Olin täna paha. Ei võimelnud (kuigi see oli mul terve päeva  meeles). Sõin SUUUURE koguse (pool rinda ja kaks tiiba) maitsvat kana. Uimerdasin terve päeva. Kaloreid endiselt ~2000 (kana, puuviljatarretis, tuunikalasalat hiinakapsa ja muu sellisega, 6 nektariini, kohvi ja tee).    Mõningad tänase päeva positiivsed asjad on, et sain tööasjades vähemalt sabast kinni hoitud ja neid paraja portsu tehtud, õppisime lapsega suurema osa eelmise nädala materjalist järele ja mees oli väga hoolitsev (lõpetas nõudepesu minu eest, otsis magamistoast oma musta pesu kokku  ja toppis masinasse, käis poes ning kraamis wc-s kassi kasti ära). Ma ise istusin tugitoolis töövihikuhunniku taga ja mõtlesin kohmetult, et noh, ma ju päris portselanist ka ei ole ju :).    Homme siis arsti juurde lapsele puudumistõendit ja endale nõu küsima, hambaarsti juurde hammast ülesehitama ja koju tulles tänast pesu triikima.    MA TAHAN ET SEE KÜLM JUBA ÜKSKORD ÜLE LÄHEKS! Tahan õue jalutama minna ilma kartuseta oma nina ära külmetada ja nohu saada. Jääpurikamürakad köögiakna  taga igatahes on tubli 10 cm lühemaks sulanud. Aga ilmateade lubas aina ~20kraadist külma ka eelolevaks nädalaks .    PS! Eile tellisime järgmiseks laupäevaks venna pulmadeks tordi ära ja tuvastasime, et ilmselt olen mina see kaine autojuht siis. Mees oli väga rahul .    Lugesin ennist flyboy ja Jääraplika blogisid ja mõtisklesin oma isikliku pisikese elukese üle. Ühest küljest jäin muresse (mis ei juhtu minuga mitte päris esimest korda), et kui nii võtta, on minu eluke kah üpris üksluine ja kodu- ja töökeskne ja nagu tegelikult eriti midagi ei toimugi. Noh, nürivõitu, kui konkreetsemalt väljenduda . Teisest küljest, flyboy kirjeldust sõber Rando võimekast abikaasast lugedes leidsin jälle, et nii suurepärast perenaist ei saa minust kah kuidagi kohe. Hall keskmine olla on muidugi pisut kurvapoolne. Eks ole minulgi omad unistused (ja mõned neist üsna lennukadki :$), aga aastad kärbivad nende tiivasirutust jõuliselt ja mõtlen nüüd, et kas tõesti olen saamas vaikseks vanainimeseks, et ah mis nüüd mina ja minule... Ühest küljest tundub mulle, et kui on pere ja laps(ed) väikesed, siis nagu ei saa väga enesekeskset elu elada, ikka pead olema kodus laste jaoks olemas võimaluse korral, süüa tegema, kraamima ja õppimise või muu juures aitama. Abielunaisel on ka pidudel käimine pisut limiteeritum, sest pidude peamine ahvatlus - võõraste meeste peade segi ajamine - on koduste suhete stabiilsuse huvides kah pisut ebasoovitatav ettevõtmine. Alkoholi tarvitamine ei ole ka enam nagu päris see, arvestades, et kodus ootab laps, elurõõmus ja lärmakas, kellele alkoholilõhnaline emme ja tema pohmell järgmisel päeval täiesti müstilise ja veidikese hirmuäratava mõistatusena tundub. Et mis siis nagu JÄÄB? Minu miinuseks on, et ma ei ole ka TÄIESTI perekeskne. Ei oska vaimustuda lastekasvatamise ja söögitegemise ja uusimate seriaalijuhtumuste teemal. Seega olen ei see ega teine. Ei ole suurem asi perenaine ja samas vaimsed huvid või oskused on ka ajaga kängu jäämas. Kas sellest on ka väljapääsu? Olen mõelnud, et võibolla peaksin just ennast tuimaks tegema, elama perele ja kodule ja süüa tegema ja triikima ja koristama ja seriaale