Kuid see vaade on, kõigest hoolimata, ometi suures määras ühe­külgne, igatahes liialdatud ja selles mõttes väärgi. Peame ainult meele tuletama, missuguse külluse psühholoogilisi, olgugi vahest väi­keseid, tähelepanekuid, hingeelulisi olukordi ja elamusi A. Haava omas, meie olude kohta siiski õige silmapaistvas luuleloomingus on esitanud. See oli endisega võrreldes hoopis uus maailm, ja samuti algupärane, omalaadiline, kuigi mitte iga kord  eriti eretav, ennast pealesundiv. Ja omas olulisemas osas, armastuselüürikas ja elutraagika esitluses, on A. Haava luule ikka sügavast tundest esile tõusnud ja võrsunud. See­sugusena on ta eluterve, luuleterve ja eluline. Ja spontaansesse lihtsavõitu väljendusse ehitud, on ta luule samuti varustatud elama üle ühe päeva tänase ja homse, tunnussõnadest, muutlikest, kaduva­test ja vahelduvatest vooludest ja muust sellesarnasest hoolimata. A. Haava kõige parematele toodetele, armastuselaludele, omane tundmuse  ehtsus ühes vormi lihtsuse, otsimatuse ja teesklematusega tagab neile eluea, mis ainult kunsti loodud ilu omile kehastusile võib anda, olgu see laul suur ehk väike.