Jätsin Mardi  jooksmata ja läksin mõlemaga batuudikeskusesse. Kahtlesin küll, et Alo on liiga väike, seal on enamik lapsi Iidast suuremad. A mõtlesin, et küll ma ta'ga ise tegeldud saan, kui vaja.    Eksisin. Alo nautis täiega. Esimene kord batuudil küll ainult vaatas, mis värk on. Teine kord tuli minuga ja hakkas hüppama. Kolmas kord läks ise :) Ja sõitis ratastega ja müras pallimeres ja uudistas vanemate laste toimetusi ja...    See  poroloonist meri - kuhu suuremad lapsed "upuvad" ja mina jalagagi ei tõsta - Alo ulpis kenasti selle "peal", hüppas aga sisse ja ise välja.    Iida oli väga pai. Vedas venda ringi, aitas, julgustas, sõidutas ratastel, lõbustas. Tassis ta torustiku sügavusse (kuhu Alo üksi kindlasti poleks julgenud minna). Kiitis: "Alo sa oled väga tubli" ja "Alo tule näe siit, ära karda, saad hakkama!" Kui tahtis üksi mürada, siis "andis" valvekorra mulle formaalselt üle.    Lapsi oli täna meeldivalt vähe  (mart?).    Omaette teema on, et ühtegi sõbrannat ei saanud kaasa (ehkki see tuli kokku vist pigem kasuks). Kel kool, kel trenn, kes tõbiseks jäämas või just paranemas. Ehk: tavaline sõbrantside-ring ei piisa enam, kuna kõigil niipalju tegemist. Kuueaastased!    Peaks ehk edaspidi nädalakava blokki panema ja siitkaudu mängusõpru hankima?