R.G.: Ma ei ole kindel et ma sellest vahest aru saan. Evangeeliumites on nimelt väikesi müüdilisi infiltreeringuid ehk küll nende alus ei ole müüdiline. Müüdiline mentaliteet võib võtta need infiltreeringud ja neid müüdiliselt konstrueerida ehkki olemuslikult on EV-d müüdi häving. Varane  kristlik usk mõistab mittemüüdilist elementi ning eristab ühel või teisel viisil mimeetilist fenomeni mida need lahti harutavad. Mütoloogia struktuur kordub EV-s aga säärasel tõesel viisil mis paljastab maskeerunud mütoloogilise struktuuri. Kirikuisad nägid küll seda aga ei olnud võimelised seda esitama algse patuoina mehhanismina ja sellest vabanemisena. Meie mimeetiline interpretatsioon on vähemtähtis kui nende usk aga see aitab ka meie nõdral usul olla kasulikum. Osa probleemist kristliku interpretatsiooni  ajaloos mis algab peale juba isadega on selles et kannatuslugu oli nende jaoks unikaalne sündmus. See on mõistetav. Nad nägid seda kui unikaalset sündmust maailma ajaloos. Ilmutusena on see loomulikult unikaalne aga mitte vägivallasündmusena. Varased Jeesuse järgijad sellist viga ei teinud. Nad teadsid, või tajusid intuitiivselt et mingis mõttes oli see nagu kõik muudki viktimisatsioonisündmused "alates maailma algusest". Aga see oli siiski erinev selles osas et see paljastas ka nende eelnevate sündmuste  tähenduse mis ulatuvad tagasi inimkonna algusesse - nimelt selle et viktimisatsioon leiab aset tänu mimeetilisele rivaliteedile, ohver on süütu ning et Jumal on ohvri poolt ja taastab või toob ta tagasi. Kui me ei võta Kannatuslugu kui ilmutust vaid lihtsalt kui vägivallategu, mille Jumal on läbi viinud, siis me ei mõista seda sündmust ja loome endale iidoli. EV-s ütleb Jeesus et ta kannatab kõikide prohvetite saatust mis algab peale Abeliga kes esimese õigena maailma alguses kannatas. (Matt. 23:35; Luke  11:50). Nõnda vajabki teoloogia kinnitavat antropoloogiat endale toeks. See antropoloogia avab meile taas EV-e loova keskme ja tunnistuse.