Kui juba huvireisil olla, oleks patt jätta kasutamata võimalust end korraks sisse soolata. Tisa jõe paremal kaldal Solotvino linnake (P 09). Pole raske tuletada nime sõnast sool. Üle 400 aasta on siin soola kaevandatud. Alul ammutati maasse kaevatud aukudest. Praegu on huviväärseim maaalune elu. Astma ja allergihäiretega haigeid ravitakse 300 meetri sügavuse, kaevandus ja ekskursioonid on 100 meetrit allpool.  Maapealne järv on soolast ja inimestest üleküllastatud. Iga ruutmeetri kohta tuleb üks inimene. Mahutasin end sisse. Veidi väiksem ja sügavam kui Moinaki järv ning soolasust kolm korda enam: 1 liitris on 200 grammi soola. Vees oled nagu hõljuvas olekus, põhja ei vaju ning saab kogu kehamassi lõdvaks lasta, mäkke ronimisest kangeid jalgu lõdvestada ja sirutada, nautida justkui kaaluta seisu. Mõned meetrid saab ujumise moodi liuelda. Hingamise ruumi oli piisavalt, liikumiseks mitte eriti, aga  mida sa liigud, kui oled soolvees nagu õngekork järves. Ei jää muud üle kui istuda. Puhkus, mis muud: vajuda pole kuhugi, kätt ei pea liigutama. Meenub, kuidas kunagi küllastunud soolavees ujuvate kartulite järgi tärklissisaldust määrati. Huvitav , kas kalda pealt, peanupu asendi järgi saaks rasvumise astet kindlaks teha. Kaldal lesimiseks jääb naabrite vahele vaid jalanõude paigutamise ruum. Ihukarvad traatistusid ja nahk sai hallikirmeliseks. Otsustasin soolasena edasi sõita ja esimest korda  motellis tuba üürida ning dušši võtta.