Üldiselt peame ennast riigina vägagi demokraatlikuks ning avatud  riigiks, ka sõnavabaduse üle ma justkui ei kurdaks. Kuid kui inimesed kas ei taha või ei julge avalikult omi mõtteid jagada, siis on ikka päris pahasti. Ikka tundub valitsevat meie keskel hoiak, et inimesed, kes otsustavad need otsustavad ja mis mina ikka - NIIKUINII EI MUUTU MIDAGI. Vähemalt siin Jõgeval mulle kohati nii tundub. Taasiseisvumise järgne joovastav vabadus on asendumas teatava lootusetuse hoiakuga. Kuidas me selliselt riigina toimime? Kas see on see, mida me soovisime omariiklus e taastamisel? Ma usun, et mitte. Kui inimene ei julge või ei taha avaldada oma arvamust on see oht demokraatlikele väärtustele. Me võime vaielda  erinevate poliitikate ja poliitikute üle, kuid kui me ei usu demokraatiasse, mille asemele ei ole veel maailmas paremat riigi toimimise vormi leitud, siis millesse me üldse usume? Tuleviku seisukohast on ikka täiesti hädavajalik pingutada jätkuvalt selles suunas, et mõttevabadus ja arvamuste paljusus oleks ühiskonnas hinnatud ja vastuvõetav, mitte karistatav. Valitsus, Riigikogu, omavalitsused, ametkonnad peavad siinkohal peeglisse vaatama ja küsima, kas me oleme teinud kõik, et me liiguksime sellise ühiskonna  poole, kus julgetakse oma arvamust avaldada ning seda arvamust võetakse ka kuulda.