Eelmisel sügisel üle Myanmari toimunud munkade protestimarsid tõid hunta-valitsusega riigi mõneks ajaks Lääne meedia tähelepanu alla, k.a. Eestis. Sellega seoses uhus pinnale ka Hiina toetus Mynamari sõjaväelisele reźiimile, kuid märksa vähem läheneti Myanmarile geostrateegilisest vaatepunktist ning lugejatele serveeriti demoktraatia ideest kantud lihstustatud pilt välispoliitilisest olukorrast.    Avatud  ühiskonna eest seismine on iseenesest õilis idee, kuid Myanmariga piirnevatel riikidel on märksa praktilisemad küsimused mängus kui üllas demokraatia. Seepärast on naiivne uskuda, et näiteks demokraatlikuks peetud India hakkaks enda huvisid ohtu seades Naypyidaw'ga suhtlema demokraatia keeles. See võimalus on olemas Eestil, keda ei seo Myanmariga absoluutselt mitte miski, kuid meile harjumuspäraselt demokraatlikud riigid nagu Jaapan, India, Lõuna-Korea või Tai ei tee just palju suud lahti demokraatia eest  seismisel Myanmaris. Või kus tunnevad sõjaväelise valitsuse liikmed ennast nagu kalad vees? Vastus on Singapur.    Hiina on Myanmari küsimuses jäänud tegelikult üsna täbarasse olukorda, sest kuigi Myanmaris valitseb sõjaväeline kord, ei ole selle jätkumine Hiina jaoks eesmärk omaette, vaid Hiina huvides on stabiilne regioon ja koostööaldis valitsus. Kas selleks on Aung San Suu Kyi või Than Shwe ei lähe tegelikult Hiinale väga korda, sest kuigi oleme harjunud arvama, et Aung seisab demokraatia eest, leidub  vaatejaid, kes näevad Aungi motiivides vaid ärilisi kaalutlusi.    Hiina üheks mureks piirkonnas on Malaka väin, mida läbib suur osa Hiina sisseveetavast naftast ning mille suudmes - Banda Acehis Indoneesias - on Ameerika Ühendriigid saanud õiguse kasutada Indoneesia lennuväebaasi nimega Sultan Iskandar Muda lennubaas. Lisaks on Singapuris alaline Ameerika Ühendriikide hooldusbaas nimega Changi, kus baseerub alaliselt üle 100 sõjaväelase ning samuti saavad baasis randuda ka lennukikandjad. Seega,  et enda kontrolli suurendada niivõrd tähtsas koridoris kui Malaka väin, on Hiina valitsus teinud koostööd Myanmariga nign saanud loa rajada Coco saarele enda vaatluspost, mis on ärritanud India kaitseministeeriumi ohvitsere.    Teiseks on Hiina plaanimas 2300 km pikkust nafta- ja gaasijuhet Sittwe sadamast Myanmarist Lõuna-Hiina provintsi Yunnani, mille keskusesse Kunming tahetakse rajada naftatöötlemisjaam. Selle rajamisõiguse trumpas Hiina Indialt üle, lubades Naypyidaw'le miljarditesse  dollaritesse küündivaid investeeringuid.    Kolmandaks on Hiina otsimas võimalusi enda piiriäärsete provintside majanduse elavdamiseks ning selle raames on välispoliitilikas üheks prioriteediks seatud head suhted naaberriikidega. Hiinas öeldakse, et heanaaberlikud suhted on aluseks regionaalseks liidriks tõusmisel ning Hiina potentsiaal ja ambitsioon kõike seda toetavad.    Põhja-Myanmaris äri ajavad hiinlased pole mingid keskvalitsuse poolt sinna saadetud emigrandid ega kommunistlik salaplaan,  vaid kogu see lõimumine on väga palju tingitud piirkondlikest sugulussidemetest. Enne Hiina Rahvavabariigi loomist 1949.aastal oli riigis olukord ebastabiilne ning piirikontroll kohati pea olematu ning väga paljud Yunnani provintsist pärit hiinlased asusid elama Põhja-Myanmari. Kes tegi äri, kes emigreerus, kes organiseeris II maailmasõja ajal koos ameeriklastega Jaapani-vastast liikumist.    Hiina kaupade vool Myanmari (Põhja-Myanmaris on Hiina kaupade turu osakaal 60%) ei tähenda mingit  hiinapoolset vandenõud, vaid lihtsalt häid suhteid. Paljudel on kentsakas arusaam, et Hiina toetab Myanmari sõjaväelist valitsust just sellepärast, et Hiina ise on kommunistlik riik ja seega midagi halba ja ta toetabki kõike halba. Hiinal on head kaubandussuhted kõigi maailma suurriikidega, olgu tegu ükskõik mis reźiimiga. Hiina ei ekspordi mingit poliitilist mudelit, vaid rajab häid suhteid kus iganes võimalik ja kahjuks ei asu kõik strateegilised koridorid ja maavarad demokraatlikes riikides.    