Mõnede meie riigi mineviku oluliste sündmustega seotud inimeste elusaatusele on vahest pööratud liiga vähe avalikku tähelepanu. Üheks selliseks inimeseks on ilmselt meie allveelaevastiku isaks peetav, omaaegne tuntud ja tunnustatud Eesti sõjaväelane ning poliitik - kapten-major Verner Hans Puurand.    Tuginedes Wikipedia andmeile, möödus tema 105 sünniaastapäev 27. septembril.    Tas on sündinud Narvas. Peale Narva gümnaasiumi lõpetamist astus õppima Eesti Sõjakooli mereväeklassi. 1924. aastal võttis osa 1. detsembri mässukatse mahasurumisest. Lõpetas 1928. aastal Sõjakooli mereväe nooremleitnandina ja asus seejärel teenima mereväkke. Aastatel 1935 - 1937 oli Eesti mereväe esindajana Inglismaal Eestile allveelaevade ehitamise  juures. Seejärel allveelaeva Kalev komandöri abi. ja alates 1939. a. allvelaeva Kalev komandör. 1941. a. kui eesti allvelaevad Punaarmee poolt üle võeti, põgenes Puurand laevalt ja võttis osa Pärnu, Tallinna, Paldiski, Aegna, Hiiu- ja Saaremaa vabastuslahingutest. 1944. aastal ülendati Puurand korvetikapteniks (kapten-major).    Alates 1945. a. tegutses USA sõjaväevalitsuse juures eestlastest sõjavangide vabastamisega. Organiseeris endistest eesti sõjavangidest USA armee juurde vahi-  ja pioneerpataljonid. Oli samal ajal USA tsoonis eestlaste keskesinduse abiesimees.    Oma isa elusaatuse kohta on nii mõndagi avaldanud tema 1932. aastal Tallinnas sündinud poeg Hans Puuran.    17. septembril 2009 a. kirjutab Ilmar Palli Maalehes artikli pealkirja all "Minu isa - allveelaeva komandör, luuraja, sõjavangide päästja.", kus Verner Puuranna poeg Hans Puurand avab üllatavaid üksikasju isa teenistusest Eesti mereväes ja tegutsemisest Inglise salaluure heaks.    Paratamatult mõtled, millal hakkavad meie vanainimesed sellisel moel n-ö täiega elama? Kas siis, kui Eesti kaunite ennustuste kohaselt Euroopa viie vägevama hulka kerkib?   Hans Puurand taas Eestis Tallinna Lennusadamas allveelaeva Lembit juures.    Kui Hansu isa Verner Puurand teenis veel Eesti mereväes, kuhu ta pärast Tondi sõjakooli lõpetamist tööle oli asunud, elati kogu perega Tondi kuulsates punastes kasarmutes.     Hansule on meelde jäänud ka paar Inglismaal-käiku isa juurde,  kes aastatel 1935-1937 oli Portsmouthis Eestile allveelaevade ehitamise juures Eesti mereväe esindajaks.     Raske lillekimp    Uue allveelaeva Kalev esimeseks komandöriks sai kapten Alfred Pontak, Verner Puurand oli tema esimene abi. Ning kui Pontak mereväe staapi üle viidi, sai Verner Puurannast Kalevi komandör.     Kui Kalev Eestisse jõudis, läks madrusevormis Hans isale sadamasse vastu. "Lillekimp, mida ma kandsin, oli nii raske, et mäletan seda siiamaani." Hiljem  sai poeg isa laeva ka põhjalikult läbi käia.     Alfred Pontaki saatus kujunes hiljem traagiliseks. Nimelt värvati ta okupatsiooniaja algul laevastiku luureosakonna informaatoriks, kes pidi pärast ettevalmistust saadetama eriülesandega Soome. Ausa inimesena ei suutnud ta aga jälki kompromissi kaua taluda. Sõja alates ta arreteeriti.     Ülekuulamisel ütles too tõeliselt vapper Eesti ohvitser muu hulgas järgmist: "Ma ei ole kunagi olnud Nõukogude Liidu pooldaja. Eesti liitmine  Nõukogude Liiduga liiduvabariigi õigustes oli mulle suur löök ja raske üleelamine. Mina kui ohvitser ei olnud toimunuga nõus."     Alfred Pontak lasti maha 4. juulil 1941 Tallinnas.     Kuna Verner Puurand oli sünnilinnas Narvas gümnaasiumis käies omandanud hästi vene keele, jäeti ta esialgu Kalevi peale edasi. Kui laeva meeskond venelastega asendati, põgenes Verner Puurand laevalt ning võttis osa Pärnu, Tallinna, Paldiski, Aegna, Hiiu- ja Saaremaa vabastamise lahingutest. 