduda…? Minu jaoks olid kõik maandumisväljad konarlikud. See oleneb muidugi inimesest enesest. Mu õde, noor alles… oli juba kogenud. Ta kihutas armastuse sõiduväljal justkui jalgrattaga… kolleegid sõitsid sealsamas mototsüklettidel ja autogagi. Mina olin nagu takus kana… ei osanud joosta ega sõita. Paaril korral tõusin meeleheitlikult lendu, kuid pidin hädamaanduma."