Vahel oli Kolmandal öösiti külm ja ta niutsus vaikselt end ema vastu surudes. Vahel kuulis Näpi Peremeest end hüüdmas ja siis niutsus tema, vaikselt ja karvagi liigutamata. Kuni ühel päeval  kuuri pugedes nägi Näpi Kolmandat, kes vorstisaia sõi - ja Peremeest, kes teda kõrva tagant sügas. Näpi ei olnud kunagi ühtki hunti näinud, aga tema esivanemate lõrin leidis ise tee tema kurgust välja, nii et mõlemad teineteisest eemale paiskusid. Ja Näpi seisis nende kahe vahel, liputas saba, niutsus haledalt - ning lõrises, kui Peremees üritas talle lähemale astuda.