Hommikul tulin kodust välja ja minult palus abi üks segaduses naisterahvas väikese lapsega - kuskohas on Letohradska algkool, tema ei leia. Näitasin talle suuna kätte ja siis taipasin - sa mürgel, täna on ju esimene september.    Bussipeatustes kakerdaski suuremal hulgal lapsi. Natuke tõusis klomp kurku ja nendest mööda saades ohkasin kerge südamega, jumal tänatud,  mina ei pea enam kooli minema. Kolm meetrit hiljem sain aru, et vahet ei ole. Mu läpakas on kotis sama raske kui neli paksu õpikut ning kohusetundliku ja korraliku inimesena ärkan ma nüüd oluliselt varem, kui keskkooli ajal. Ja mul ei ole enam pikka suvevaheaega. Ja ema kirjutatud tõend ei vabanda enam ühtegi raskema unega hommikut.    Ja siis mõtlesin, et kuidagi oleks praegu kooliminek ikka kõvasti hirmsam, kui siia kontorisse nokkima tulemine. Sest süvenenud keskendumine iga tunni tagant  ümberfokusseerimise asemel ja mingite konkreetsete asjade tegemine teoreetilise pläkutamise asemel on minu jaoks palju efektiivsem eluviis.    Mul on hea meel, et ma suureks kasvasin. Poleks uskunud. Kui learning by doing oleks meie ühiskonna lastele kuidagi sotsiaalselt aktsepteeritav arenguviis, oleks minust kasvanud geenius. Vist.    Teemasse üks hingepuudutav lugu minu kunagiselt koolivennalt Arturilt:  link DELFIsse.