Ma ei tea...  Õeldakse, et igaühel siin ilmas on elamiseks mingi roll ette kirjutatud.  Seda vist nimetatakse saatuseks. Kui ma nüüd filosoofiast aru saan.  Enamasti ei saa.  Minu elufilosoofia on mõnes mõttes vildakas.  Mõnikord olen kõigele siinses elus risti vastuvoolu sumanud.  Lõppkokkuvõttes tajun enamasti aga, et olen ajaga kaasa kulgenud.    Blooga - see on  kui mask, mille taha peitub paksu mingikorra all ägav inimloom, kes oma olemuselt oli kunagi heatahtlik ja sõbralik, on nüüd sellest rollist lihtsalt väsinud.  Väsinud kõigest.  Kuid inimeseloom, kes seda rolli on mänginud, on andnud rohkem kui tagasi saanud.  Seda inimeselooma tuntakse just selle rolli järgi, mille ta kuulsaks on mänginud.  Säravad, tänulikud pilgud on andnud jõudu seda rolli edasi mängida aja kulus.  Aga aja kulg hukutab.  Nüristab meeli ja tundeid.  Üha  raskem taak vajutab hapraks muutunud luid ja mõistust, kuni see teeb ühel hetkel vaikse krõksu.  Kui see valus pole, siis ei panda seda tähele. Enamasti nii on.  Väike mõra võib aja raskuse all pooleks murduda. Siis on juba hilja.  Mõistus ei jõua selgusele, mis toimub ning laseb samas vaimus edasi.  Nüüd kahjuks kurv/ilis/emal teel, mis hallukaid täis.  Inimlooma teadvusega on kööga.  Roll on võitnud.  Etteantud, kuid mahamängitud roll läheb üle tehisintellektile, aga  see on juba tuleviku muusika.