Looduses on aga palju situatsioone, mis on kergelt lahendatavad looduse poolt konstrueeritud inimsilma abil, kuid inimese loodud fotosilm jääb nende tõetuult jäädvustamisel hätta. Kõige paremaks näiteks on päikesetõusud ja -loojangud, mil päikesekiired maapinda ei valgusta, kuid taevas on hele ja värviline. Inimsilma dünaamiline ulatus lubab näha detaile nii taevas kui ka maapinnal. Filmi ja digisensori ulatused lubavad valida ainult ühe. Valides taeva ja säritades selle järgi, jääb maapind liiga tumedaks ja detailituks siluetiks. Säritades korrektselt maapinda "kõrbeb taevas ära" ja tulemuseks on plass, värvideta ja liiga hele või äärmisel juhul lausa valge taevas. Mõlemal juhul ei peegelda aga jäädvustatu seda, mida pildistaja kohal olles koges.