Myanmar on ajalooliselt kuulunud mitmete riikide mõjusfääri, kuuludes otsati nii India kui Hiina kultuuriruumi, kuid lingvistiliselt koos Hiinaga Tiibeti-Birma keelerühma ning elanud üle ka Briti ja Jaapani koloonia. Hiina ajalooallikatele meeldib Myanmari puhul rõhutada rohkem kui 2000aastaseid häid suhteid. Lääne allikad seevastu rõhutavad lihtsalt Myanmari vasallistumist Hiina mõju all, millele tuli maksta tribuuti. Viimast ei salga ka Hiina allikad, kuid nende arvates tähendas see sõbralikke suhteid.    Kerged väljavõtted Hiina ajalooraamatust ütlevad meile, et 11.sajandil ühinesid Myanmari ja Tiibeti rahvad ning lõid esimese ühendatud riigi Põhja-Myanmaris, mis sai kultuurilisi mõjutui Hiinast. 13.sajandi sajandil saatis Yuan dünastia valitseja saatjaskonna Myanmari, kus aga saadikud ei austanud kohalikke kombeid ning seepeale saatjaskonna juht tapeti. Selle peale saadeti välja sõjavägi ning Myanmar oli sunnitud Yuan dünastiale alistuma ning tribuuti maksma. Järgmised kokkupõrked toimusid 18.sajandi  keskel piiritülide pärast.    Qing dünastia ajal tõusid Yunnani vähemusrahvused üles ning kuulutasid 1855.aastal Lääne-Yunnanis asuvas ajaloolises linnas Dalis välja omavalitsuse, mis kestis pea 20 aastat. 1872.aastal tungisid Qingi väed Dalisse ning kukutasid isehakanud valitsuse. Samuti hakkasid Yunnani vähemused Qing dünastia lepinguid Myanmari kohta Briti valitsusega eirates toetama Myanmaris asuvaid iseseisvumise eest võitlevaid myanmarlasi ning 1890.aastal põgenes isegi Myanmari kuningas  Yunnani.    Kõik need probleemid annavad kinnitust Yunnani vähemusrahvuste isepäisusest ning keerulisest olukorrast, sest just Yunnanis elab tänapäeval kõige rohkem vähemusrahvusi ning troopilistesse metsadesse ja mägedesse eksinutena säilitavad nad oma identiteedi. Selle radikaliseerumist aga ei soovi Peking kindlasti näha ning piirkonna majandusolukorra parandamise läbi üritab keskvalitsus kohalikku mässumeelsust ohjata ja summutada. Tänapäevaks on see Pekingist vaadates üsna hästi õnnestumas.    Myanmariga põhjas piirneval Indial pole aga mässuliste ohjamine ja suhted Naypyidaw'ga nii hästi õnnestunud kui Hiinal. Indialt kui demokraatlikult riigilt võiks Myanmariga suheldes justnagu oodata ideoloogilist välispoliitilikat, mis kehtiski 90-ndatel tänu Myanmaris 1988aastal jõuga maha surutud protestidele, kuid uus sajand tõi India välispoliitikasse uued tuuled ning India hakkas probleemidele lähenema märksa pragmaatilisemalt. India põhimureks kujunes Hiina mõjuvõimu laienemine, mis ümbritses  Indiat juba läänest Pakistani näol ("Mis riik on Pakistani tähtsaim liitlane?" "Hiina," vastavad kõik mu Pakistani tuttavad Pekingis) ning Hiina kombitsate üha laiem haare Kagu-Aasias pani India märksa kainemalt mõtlema.    India peab enda "Vaata itta" välispoliitilika raamides asuma mitte konfrontatsiooni vaid koostöö liinile, k.a. selliste reźiimidega nagu Myanmaris, mille kohta India välisminister Mukharjee ütles 2007.aasta septembris Tai visiidi ajal, et sõjaväeliste valitsustega tegelemine  pole mingi probleem, sest sellised asjad kuuluvad iga riigi sisepoliitika alla. Sellega on ühtlasi jalge alla tallatud demokraatlikud ideed, mida India võiks Lääne soovide kohaselt endas kanda. Indial oleks ju võimalik täita enda demokraatia ülesanne, kuid reaalpoliitika kaalub kõik üles. Just viimasest peabki Myanmari puhul lähtuma, sest riik on habras ning kõik ihuvad hammast riigi loodusvaradele ja transpordikoridoridele. Ja kes käis munkade protestimarsi ajal Myanmaris häid palu nõudmas? India  naftaminister Deora, kes lubas 150 miljoni USD eest investeeringuid Myanmari gaasitööstusesse. Võiks öelda, et halvasti planeeritud visiit, kuid India energiavajaduse kasv, mis on Hiinast märksa kiirem, sunnib Indiat tegutsema ka kõige ebameeldivamatel rinnetel. Suhted Myanmariga püsivad lähedased edaspidigi ning mõnede vaatlejate arvates soojenevad veelgi.    