Kuid kui meie pääsesime, siis seda enam said Stalini halastamatut kätt tunda minu sugulased. Esimeseks ohvriks oli minu onu, Teodor Kudevita ja tema perekond. Onu Teodor õppis Riia tehnikaülikoolis ja temast sai üks tolleaegsetest vähestest Venemaa elektriinseneridest. Tema elust ei ole palju teada. Ta abiellus Venemaal olles eesti rahvusest neiuga ja nende peresse sündis 1933. aastal tütar Volta. Et tegemist oli välismaalt pärit haritlasega, kuigi ta oli opteerunud Venemaale, siis oli ka tema koos perega pinnuks silmas kogu rahva suurele ja armastavale juhile - Jossif Stalinile. 1938. aastal hukati ta trotskismis süüdistatuna koos paljude teiste haritlaskonda kuuluvate inimestega, kusjuures Stalin oma suures õigluses ei teinud erilist vahet välismaalaste ja vene intelligentsi vahel. Saatus oli sama neile kõigile. Teodori abikaasa suri tõenäoliselt vangilaagris, nende väike tütar aga kasvas üles lastekodus. Loomulikult täielikult venestununa, niihästi keelelt kui ka meelelt. Olen temaga korduvalt vestelnud, kuid mitte kunagi ei ole suutnud kõigutada tema usku Venemaa tegevuse õilsusesse.