Tuli talv, tõi kaasa pakast.  Suusad kuurist, kelgud lakast!  Tervist, päevad rõõmurikkad,  suusateed meil head ja pikad.    Ah, missugune idüll ses ammuses värsinarmas! Pakast oli lähiajalgi mõne päeva jagu, pani meie supluspaigale jões kaane kiivalt peale ja meelitas mustmiljon tihast akna taha pekipalli kallale. Lundki langes räitsakhaaval ja suitsevate korstnatega küla nägi õhtu hakul välja nagu vanaaegne piltpostkaart.    Nukrutsevad ainult uisud,  suured lumed, rasked tuisud  väljad hangedesse matsid,  tiigigi nad kinni katsid.    Tritsutamine on nagu jalgrattasõit, ei see ära unune, kinnitas mu kallis abikaasa, ja et suusalund napib, ostis meile mõlemale uisud. Haarasime kaasa suure lumelabida, viskasime pantsid paelupidi üle õla ja võtsime kursi tiigile.    Labidaid siin hangi ajab,  luudi pühib lumest rajal.  Ja et töö ei oleks poolik,  tublisti vett pritsib voolik.    Pärast kolmekümneaastast pausi jääle minnes tundsin ennast nagu kõndima õppiv laps. Tegin hoogsaid kummardusi ette ja taha ning sooritasin käsi laiali hoides paar kohmakat poognat.  Natukese aja pärast sõitis abikaasa ederpidi, tagurpidi ja ülejala, mina ederpidi ja ettevaatlikult ülejala. Imetore tunne tuiskas südamesse. Uisutamine on tõesti nagu jalgrattasõit!    Jää saab sile nagu peegel  omatehtud uisuteedel.  Keerelgu mis tahes tuisud,  nukrust nüüd ei tunne uisud.    Ilus talvepäev oli. Lausa lapselikult lustlik ja rõõmus. Ja mis kõige tähtsam - pärast uisuteelt naasmist sain nagu mängeldes toime persoonilooga, mille juures ma juba mitu päeva ahastades küüsi olin närinud. Aasta esimesele loole punkti pannes jõudsin äratundmisele, et igas uues alguses on peidus suhkrutükk, mis eelmisest tükk maad magusam.