Mina sain teada, kes on Vello Vikerkaar, kui ta käis Tartus RSRis loengut andmas. Ja Vello on siiani jäänudki minu lemmikuks, kuigi külalisi on olnud nii karvaseid kui sulelisi, Edgar Savisaarest ja Kaitsepolitsei esindajatest Sergei Stadnikovini. Vello tuli ja ütles, et meie olemegi übermenschen. Seda mitte kuidagi pahatahtlikult, vaid lihtsalt rõhutades, et kui ruum on täis noori ja teadmishimulisi inimesi, siis on kõik teed avatud. Tõesti mõnus vaheldus tavalisele meie-kõrgharidus-on-põhjas-mantrale.  Pärast seda olen ennast Vello kirjutistega kursis hoidnud ning paar nädalat tagasi avastasin raamatukogus, et ta on ka lühijuttude kogumiku välja andnud - "Pikk jutt, sitt jutt". Neelasin kõik jutud kahe päevaga alla, lihtsalt seetõttu, et päikeseliste ilmadega ei jaksa kogu aeg lugeda (muidu  oleks tõenäoliselt üks päev kulunud). Igatahes on tegu raamatuga, mida on raske käest panna.  Vello Vikerkaare põhiteemaks on eestlased, sageli läheneb ta siinse rahva iseloomuomadustele üsna kriitiliselt, kuid mitte alati. Ma täitsa usun, et Kanadast pärit väliseestlasele võime meie siin Kodu-Eestis ikka väga sissepoole pööratud ja tuimad paista. Aeg-ajalt lõbustan ennast, vaadates videosid Eestis antud kontsertidest, kus suured tähed annavad laval kõik, mis neil anda on, aga eestlane lihtsalt  seisab/istub nagu sajanditevanune tammepuu. Samas kirjutab Vello kohati ehteestlaslikult. Tema parajalt must huumor meeldib mulle väga ja paljude lugude põhjal võiks teda täieõiguslikuks kohalikuks pidada. Samas ei muutu Vello vulgaarseks, ta tajub piirjoont huumori ja labasuse vahel (võrreldes nt populaarse Ärapanijaga, kus Peeter Oja tegemised on minu silmis labasuse etaloniks). Loomulikult tuleb teha üldistusi, millest mõni end puudutatuna võib tunda, kuid lühijuttude puhul ei jäägi muud üle. Vorm seab omad  piirangud.  Lugedes tuli vastu ka rõõmustavaid äratundmishetki, nt loos "Masinapurustaja kiri", kus on juttu eestlaste tehnikaarmastusest. Ostsin ka mõni aeg tagasi esimese puutetundliku ekraaniga telefoni ja ma ei oska sõnadessegi panna, kui väga igatsen oma vana, tavaliste nuppudega Nokiat. Poes ringi vaadates tekkis mul täpselt samasugune tunne nagu Vellol, justkui oleksid vitriinidesse paigutatud telefonid hoopis laulatussõrmused mõnes juveeliäris (ning ka hinnad on vastavad). Valisin lõpuks ühe  soodustelefoni ja astusin tänapäeva multifunktsionaalsesse maailma.  Teine lugu, millele kahe käega alla kirjutaksin (kuigi selliseid oli raamatus veel palju-palju), kannab nime "Elu väikesel ekraanil" ja räägib TV3 ja Kanal 2 "saavutustest" telemaastikul. Mu eesti keel ei ole perfekte ja vahel ma ei ole päris kindel, kas "Reporter" ikka toodab niisugust jama, nagu mulle näib. Pean Vello kurvastuseks ütlema, et asi ei ole tema keeleoskuses. Reporter on selline saade, mis on kasulik käima panna, kui pea on muremõtteid täis, sest tunni ajaga muudetakse vaataja sisuliselt mõtlemisvõimetuks. Katkisest saunaaknast seitsmeminutiline lõik teha on tõeline kunst.   Aga minu lemmiklooks kujunes viimane - "Rännukoer Mundo" - eelkõige seetõttu, et kirjutades pikalt kellestki tõeliselt lähedasest avab Vello rohkem ka ennast (pluss olen lihtsalt suur koeraarmastaja). Ja pealegi, see on ju teada-tuntud tarkusetera, et inimese tõelist olemust on võimalik näha, kui jälgida, kuidas ta käitub endast  nõrgematega, nt koduloomadega. Mundo (suurepärane nimevalik!), sibery husky (kes on tuntud ka kui Eesti kroonprints), saab pärast kurnavat teekonda, mis on täidetud äärmiselt ebameeldivate loomavaenulike inimestega, seisusekohase kohtlemise osaliseks.  Soovitan.    NB! Lisan siia mõned pildid oma headest sõpradest