Olla hommikul kell viis hingepõhjani liigutatud, lamades voodis ja lahistades aknalauaplekile sabistava vihma saatel nutta, on miski nii ehe, mille tegelikust väärtusest ma alles nüüd aru sain. Täna oli see päev, kui pool  mu pere taas koju sõitis ja vaid paljas mõte sellest, et näeme taas alles aasta pärast teeb seest väga õõnsaks.    Mul tahab vägisi pisar silmanurka tekkida, kui mõtlen, et ei kuule seda heleda plikatirtsu häält enam terve aasta. Ilmselt saab raske olema, kui nüüd enam päevas vähemalt ühe korra kedagi "dante Katrin" ütlemas ei kuule. Ega keegi ei mangu, et ma temaga mulle puhuksin. Või televiisorist multikaid vaataksin. Või talle raamatut loeksin. Või mune praeksin. Või, et tema ja "ulebrumi" sülle võtaksin. Sellest on möödunud ainult paar tundi ja ma tahaks juba taas pisarad valla lasta. Ma ei mõista, miks see kõik see aasta nii raske on.    Kui teistel aastatel on aeg justkui veninud ja teineteise seltsis aega on veedetud küll ja küll, siis see aasta jäi väheks. Väga väheks. Ma mäletaks seda päeva nagu eilsest, kui nad salaja siia tulid. Nüüd juba läksid. Ma pole kunagi selle tegelikkuses ju kurva sündmuse pärast pisaraid valanud, aga täna tuli kõik ja korraga. Nii ei  suutnudki ma enam oma suures härduses uinuda ja võtsin kätte laual lebava "Kuristik rukkise" ning alustasin lugemist, et mõtteid mujale saada. Vist aitas.