Ärkasin ülesse suure peavaluga. Kõik tundus ähmane ja kui  parema nurga asemel vasakut vaatasin, nägin paremat ja vasakut nurka korraga. Peagi mu visioon selgines ja nägin enda ees tõelise härrasmehe õhtusööki, välja arvatud see, et toit taldrikul oli põrandal. Kuna mul oli kõht nii tühi, et kuulsin, kuidas tuul seal ulus, siis sõin nii nagu homset poleks. Kui olin kõhu täis söönud, siis kahetsesin, et nii sõin, sest kõht valutas nüüd sellest, et oli liiga täis. Ma ei suutnud ennast liigutada ja otsustasin umbes tund aega lamada. Selle tunni aja jooksul oli mul  ümbrust võimalik jälgida, aga ma ei viitsinud ning otsustasin pikutada. Mind äratas ülesse külm solgivesi, mis mulle näkku visati. Kaks tahmase näoga tugevat meest tõstsid mu ülesse ja viisid Ülemuse juurde. Ülemus-ma ei olnud kunagi kedagi sellist näinud. Olgugi, et ainukesed inimesed, keda näinud olin, olid võrkpallurid ja turvamehed. Ma näigin ainult negatiivsust tema silmis. Ta oli kalk ja pettunud selles maailmas. Ta suutis naerda vaid teiste kannatuste üle. Ta rääkis mulle, kuidas ma jään siia  igaveseks ja kannatan igavesti ning ta võttis minu asjad ära. Eriti tänulik oli ta teemantnoa üle. Ta rääkis vist midagi tähtsat veel, aga ma väga ei kuulanud. Kuulamise tegi rakseks see, et mu pea ikka veel valutas ja kõmises. Kuna Ülemus oli lakooniline, siis ei veetnud ma palju aega tema hallis hämaras toas.