Loode-Eesti maapind kerkib aastas 2-3 mm võrra. Geoloogide hinnangu järgi tõusis Osmussaar merest esile 2000-3000 aastat tagasi. Maastikule annavad omapära pankrand, ulatuslikud klibuvallialad ja kadastikud, muud metsa õieti pole. Saare kerkides on vallide vahele jäänud madalaid merest eraldunud veekogusid. Sääraseid praegu mageveelisi järvi on kümmekond, mõned neist jäävad ajuti kuivaks. Aja jooksul on osa järvi mätastunud, roostunud, muutunud soodeks ja niitudeks, rannal  aga tekivad asemele uued veekogud. Rändrahnude seas väärivad erilist tähelepanu omapärased mustjad ja nukilised, oranzhi samblikukihiga kaetud gneissbretsharahnud. Need on pärit lähedalt Soome lahe põhjast tohutu Neugrundi meteoriidikraatri piirkonnast (vt lk. ... - toim. ) Bretshakivim vihjab suurimale Eesti alal toimunud looduskatastroofile, mis leidis aset umbes 535 miljoni aasta eest. Hiigelmeteoriidi langemisel tekkis kohutav plahvatus, mis oli võimsuselt võrreldav 10 000 Hiroshima aatomipommi  plahvatusega. Osmussaarele sattusid need bretsharahnud nagu muudki rändkivid aga arvatavasti alles jääajal mandriliustiku kantuna.