...selle koha peal ma mõtlesin, et miks nad hansaplanti just sellisese kohta ehitavad, kus nii vähe inimesi elab (ps: 10 a tagasi), järgmise koha peal nägin ühel varahommikul autoga linnapoole sõites tee ääres suurt metssiga (esimest ja siiani viimast korda oma elus), edasi tuleb koht, kus pidin libedaga kraavi sõitma, seejärel teeäärne maja, kus maja peremees õue  peal väikese abihoone ise imeilusasti korda tegi (kuldsete kätega mees, imetlesin tookord), järgmiseks koht, kus kunagi sai metsast laste ja mehega mõned väikesed kuusepuud endale aeda mahaistutamiseks toodud(mis samal kuumal suvel kahjuks välja surid, kuna meie rändasime ja kodus käisime vaid tuld toomas), jne...jne.....  teelõik, mis vaid 2,5 km pikk, on täis hulgaliselt mälestusi.  vahel need väsitavad. mõned muudavad pisut melanhoolseks. üksikud teevad isegi haiget.  teinekord tunnen, et  tahaks nad seljataha jätta. ära unustada.  vähemalt mõneks ajaks.