Selles suitsuses vines laulab viimane öösorr lummatud rändajaile... Olen teist ööd magamata. Surnu väsimus on kontidesse talletanud, aga ei kurda, saan kuidagi ikka hakkama. Kell seierdab poole üheksa kanti hommikul, olen kohvikusoojas, väljas ulub lumesajune tuul. Saabuva bussi uksed avanevad, välja valgub karjatajata värvikirematu mass. Mitte kellegi nägu ei ole tuttav; kõik sõbrad on oma kodudes, tööametis, armu käte vahel. Ei ole enam kedagi, ei tea enam  kedagi, kes tuleks ning seltsi pakuks.