Dumas romaanid kütkestavad, haaravad lugeja juba esimestest lehekülgedest oma lummusesse. Kahtlemata on oma osa ka selles, et tema romaanides puuduvad pikad kirjeldused ning üks sündmus järgneb teisele nii, et lugeja jõuab vaevu hinge tagasi tõmmata. Ajal, mil Dumas pöördus ajalookirjanduse juurde, muutusid populaarseks ajalehtedes ilmuvad nn joonealused romaanid. Loomulikult olid  eriti hinnas autorid, kes suutsid kirjutada hästi põneva loo. Lause "järg järgmises numbris" kujunes ajalehtede levikule võimsaks tõukejõuks. Ja Dumas oli selline autor. Kuigi tema sulg jookseb paberil mängleva kergusega, maalides lugejale ühe kangelase, ühe seikluse teise järel, ei asunud Dumas kirjutama, ilma et oleks teinud põhjalikke ettevalmistusi. Ta uuris väga hoolikalt Walter Scotti tööstiili ja kirjutamistehnikat. Scott alustas oma romaane neis esinevate tegelaste üksikasjaliku kirjeldamisega,  ajaleheromaan aga, mis peab lugejat juba esimestest ridadest peale haarama, ei võimaldanud nii pikki sissejuhatusi. Nii iseloomustaski Dumas oma tegelasi vaid nappide, kuid karakteersete joontega ning läks kohe üle tegevusele, mis areneb dialoogi vormis. Dialoogi alal oli ta ületamatu - ajaleht maksis ju iga rea eest. Kui ühel päeval aga otsustati, et makstakse ainult nende ridade eest, mis ulatuvad üle poole veeru, hakkas Dumas avaldamiseks toodud käsikirja üle lugema ja terveid lehekülgi maha kriipsutama.  Ajalehe "Figaro" väljaandja küsimuse peale vastas Dumas: "Ma tapsin ta." - "Kelle?" - "Grimaud'. Ta oli mul mõeldud ainult lühikeste ridade jaoks. Nüüd pole mul teda enam tarvis."