Vanimad Indoneesia kirjamälestised on sanskritikeelsed raidkirjad (leiti Kalimantani idaosast), mis pärinevad 4. sajandi teisest poolest pKr. [107] Esimesed kirjandusteosed ilmusid vanajaava ehk kaavi keeles umbes 8. sajandil. [11] Vanajaava kultuuri peamiseks kirjandusžanriks oli kakawin - sanskriti kirjandusest tuletatud poeem, mida esitati Jaava saare kuningakodades 9. kuni 16. sajandini. [108] Vanim selline teos on "Ramayana" (u aastast 870).[109] Esimeste proosateoste hulka kuulusid "Pararaton" ja "Tantu Panggělaran" (arvatavalt 15. sajandist). [11] Hilisema Indoneesia kirjanduse tähtsamateks autoriteks on hollandlane Multatuli (1820-1877), kes kritiseeris Indoneesia põliselanike kohtlemist Hollandi koloniaalvõimude poolt; Sumatra saarelt pärit Muhammad Yamin (1903-1962) ja Hamka (1908-1981) olid iseseisvuse-eelse aja tähtsamad rahvuslastest kirjanikud [110] ja Pramoedya Ananta Toer (1925-2006), kes oli kuulus romaanikirjanik.[111] Paljud indoneeslased kannavad kaasa rahvaluule ja rahvajutu traditsiooni, mis aitab neil säilitada oma identiteeti.[112]