ÜRO rassismiteemaline konverents Genfis oli tõeline läbikukkumine. Selles farsis ei olnud kaotajaks mitte ainult Iraan, vaid ka ÜRO, kes tahtis Bak Ki-mooni eestvedamisel eduka ja eeskujuliku kokkutulemise korraldada, kuid mis kujunes Ahmadinejadi kõne pärast tsirkuseks. Ahmadinejad lasi käest suurepärase võimaluse ning 20.aprillist alates on Iraani võimalused rahvusvahelisel areenil positsioone võita palju raskemad.    Mul ei ole küll ilus kritiseerida ÜRO  peasekretär Bak Ki-mooni, kuid mulle tundub, et tema eestvedamisel on ÜRO täiesti varjuliseks organisatsiooniks jäänud. Võibolla on härra Bak saatnud ÜROs korda suuri tegusid, ma ei tea seda, sest ta on väga harva kuskil vahendajaks, lepitajaks või liitjaks olnud, kuid see vaev, mille Kofi Annan investeeris ÜRO kokkutoomisele pärast Iraagi sõda, on Bak Ki-mooni eesistumise ajal end vähe ära tasunud. Tänane Genfi konverents, kus härra Bakil olid küll üllad eesmärgid, oli suurepäraseks näiteks.    Ahmadinejad jättis aga kasutamata enda võimaluse. Ajal, mil maailm on avanemas ning poliitikud ja diplomaadid otsivad lepitusi, esineb Ahmadinejad rahvusvahelisel konverentsil Iisraeli põlgava kõnega. See oli väga vale otsus ning jääb mõistetamatuks, miks Ahmadinejadil oli seda vaja üldse teha. Iraani positsioonid on hetkel küll tugevnemas, kuid need ei ole veel nii tsementeerunud, et nii arrogantselt käituda. Sest sellest kõnest polnud ju mitte midagi võita, kuid kaotada väga palju.    Ütleme, et  kui Iisrael ongi vastuoluline riik, siis Genfi konverents ei ole see koht, kus seda välja öelda. Ahmadinejadil oli suurepärane võimalus enda kuvandit muuta, respekteerida rahvusvahelist koostööd ning saata maailmale sõnum, et Iraan on valmis panustama rahu tagamisele Lähis-Idas ja Afganistanis. Et ta on avatud kõnelustele ükskõik mis riigiga. Seda käiku ei tulnud.    Võibolla oli Ahmadinejadi kõne mõeldud sisetarbeks, sest juunis on Iraanis valimised. Ahmadinejadil on olemas Khamenei toetus ning  tee pukile peaks olema justkui kindlustatud. Aga mitte päris. Ahmadinejadi verine rivaal Khatami astus eelmisel kuul valimiskampaaniast tagasi ning kuigi see võis tunduda taganemisena, siis teisalt oli see taktikaline otsus.    Nimelt eelmiste presidendvalimiste ajal 2005 peeti reformistide üheks nõrkuseks seda, et nimekirjas oli liiga palju kandidaate ning see hajutas rahva toetuse. Tõsi, teises voorus oli ainult kaks kandidaati ning tänu kohutavale lobile religioosses ringkonnas Ahamdinejad  võitis. Nüüd tahavad reformistid aga minna täispanga peale ning panustada vaid ühele kandidaaadile. Kas selleks saab olema Karroubi või Mousavi ei ole ka reformistidele endale hetkel selge.    Ahmadinejad aga proovis Genfis populistliku avaldusega enda positsioone päästa. Pärast seda, kui tema populaarsus on kodumaal langenud 30% juurde.  2005.aastal populistlikud loosungid aitasid, kuid siis oli Iraani positsioon ja imidź märksa teistsugusemad kui täna ning võibolla taastab Khamenei selle  kriitikameele, mis tal Ahmadinejadi suhtes aasta eest oli. Sellest sõltub.