Kõige nukram on minu meelest see, et niisugused inimesed ei taju päris adekvaatselt, miks avalikkus neile nii suurt tähelepanu pöörab. Mitte kuigi intelligentsetel tekib ju kergesti põhjendamatult kõrge enesehinnang, millele hiljem võib järgneda valus pilvist prantsatamine, kui selgub, et kuulsus võib sulada nagu  märtsikuine lumi. Või saab neile läbi mingi juhuse ootamatult selgeks, et tegelikult ei ole nende maine üldse selline, nagu nad on endale oma soovunelmais ette kujutanud. Publik armastab neid, sest tõsielusarjakangelased pakuvad meile suurepärast võimalust üleoleva irve saatel endale vastu rinda taguda: vähemalt kellestki olen siiski arukam!