* See oli mu viimane tööpäev senises töökohas. Suur osa asjadest oli juba ära viidud, enam-vähem kõik korras, ometi jäi mingite sabade lõpetamiseks vähe aega, et muretsesin juba, kuidas kõik õigeks ajaks tehtud saab. Kõige veidram kogu viimase paari nädala, eriti aga viimase nädala ja selle viimase päeva jooksul oli see, et mitte  ükski mu oma osakonna inimene ei tundnud kordki huvi selle vastu, miks ma nö ära lähen ja mis minust edasi saab. Mitte ühtegi küsimust. Sellist kampa nägin ma küll esimest korda ja ma ei teagi, mis see siis oli - totaalne ükskõiksus või nii suur viha mu vastu, et nad kartsid oma suurt õnne välja näidata, et minust lõpuks ometi lahti saavad? Ma tõesti ei oska siiani ühtegi seletust sellisele käitumisele leida.