Jälle üks aasta läbi saamas. Vaatasin ja  mõtlesin, et ma alustasin blogimist sügisel 2004. Ja selle aja jooksul on nii palju olnud - mitte eriti õnnestunud töökoht huvijuhina, aastake UK-s tehasetöölise-aednikuna, paar väga ägedat suve ja mitte nii ägedat suve ka. Ning nüüd siis teist aastat siin. Passimas. Ilma peaegu igasuguse eraeluta. Nädalavahetuse veetsin üle aegade Vilhandis. A muidu lihtsalt olen. Ja blogimine kui selline on vist ka ennast minu jaoks ammendanud. Ei ole midagi öelda. Ja vägisi pole mõtet punnitada.    Pilte ei tee enam  ammu, sest fotokas on katki. Ja nagu Erki naerab - kui mul mingi asi katki läheb (isegi on olemas kehtiv garantii), poest koju tulles selgub, et ei sobi või miskit muud samalaadset, ega ma siis seda tagasi ei vii/ära lase parandada. Panen kappi seisma ja nii ongi.    (Ostsin endale eelmisel nädalal 150 kroonise kellarihma. Tädi proovis rihma kellale, proovis neid pisikesi punne, tundus, et sobib. Aga kui panin punnid rihma sisse ja üritasin kella külge paigaldada, siis ei saand sest miskit. No kui  ei mahu, siis ei mahu. A tagasi ka ei viitsi viia. Ma ei taha minna rohkem nendesse kaubandusasutistesse, kus teenindus on VÄGA nõme. A noh - Paides teeninduskultuur kui selline longab ikka kohe kõigi jalgade ja kätega.)    Et kuhu ma siis jõuda tahtsingi? Et pole midagi öelda. Ei olegi. Ei ole mõtet siin vahutada sellest, kuidas ma enda põske tahtsin stendi külge kinni õmmelda või kuidas meil on heategevusprojekt "Vii haige inimene seltskonda/kõrtsi". Ja kuidas siiski-siiski jäid mu külmkappi  alles viinaperad ja põdravorst. Või et neljas vend ei olegi vend, vaid hoopis õde, aga see selgub alles näidendi teises osas, mida näevad vaid täiskasvanud.    Kaaaaaaaaaamos.  Tahan päikest.