Kas kujutate ette Tartut, kus Toomel kõrgub  Eesti võimsamaid kivilosse koos Baltimaade suurima katedraali ja toomhärrade majadega. Kus linna ümbritseb kõrge linnamüür ligi paarikümne võimsa värava ja torniga. Kus all-linnas on uhked gooti stiilis punasest tellisest kivimajad.    Jah, sellist väärikat hansalinna ei ole enam. Peaaegu kõik, mis keskaegsest Tartust pärast laastavat Põhjamaade 100-aastast sõda ja sellele õige pea järgnenud Põhjasõda alles oli, lasti Vene vägede poolt õhku 300 aastat tagasi. Hirmus, et Tartu vaenlase kätte  langeb, õhiti kogu tühjaks küüditatud linn süstemaatiliselt 1708. aasta juuli keskel. Kuigi Tartu on põlenud ajaloos kümneid kordi, oli see kindlasti kõige barbaarsem hävitustöö siinkandis. Saatuse irooniana jäi Tartu tollal venelaste kätte. Seega osutus kogu hävitustöö sisuliselt mõttetuks.    Täna on keskaegsest Tartust alles Toomkiriku varemed ja 125 meetrit linnamüüri. Ja ongi kõik. Ülejäänu on juba arheoloogide pärusmaa. Kes tahab saada ettekujutuse tollasest Tartust, soovitan sõita Saksamaale  Lüübekisse. On arvatud, et sealne uhke kahe torniga Maarja kirik oli eeskujuks Tartu Toomkiriku ehitusmeistritele.    Viimased päevad olen lugenud Margus Laidre sel suvel ilmunud raamatut Dorpat 1558-1708. See annab põhjaliku ülevaate kauni keskaegse hansalinna loojangust ja sellele järgnenud 150 karmist saatuse-aastast. Gruusia sündmuste taustal on eriti kasulik lugeda venelaste käitumisest Liivimaa alistamisel. Tänased Kremli võimurid on igati oma eelkäijate väärilised. Millal tullakse meilt uuesti  meemaksu nõudma?