Ülemalöeldu selgitab juba küllalt Spengleri kunstiteooriat selle tervi­kus, stiili tähtsust kogu kultuuri kunsti kohta ja selle ühendavat osa kul­tuuri esteetilises elus. Stiil areneb järkjärgult, ja tema esimeseks järguks on arkitektuur. Arkitektuur on kultuuri hinge pääelamuste sümboliks ja on alati kõige lähemalt seotud  riikluse kontseptsiooniga. Dooriline tempel oli omaette tervik, ilma ruumilise laienemistendentsita, nagu oli ka antiik linnriik. Lihtsad, teravalt tõmmatud piirjooned olid selle rahuliku, staati­lise ehituse iseloomus. Teistsugune oli Egipti ehituskunst. Püramiid oli võrdkujuks Egipti riigile, mille eesotsas seisis varao. Püramiidis kehastus see hiiglasuur organiseeriv printsiip, mida teostasid varaod, kuid ka püra­miid oli iseloomult rahulik, staatiline. Selle vastu oli gooti kirik täis liikumist; ta  vastas Läänemaa riiklikku elu, mis ei tunnud piire ega takis­tusi, nagu ka riigivalitsejate tegudes avaldus ääretu, faustilise ruumilikkuse tundmus. Selle kõige sümboliks oli gooti kirik. Ristlevad võlvid on täis piiramatu ruumi tahet, nad sulaksid nagu ühte maailma ruumi ääretusega. Seda tendentsi rõhutatakse veel suurte aknaruutudega, mis kaetud läbipaistvate maalidega. Gooti kirikutega võib võrrelda araabia ja büsantsi kuplite mõju, nende peidetud tektooniliste joonte ja ebamäärase valgusega laeaukudest.  Egüpti reljeefide asemel, mis olid lamedad ja hoidsid hoolega igasuguse sügavusetundmuse eest, valitseb siin mosaiigi kuldne toon, mis süvendab tõelikkust muinasjutulise ebamäärasuseni.