Kokkuvõttes võib öelda, et surmatung pluss seda tasakaalustav libiido tekitavad erogeense masohhismi - surmatung muutub masohhismiks vaid siis, kui ta on organismis  libidinoosselt seotud. Laplanche`i ja Pontalise järgi ei vasta esmane seisund (surmatungi suunatus isikule endale) rangelt võttes ei masohhistlikule ega sadistlikule positsioonile. Ühinedes libiidoga jaguneb surmatung ühe korraga nii sadismiks kui masohhismiks.Ühes 1909 sisse viidud lõigus Traumdeutung`isse kõneleb Freud "ideelistest masohhistidest", iseloomustades inimesi, kes ei otsi naudingut mitte neile tekitatud füüsilises valus, vaid alandamistes ja hingelistes piinamistes. Masohhismi kolmas vorm, nn  moraalne masohhism, ongi huvitav ses mõttes, et lõdvendab sidemed sellega, mida nimetame tavaliselt seksuaalsuseks. Igasugusemasohhistliku kannatuse puhul kehtib tingimus, et see lähtub armastatud isikust. Moraalse masohhismi puhul on ka sellisest piirangust loobutud. Oluline on kannatamine, kas see lähtub armastatud isikust või kellestki teisest, pole oluline. Kannatused võivad olla põhjustatud ka ebaisikuliste jõudude või suhete poolt, moraalne masohhist pöörab alati põse ette, kui kusagilt tõotab tulla  löök. Leidub isikuid, kellele võib omistada "teadvustamata" süütunde (Schuldgefühl) ja viimasega seostuva "karistusvajaduse" (Straffbedürfnis). Süütunne on Freudi järgi Mina ja Ülimina vahelise pinge väljendus: Mina reageerib hirmutundega (Angstgefühlen, Gewissensangst) tajumusele, et jääb alla Ülimina poolt esitatud nõudmistele. Kuidas on Ülimina sellise rolli omandanud ja miks peab Mina kartma erinemist Ideaalist? Ülimina on tekkinud seeläbi, et Miski libidinoosse erutuse esmased objektid, vanematepaar, introjitseeritakse Minasse, kusjuures suhe neisse deseksualiseerub (pöördub ära otsestelt seksuaalsetelt eesmärkidelt). Sel viisil saab võimalikuks ka Oidipuse kompleksi ületamine.Ülimina säilitab introjitseeritud isikute olulised omadused, nende jõu, karmuse, kalduvuse kontrolliks ja karistamiseks.