Helil on tähtis koht keskkonna modelleerimisel, sest läbi heli on võimalik kujutada objekte, mida visuaalselt kaadris näha ei ole. Kujutame ette kaadrit, mis kujutab tegelase suures plaanis nägu. Kui ekraanil on näha vaid inimese nägu, siis sõltuvalt sellest, kas kuuleme taustaks linnulaulu või linnamüra võime teha järeldusi tegelase asukoha kohta. Töö  iseloomust lähtuvalt kirjeldan siin kasutatavat heli liigitust tema ruumilistest parameetritest lähtuvalt. Ruumilisusena käsitletakse siin nii filmi maailma omaruumi, kui ka filmi vaataja poolt tunnetatavat ruumi kus teose vaatamise hetkel viibitakse. Läbi ajaloo on filmiheli selliseks liigitamiseks kasutatud mitmeid erinevaid termineid ja käsitlusi. Juhtudel, kui filmiheli liigitamisel lähtutakse diegeesist, ehk siis sellest kas helid kuuluvad filmimaailma või mitte, on võimalik heli liigitust laiendada ka  pildile. Jaotused, kus toimub eristus ekraanil olevateks ja ekraanivälisteks helideks, kehtivad pildi puhul vaid üksikutel juhtudel. Visuaalsed, filmimaailmasse kuuluvad, kuid kaadrisse mitte jäävad objektid saavad oma olemasolu manifesteerida läbi heli ja indeksiaalsete visuaalsete viidete. Sellisteks märkideks võivad olla kaadris mitteolevate objektide varjud, suits tulest, mida pole ekraanil näha jne. Järgnevas kirjelduses olen filmiheli teooriale võimalusel lisanud ka vasted pildis.