India plaanib ehitada Myanmarist gaasitoru läbi Bangladeshi Indiasse ning märksa utoopilisema ideena on välja pakutud Bengali lahte läbivat gaasijuhet  Myanmarist India osariiki Orissasse. Kui India seisaks õilsalt demokraatia eest, siis selliseid plaane vast välja ei käidaks.    Lisaks Hiina mõjuvõimu laienemisele on India teiseks mureks Kirde-India, mida keskvalitsus soovib majanduse ja kaubanduse arendamisel tugevama kontrolli alla saada ning regiooni stabiilsus sõltub otseselt Myanmari stabiilsusest, sest just viimases riigis baseeruvad mitmed Kirde-India ekstremistide väljaõppelaagrid. Põhja-Myanmari mässulised on pikka aega saanud Indialt  relvi, kuid India välismaailmale avamise jalamil 90.-ndatel on India seadnud esikohale majandusarengu ning seega teinud lõpu lühinägelikele välispoliitilistele eesmärkidele. Kirde-India stabiilsus ja areng on seega seatud teravdatud tähelepanu alla. 1998.aasta kurikuulsa "Operatsioon kaaniga" tehti oluline pööre India toetusel Põhja-Myanmari mässulistele ning kohtumisel Arakani mässuliste liidritega ei antud üle mitte relvi, vaid India luureteenistus lasi Andamani saartel salaja 6 liidrit maha ning kogu  edaspidine toetus mässulistele anulleeriti. Seega India on hakanud hoopis uut pilli Myanmariga mängima, olgu tegemist ükskõik kui ebademokraatlike võtetega.    Kui küsimuse alla tulevad relvad, siis teavad kõik öelda, et põhiline varustaja Myanmari puhul on Hiina, kuid vastavalt Amnesty Internationali raportile on teisel kohal India ja neljandal Ukraina. Inimõiguslased kutsuvad üles relvadega mitte varustama sõjaväelist reźiimi, kuid eelpool nimetatud riikidel on omad huvid ning India plaan müüa  Myanmarile helikoptereid, mille komponendid on pärit riikidest nagu Saksamaa, Rootsi ja Suurbritannia, õõnestab tublisti Euroopa lootusi India osas.    Myanmarist lõunas asub hiljuti sõjaväelisest reźiimist vabanenud nüüd juba taas demokraatliku valitsusega Tai Kuningriik. Ameerika Ühendriikide tähtsa liitlasena regionaalses geopoliitikas ning sõjas terrorismi vastu - hiljuti jõudis Tai meediasse salavanglate olemasolu Tai riigi pinnal - esindab Tai mingil määral vaba maailma ideid, kuid  julgeolekustrateegias mängitakse kahetist mängu.    Kui Tai majandus on jätkamas kasvutempot (viimase kuue aasta jooksul keskmiselt 5% aastas), on seda tegemas ka energiavajadus. Tail endal on gaasivarusid napis koguses ning nii ka Kambodźa rannikul, kus Tai peab Phnom Penhiga territoriaalvaidlusi ning mis võetakse sel aastal veebruaris ametisse astunud valitsuse ajal uuesti jutuks, äsja avastatud nafta- ja gaasimaardlate puurimisel ei näe Tai hetkel erilist edu. Seevastu Myanamriga on Tail juba pikka aega hea  energiaalane koostöö. Just tänu gaasile on Tai Myanmari peamine ekspordi sihtkoht, moodustades 32% Myanmari väljaveetavast kaubast. 2004.aastal importis Tai Yadana gaasiväljalt 1 miljard USD eest gaasi ning 2005.aasta investeeringud suurendavad Myanmarist Taisse gaasi eksporti 50%. Ja kogu tulu läheb loomulikult sõjaväelise riigikorra tugevdamisele.    