Valgevene kindralkomissar Wilhelm Kube avalikustas 29. juunil 1942. aastal oma plaani moodustada Valgevene territooriumil Omakaitsekorpus, kuhu pidi selle plaani kohaselt kuulma kolm diviisi. Korpuse staap pidi asuma Minskis, diviiside staabid aga Minskis, Baranovitšis ja Vileikis. Korpuse loomise kava kinnitati SS-i ja politseivalitsuse poolt 15.  juulil 1942, kuid see kinnitatud plaan oli nägi ette erinevalt Kube algsest projektist laialdase partisanivastase võitluse võrgustiku loomise kogu Valgevene territooriumil. Igas Valgevene piirkonnas moodustati omakaitseformeering, kus oli kas roodu või pataljoni jagu mehi ning need salgad allusid Saksa politseijõududele. Kokku liitus Valgevene omakaitseüksustega 15 000 meest, kellest moodustati 20 pataljoni.  Kahjuks ei olnud Valgevene omakaitsel ühtset univormi ning ka relvadega pidid omakaitsemehed ennast  ise varustama. Küllaltki absurdne olukord, mis näitas ilmselt tolleaegse Suur-Saksamaa liigset enesekindlust ning veendumust, et sõda punase kõntsaga lõpeb peagi ilma "väiksemate abivalmis vabastatud vähemusrahvuste" olulise abita. Koostöös Saksa SD-ga moodustati üks SD koosseisus olev Valgevene politseipataljon, mis formeeriti 1943. aasta jaanuaris. Pataljon kandis numbrit 13. Enamus pataljoni ohvitseridest olid valgevenelased. Selle väeosa võitlejad olid tõesti hästi varustatud ja relvastatud. 13.  SD-politseipataljon paistis silma suurte kogemustega partisanivastases võitluses. Valgevene omakaitse baasil moodustati ka Valgevene raudteede valveteenistus, kuhu kuulus ligi 1000 meest.  1943. aasta aprillis toimus Valgevenes omavalitsuse kongress, kus kohalike võimude esindajad avalikustasid Saksa võimude ees nõudmise Valgevene riiklikust iseseisvusest. Sellise avalduse resultaadid ei lasknud ennast kaua oodata ning Valgevene Omakaitse saadeti kohe pärast kongressi laiali. Omakaitse isikkoosseis viidi üle  Saksa politseijõudude alluvusse. Selline valgevenelaste omavalitsustegelaste hulljulge samm, nagu oli seda riikliku iseseisvuse taastamise nõudmine sõjatingimustes, sai võimalikuks tänu sellele, et 1943. aasta detsembris lubas Saksa administratsioon kokku kutsuda Valgevene Keskraada, mida hakkas juhtima Valgevene rahvusliikumise üks aktiviste Ostrovski. Iseseisvat riiki valgevenelased ei saanud, kuid Keskraadat ei saadetud ka laiali.  Sõjategevuse üldine kulg näitas, et Saksa pool vajab viimaseks  otsustavaks heitluseks siiski kõiki liitlasi ning Valgevene Keskraada juurde moodustati Valgevene Maakaitse Peavalitsus. Määrus selle Peavalitsuse asutamise kohta allkirjastati 6. märtsil 1944. aastal - ligi aasta peale Valgevene Omakaitse laialisaatmisest. 7. märtsil algas ohvitseride ning nooremkomandöride mobilisatsioon maakaitsesse. Sinna võeti kuni 57-aastasi mehi. 10. märtsil algas reakoosseisu mobilisatsioon. Sinna kutsuti mehi, kes olid sündinud kuni 1924. aastani. Mobilisatsioonipunktidesse tuli kokku  40 000 meest. Umbes pooled mehed olid seotud Valgevene territooriumil töötavate sõjandust teenindavate ettevõtetega ning nad saadeti tänu sellel tagasi. Märtsi lõpus moodustati 21 000 mobiliseeritud mehest 34 laskurpataljoni ning 6 sapööripataljoni. Pataljonide isikkoosseis kõikus 600-800 mehe vahel. 1., 2., 6., 7., 9. sapööripataljonid olid allutatud otse Wehrmachtile ning nad dislotseerusid Minskis, Slutskis, Borissovis ja Baranovitšis. Kogu see vägi sõdis üliaktiivselt punapartisanidega Valgevene  territooriumil, kuni nõukogude pool alustas oma hiigeloperatsiooni "Bagration" 23. juunil 1944. Valgevene Maakaitsevägede pataljonid jäid selle operatsiooni käigus punaste regulaarvägede surve alla ning kandsid suuri kaotusi elavjõus. Algas taganemine lääne suunas. 1944. aasta augustis saavutas Valgevene Ülemraada kokkuleppe Saksamaa SD teenistusega. mille alusel sai Valgevene omavalitsus Abwehri Ida-Preisi diversandikoolituskeskuse enda käsutusse. Keskus asus kohas nimega Dallvitz. 1945. aasta aprillis pidi selle  koolituskeskuse baasil moodustatama 800 mehest koosnev SS eripataljon Sturmbannführeri Otto Scorceni juhtimisel. SS-ga saavutati kokkulepe ka uue 30. Valgevene relva-SS diviisi moodustamise kohta, mis pidi hakkama kandma nime SS-brigaad Beloruss. kuid sellest plaanist realiseerus vaid kolme pataljoni formeerimine Baieris.  30. aprillil 1945 andsid need kolm pataljoni ennast ameeriklastele vangi. Punavägede poolt "vabastatud" Valgevene rahvast ootas aga sama saatus, mis kõiki N. Liitu vägivaldselt  inkorporeeritud rahvaid: stalinlikud laagrid, nälg ja viletsus.