Praegusel hetkel on linnauurijate jaoks üks huvitavamaid nähtusi Hiina muutumine. Hiina linnastub kiire tempoga ja läbib parasjagu institutsionaalseid muutusi. Linnastumise tulemusena on Hiinas hulk suurlinnu ja linnade konglomeraate, nende hulgas üks tänapäeva suurimaid linnu Chongqing, kus elab üle 30 miljoni inimese. Institutsionaalne muutus plaanimajanduselt turumajandussüsteemile ning katse kinnisvaraturgu luua on meelitanud Hiinasse lääne arendajaid ja  investeerijaid. Ma oletan, et tänapäeval Hiinas toimuvad muudatused on mingil määral sarnased Eesti arengutega. Siinses artiklis vaatlen, millised muutused on toimunud Hiina maahaldussüsteemis ja maakasutuses. Alustuseks teen kiire tagasivaate maareformide ajaloole, seejärel annan ülevaate Hiina kaasaegsetest reformidest ning seda toetavatest rahvusvahelistest nõustajatest. Seejärel räägin mõningatest probleemidest, mida institutsionaalne muutus ja uus turujaotus on kaasa toonud, ning lõpetuseks käsitlen  teemat, mida peetakse praegu esinevate probleemide peapõhjuseks: ebaselged omandiõigused.    Maareformid Hiinas  Sun Yat-seni, Hiina Vabariigi ideoloogilist juhti 20. sajandi alguses, mõjutas suur maareformija Henry George (1839-1897), kes lõi Single Tax idee: koguda ainsa maksuna maamaksu, selle asemel et maad natsionaliseerida. Kuid pärast 1949. aasta revolutsiooni järgis Hiina Rahvavabariik siiski teist, Karl Marxi maareformi mudelit ja natsionaliseeris maad. Chiang Kai-chek  viis Sun Yat-seni pärandi Taiwani ning rakendas seal georgistliku maareformi.    Deng Xiaopingi Avatud Uste poliitika, mis algas aastal 1978, on toonud kaasa terve rea katsetusi, mis on tasapisi muutnud maahaldussüsteemi. Aastal 1987 müüdi Hong Kongi naaberlinnas Shenzhenis maakasutusõigusi. Aastal 1988 kirjutati põhiseadusesse juurde uus idee, mis lubas maakasutusõiguse müümist. Sellel oli tohutu mõju linnade kasvule ja arenemisele.    Eraldusjoon omandi- ja kasutusõiguste vahel  Mudel eristamaks omandi- ja kasutusõigust võeti üle Hongkongist, kus valitsus omab maad ja üürib seda kasutajatele. Üürilepingud võivad olla 30 kuni 60 aastat pikad ning kasutustingimused sätestatakse lepingus.    Omandi- ja kasutusõiguse eristamine on võimaldanud säilitada Hiinas sotsialistlikku maaomandit ning samal ajal arendada kapitalistlikku kinnisvaraturgu. Esmasel turul jaotab riik kasutajatele, nagu näiteks tööüksustele, maad nominaalse hinna eest. Tööüksus on ühiskondlik  kooslus, kus inimesed töötavad: tehas, pood, kool, uuringute instituut, kultuuriühendus või parteiorgan. Tööüksuste kaudu ulatus partei ühiskonna n.ö. rohujuuretasandini ja juhtis massid klassivõitluseni, maareformini ja sõja toetamiseni (Lu Feng 1989; Dutton 1998: 53). Teisesel turul võivad kasutajad oma õigusi müüa turuhinnaga. Välismaised arendusfirmad võivad teisesel turul õigusi osta. Loomulikult on tohutu vahe esmase turu nominaalsete hindade ja teisese turu hindade vahel, ning see võimaldab  spekuleerimist.    Maadehaldamise printsiibid on kirjas Hiina Rahvavabariigi Maadeadministratsiooni Seaduses (vastu võetud 1986, täiendatud 1988 ja redigeeritud 1998). Esimeses artiklis seisab, et "seadus on vormistatud kooskõlas Põhiseadusega, et tugevdada maade administratsiooni ja ülal hoida sotsialistlikku maaomandit". Sotsialistlik maaomand tähendab seda, et maa on rahva oma ja kollektiivselt töörahva oma (artikkel 2). Maakasutusõigusi võib edasi anda seaduse kohaselt. Maa linnades kuulub riigile  (artikkel 8). Riigiomandis olevat maad ja kollektiivide omandis olevat maad võib edasi anda üksuste või eraisikute kasutusse (artikkel 9). Ehitusüksus, mis kasutab riigiomandis olevat maad, peab seda tehes lähtuma maakasutuse kontsessioonilepingus sätestatud tingimustest (artikkel 56).    