1944. aastal  ülendati ta korvetikapteniks (kapten-major).     "Leningradis sai isa hakkama sellega, et lasi maha ühe politruki," meenutab Hans Puurand.     Ta jutustab edasi: "Saksa õhurünnaku ajal läks isa laevade juurde, et need merele viia. Politruk aga ei lubanud seda teha. Isa lasi ta maha ja viis laevad ikkagi välja, päästes nõnda hulga inimelusid.     Admiral võttis ta oma laevalt maha ja käskis teise laevaga Tallinna sõita. Siin ta siis põgeneski ning varjas end metsas, oma talu juures  Virumaal Naisteväljal. Tolle talu järele vaatas kogu aeg mu vanaema."    Nüüd üles...    Sõja ajal teadis Puurand end töötavat Saksa luure heaks. Alles siis, kui ta saadeti Rootsi, selgus, et on tegutsenud hoopis Inglise luure heaks.     Kogu sõja aja elas Puurandade pere Nõmmel. Hans tegi algul sisseastumiseksamid Inglise kolledžisse. Aga enne tulid venelased sisse ja tegid tollele väärikale koolile lõpu. "Vene ajal käisin koolis Nõmmel. Mäletan, et igal hommikul tuli  laulda "Nüüd üles, keda needus rõhub...".     Isa Verner soovis kõigest hingest, et poeg läheks Eesti mereväkke.     1944. aastal, enne venelaste uut tulekut, põgenes Puurandade pere täies koosseisus - isa, ema, kaks poega ja vanaema - Saksamaale. "Isal oli auto koos järelkäruga, sinna pakiti, mis mahtus. Sõitsime ühe jutiga Tallinnast Königsbergi välja. Leedu-Saksa piiri ületamiseks oli isal kaasas suur sink.     Piiripunktis pani isa oma Saksa luure käesideme varrukale,  käskis mehel tõkkepuu avada ja me sõitsime läbi." Taas nägi Hans Puurand kodumaad 56 aastat hiljem.     Enne Läti piiri ületamist tehti väike teeäärne peatus. "Isa võttis sealt kaasa peotäie Eesti mulda. Selle panime talle 1983. aastal hauda kaasa."     Saksamaal jättis isa pere Danzigisse ja läks Eestisse. "Kui ta tagasi tuli, sõitsime Regensburgi. Seal olime sõja lõpuni."     Verner Puurand sai hakkama millegi sellisega, mis peaks ta nime kindlalt kinnitama Eesti ajalukku.  Millest aga kahjuks siin, koduradadel, teatakse vähe.     "Just enne kui ameeriklased tulid, viis isa meid üle Doonau Ameerika poolele. Ning seal tegi n-ö oma asjaks Saksa poolel võidelnud eestlastest sõjavangide eest hoolitsemise."     Mis oleks selleta neist tuhandeist Eesti poistest saanud? "Ameeriklased ütlesid neile, et kodu on teil ju olemas, minge sinna. Siis suutis isa ameeriklastele ikkagi selgeks teha, milles asi tegelikult on. Ja milliseks kujuneks nende saatus tolles  "uutmoodi" kodus.     Verner Puurannal oli selles küsimuses kontakt isegi kindral Dwight Eisenhoweriga. "Ameeriklased nimetasid ta seejärel sideohvitseriks." Ning vaatamata sellele, et Eesti poliitikud olid soovitanud Puurannal sõjavangide küsimusega lääneliitlasi üldse mitte ärritada, vabanesid esimesed 22 Eesti sõjavangi juba 1945. aasta juulis.     "Mõistagi oleks ta võinud tegelda oma pere päästmisega jättes kõik muu jumala hooleks. Aga isa oli selles mõttes hoopis teistsugune inimene."     Eesti poisid Nürnbergis valvamas    Muidugi tekkis küsimus, kus vabanenud vange rakendada saaks. Lahendus leiti nende kasutamisega USA armee juurde loodud töö- ja valveteenistuses. Nii hakkasidki Saksamaa sõjalisi objekte ja Nürnbergi viidud sõjakurjategijaid valvama Balti poistest moodustatud töö- ja vahipataljonid.     "Mõned poisid seal Nürnbergis isegi kartsid, et järsku tunnevad ära!" Vahikompaniide sõdurid kandsid Civilian Guard'i musta sõjaväevormi, mille  vasakul varrukal oli rahvusvärvides vapp.     Siis tehti Verner Puurannale ettepanek minna Ameerikasse, et treenida sealseid sõdureid talvesõja jaoks. Poeg ei tea tänini, miks isa sellest keeldus.    [Loe artiklit täispikkuses SIIT]