Aastal 1940 olin 14aastane koolipoiss. Isa oli Lalsi algkooli juhataja, majas leidus kaks internaadi-magamistuba, kumbki nii 50 voodiga. Suvel seisid need muidugi tühjalt ja üks oli juhataja kolme poja päralt.    Ilusal juunipäeval istusin seal koos kahe noorema vennaga. Astus sisse ema, kaheaastane õeke Eevi käevarrel, pisarad silmis, ja ütles nuuksudes: "Lapsed - Eestit ei ole  enam."    Emal polnud illusioone: isa oli Vabadussõja veteran, siis Kaitseliidu malevkonna pealik. Pojad kandsid küll juba noorkotkaste vormi, kuid ei osanud veel suuremat kurvastada: jaanituld tegime selgi aastal nagu mullu ja muiste.