Sellel seadusel on kaks olulist tunnust. Esiteks see, et riik on linnaterritooriumi omanik. Minu kodulinnas Helsingis on linn 60% ulatuses maa omanik. Soomes, kus riigimaad omavad ja haldavad sellised firmad nagu  Senaatti ja Kapiteeli, on oluline vahe sellel, kas maa on riigi või linna omandis. Teiseks annab omaniku ja kasutaja leping ametivõimudele vaba voli otsustada selle üle, kuidas maad kasutatakse ja seega jääb võim ametivõimude kätte.    Rahvusvahelised nõustajad ja reformi ideoloogia  Omandi- ja kasutusõigusi eristav ning kasutusõiguste edaspidist müüki turul võimaldav reform oli radikaalne ja tõi endaga kaasa täiesti uue mõtlemisviisi. Milline oli uue süsteemi ideoloogia?  Rahvusvahelised nõustajad nagu näiteks Maailmapank soovitasid Hiinal ja teistel sotsialistlikel riikidel viia läbi privatiseerimine ja kehtestada turumajandussüsteem. Maailmapanga arenguraport "Plaanimajandusest turumajandusele" ("From Plan to Market", 1996) soovitas kehtestada eraomandisüsteemi, mis asendaks plaanisüsteemi turumehhanismiga ja määratleks omandiõigused. Linnade arengu analüüsides on Hiina teadlased omaks võtnud Maailmapanga sõnavara ja tunduvad peaaegu üksmeelselt nõustuvat kolme järgneva  põhimõttega: Esiteks on Hiinas tekkinud kinnisvaraturg. Teiseks väidavad nad, et loodud turg pole ideaalne ja seega peab midagi ette võtma. Kolmandaks usuvad nad, et turu paremaks toimimiseks ja ebaefektiivsusest lahtisaamiseks peab omandiõigusi defineerima.    Nende oletuste ideoloogiliseks taustaks on uus institutsionaalse majanduse idee, et institutsioonid on olulised ja muutumisvõimelised. Üks oluline institutsioon on omandiõiguste süsteem. Uus institutsionaalse majanduse haru, mis on hiina akadeemikute  seas populaarsust kogunud, on omandiõiguste mõtestamise ning õiguse ja majandusega tegelev koolkond. See koolkond on populaarne Ameerika Ühendriikides, vähem Euroopas. Siiski on mõned selle koolkonna ideed osutunud Soomes nii populaarseks, et neid tinginud ideoloogiat ei panda enam tähele. Ameerika Ühendriikides, kus omandiõiguste koolkond on lihtsalt üks mitmetest mõtteviisidest, on kergem käsitleda nende soovitusi lihtsalt ühe võimaliku valikuna kui neis riikides, kus mõned koolkonna tähtsusetud väited  aetakse segamini suurema majandusliku efektiivsuse nõudlusega.    Mis on omandiõiguste koolkonna põhiideed? Esiteks, institutsioonid on tähtsad ja omandiõigused on eriti tähtsad. Teiseks, valitsuse sekkumine ja regulatsioon on kaheldava väärtusega, kuna nad häirivad turgu. Parima lahenduseni jõutakse, kui turg saab regulatsioonideta toimida. Kolmandaks, turu paremaks toimimiseks peab defineerima omandiõigused: see viib efektiivse lahenduseni. Ebaselged omandiõigused põhjustavad ebaefektiivsust ja  probleeme linna arendamises. Neljandaks usuvad omandiõiguse koolkonna majandusteadlased, et ühiskasutus toob vältimatult kaasa sekeldusi: kui ressursid oleksid kõigile vabalt kättesaadavad, hakataks neid kuritarvitama. See oletus on muidugi empiiriline avaldus ja on olemas näiteid pärismaalaste kogukondadest, kus hoitakse oma loomulikke ressursse. Viiendaks, omandiõiguste defineerimine paneb inimesed ratsionaalselt käituma.    Olulisim turumehhanismi võimu propageerija on olnud Ronald Coase, kes  aastal 1991sai Nobeli preemia. Temanimeline teooria, mida korrutatakse kõigis majandusõpikutes, väidab, et "kui tasuta kokkulepped on võimalikud, kui õigused on hästi defineeritud ja ümberjagamine ei mõjuta marginaalseid väärtusi, ei sõltu ressursside jaotamine juriidiliste õiguste jaotumisest. Ressursid jaotuvad efektiivselt ja välisusprobleeme ei teki. Lisaks, kui sellises olukorras kehtestatakse makse, kaob efektiivsus" (Layard & Walters 1978: 192). Selle teoreemi mõte on seada kahtluse alla valitsuse  sekkumine ja soovitada sellist õiguste defineerimist, et osapooled saavad omavahel läbi rääkida ja lasta turul otsustada (vt Haila 2007).