Kui India on viimaste mängude järel USA survel sunnitud loobuma Iraani-Pakistani-India gaasitorust, andes mõista mingisugusest demokraatlikust  teljest, siis Tai on seni jätkanud Myanmariga aktiivset kahepoolset varustamispoliitikat. Kuigi 2006.aasta 19. septembril võimult kukutatud Tai peaminister Thaksin Shinawatra sai Ameerika Ühendriikidelt oma valitsemisajal näpuviibutuse nö "edasise lõimumise" poliitika raames arendatud liigselt heade suhete eest Myanmariga, on Tai reaalpoliitilises olukorras jätkanud häid suhteid Myanmariga ning Chiang Mai lähedal asuvates Myanmari põgenike laagrites Tai politsei mitte ei kaitse vabaduse nimel võidelnud  põgenikke, vaid ekspluateerib neid vastavalt enda suvale. Kõrvuti Chiang Mai linnas asuva USA konsulaarosakonnaga, mis värbab ja koolitab välja Myanmari põgenikke järekordseks "värviliseks revolutsiooniks".    Myanmari raputanud protestimarsse relvadega maha surunud hunta sõjavägi lasi Yangonis teiste seas maha ka Jaapani ajakirjaniku Kenji Nagai, kelle verest tühjaksjooksmise videosid võis internetist igaüks huvi korral ise vaadata. Sellised kaadrid peaksid raputama üles kogu maailma, kuid 8.oktoobril  2007 Tokios toimunud Nagai matustel olid ärasaatjad vaid sugulased, sõbrad ja tuttavad koos Myanmari emigrantidega ning ei kedagi kõrgemalt tasandilt. Jaapan kui Myanmari suurimaid doonorriike on abi andmisel küll poliitilisi mänge mänginud, kuid lõplikult pole seda veel ära katkestatud ning mitmed Jaapani firmad ajavad jätkuvalt Myanmaris edukalt äri.    16.oktoobril teatas Jaapani välisminister Komura, et peatab humanitaarbloki raames toetatud 50millioni EEK suuruse projekti arendamise. Kuid mis  projekt see oli? Yangoni Ülikooli juurde rajatav majandushariduse keskus. Ühesõnaga - nagu Ameerika Ühendriikidel võrdub "inimõigused" "nafta ja gaasiga" nii võrdub Jaapani "humanitaarabi" Aasias "kaubanduse edendamisega". Erinevalt Ameerika Ühendriikidest ja Euroopast pole Jaapan enda suhteid Myanmariga sanktsioneerinud, sest Jaapan on huvitatud hunta käpa all olevatest gaasimaardlastest.    Ning nii nagu dalai laamat ei võetud novembris 2007 toimunud 10-päevasel Jaapani visiidi ajal  kõrgetasemeliselt vastu, nii ei külmuta Jaapan enda suhteid ka loodusvaradest kubiseva Myanmariga. Euroopast on lihtne demokraatia printsiipidel põhinevat demokraatiat jutlustada, kuid Aasias on märksa keerulisemad sõlmpunktid ning kus enda huvid mängus, on suu lukus igal riigil.    Lisaks eelpool nimetatud mõjukatele riikidele on väga häid suhteid Myanmariga arendamas Singapur, mis on 1.57 miljardi USDga teine suurim investor Myanmaris. Head ärisidemed Myanmari kindralitega tagavad Singapuri vaoshoituse  hunta kritiseerimisel. Ja hoopis vastupidi. Singapur lausa kontrollib, eriti sügisel 2007 toimunud protestide ajal, ligikaudu 50 000 Singapuris elava myanmarlase tegevust. Kohalike organisaatorite sõnul on neil tunne, et nende telefone kuulati mullu sügise ärevate aegade ajal pealt. Avalikult pole Singapuri politsei seda kinnitanud, kuid myanmarlastel on soovitatud Singapuri tänavatel mitte nii häälekalt ja mitte nii suurte plakatitega marssida. Lihtsalt olla vait, kui hunta kindralid end Singapuris ravimas  käivad.    Myanmaris on kahtlemata repressiivne reźiim, kuid selle süü kandmine Hiinale on rohkem kui liialdatud. Selge, Hiina on üks Julgeolekunõukogu alaline liige ning tal lasub justkui teatud kohustus miskit ette võtta, kuid sansktsioonide all kannatab ainult lihtrahvas. Pealegi on ASEAN, mille liige Myanmar on, seadnud eesmärgiks mõjutada Myanmari arenguid lõimumise teel ning vältida iseoleerimist. Ühesõnaga, piirkondlikud riigid ei ole huvitatud sanktsioonidest Myanmarile ning on väga kaheldav  kas India toetaks ÜRO Julgeolekunõukogu alalise liikmena Myanmari-vastaseid sanktsioone. Mis asja muudaks ja mida igati toetada tasub, on Ameerika Ühendriikide poolt välja käidud nö "targad sanktsioonid", millega karistatakse ainult huntat üleval hoidvaid tegelasi.    "Nafta ja gaas"-diplomaatia näib prevaleerivat riikide välissuhtluses ning seni kuni Aasia demokraatiad nagu Jaapan, India ja Lõuna-Korea sõltuvad sisseveetavatest energiaressursidest, mängitakse Aasias reaalpoliitilist pilli.