vaatama ja kõik muu ära unustama. Et võibolla on õnnelik olemisest just see puudu? Et ma lihtsalt ei oska elada selles rollis, mis elu mulle andnud on. Igapäevaelu elada ja vaikselt vananeda oleks kindlasti kergem, kui oskaks sellega rahulikult leppida ja süda ei vaevaks sõrmede vahelt läbi jooksvate päevade pärast, mida võiks täita mõne unistuse poole püüdlemisega. Mis mu unistused siis on? Palju-palju nooremana tahtsin saada kuulsaks, ilusaks ja rikkaks . Nüüd - hm... tahaks saada päris oma autot (isiklikult minu oma) [see unistus ehk õnnestub selle aastanumbri sees ka ära täita, kui asjad minu plaanide kohaselt sujuvad], tahaks leida uut tööd (aga mitte lihtsalt mingisugust uut, vaid midagi sellist, mis huvi pakuks ja meeldiks, sest vahetada vana töö, mida ma põhimõtteliselt oskan, millega hakkama saan ja harjunud olen, millegi vastu, mis on lihtsalt MIDAGI MUUD, aga mis on võibolla tüütum kui eelmine, ei ole hea mõte minu arvates, pigem siis juba vana harjunud pajuk) [unistusena võiksin teha kas mingit tööd arvutiga (andmeid sisestada ntx), tõlkeid (ingl. k.) - no näiteks kirjanduslikke, kui unistustel lennata lasta :). või minna kuskile reisibüroosse giidiks - jajah, karta on, et see on küllaltki raske ja mittetulus amet, aga olen nii palju aastaid juba ühe koha külge aheldavat ametit pidanud, et lihtsalt tahaks enne pensionäriks saamist veel maailma näha natukene], unistaksin reisimisest, et näha mitmesugust loodust ja mitmesuguseid inimesi elamas mitmesugustes kooslustes ja mitmesugustes keskkondades [Siiani olen käinud peamiselt põhjamaades - Soome, Rootsi, Norra, Taani - ja kooliajal sõbralikes vennasvabariikides (Läti, Leedu). Praegu ei saa endale reisimist väga lubada, sest ümmarguselt 10 000-ne sissetulek perekonna peale (eelmistel aastatel vähem, sellel aastal pisut rohkem) ei võimalda väga reisimisse investeerida, pigem on prioriteediks rõivad, remont ja kodumasinad - igapäevane toidulaud muidugi sisse arvatuna. Pöidlaküüdiga mina kui pereema läbi Euroopa enam reisida ei tihka - kes siis kodus minu lapse eest senikaua hoolitsema peaks, kuniks mina mööda maailma rändan ja (mees igatahes on selles kindlalt veendunud) teel kohatud autojuhtidega tiiba ripsutan, kui midagi rohkemat ei tee ?!. Nii et omada mingit ametit, mille käigus saaks reisida, ilma selle eest peale maksmata, tundub päris ahvatlev .]. Muidugi tundub vajalik ka päris oma korteri hankimine (elame üürikas praegu, mehel küll on korter, aga seal elavad tema vanemad, minul on maal maja, aga seal poleks meil kummalgi korralikupoolsetki sissetulekut loota - lisaks ei ole ma ikka veel kindel, et tahaksin korterit just siia linna, kus praegu elame - virin-virin ). Pangalaenu võiks ju võtta, aga mind hirmutab väljavaade 30-ks aastaks ennast maksetega siduda ja pangale ära müüa. Ja mis saab, kui ma ühel hetkel maksejõuetuks peaksin osutuma? (Olen läbi elanud olukorra, kus mees oli pärast eelmiselt töökohalt kolme kuu palka kätte saamata jäänuna ära tulemist kaks kuud töötu ja mina aastase lapsega kodune - ega ei julgeks küll riskida pangalaenu võtta, kui mõelda, et midagi sellist uuesti juhtuda võiks.) Palju virinat jah, aga sellised mõtted mul siin peas täna liikusid .....