Kuid ajalooga seondub IE-s veel üks tähtis teema, nimelt identiteet. Artikli autor näib mõistvat identiteeti kui midagi püsivat ja selgepiirilist, mille "tuumikosa moodustab meie päritolu". (Ma ei peatu praegu küsimusel, kuidas artiklis saab "minast" sujuvalt "meie", loodan selle juurde allpool tagasi tulla.) Siin on  kolm huvitavat aspekti. Esimest pelgalt mainin: tänapäeva identiteedi-uuringutes pole vist enam ühtegi autorit, kes leiaks, et identiteet on asi, mitte tegevus, s.t. kes käsitaks identiteeti mingite kindlate komponentide ja selge tuumaga tervikuna, mitte pidevas muutumises aktiivse ja paljutise nähtusena. Teiseks on huvitav, et IE käsitab identiteedi tuumana minevikukogemust, samas kui minu hinnangul peetakse tänapäeva sotsiaalteadustes identiteedi peamiseks kujundajaks sotsiaalset interaktsiooni (vt. nt.  head ülevaadet raamatus: Peter J. Burke & Jan E. Stets, Identity Theory, Oxford University Press, 2009). Ja viimaks on huvitav, kuidas IE käsituses on päritolu mitte üksnes inimestel, vaid ka riikidel ja rahvastel. Kusjuures seda kollektiivset päritolu võetakse otsekui enesestmõistetavalt, defineerimata, mida selle all siiski silmas peetakse (kas rahvas või riik sünnib siis tõepoolest samal moel nagu üksikinimene?). Juba osundatud Ernest Renan näitas üle saja aasta tagasi, kuidas rahvusriigi üks tunnuseid on enesele auväärse päritolu konstrueerimine, milles salatakse maha kõik ebameeldivused, mis rahvuse loomisega üldreeglina alati kaasas käivad. IE eeldab vaikimisi, et rahvusriigi päritolu ongi see lugu, mida rahvuslikult meelestatud ajaloolased ja literaadid on valmis meisterdanud. Et eestlased on aegade hämarusest ihanud oma riiki, et Laidoner jätkas Lembitu võitlust, et Jüriöö tuled lõõmasid edasi Võnnu all. Ja häda neile, kes seda narratiivi uskuda ei taha - nendest saab Trooja hobune moodsas infosõjas.