Kuna meie senist esirinna kirjandust on pahatihti süüdistet liig­ses radikalismis, siis pahupidipöördumise  teooria põhjal tahetakse meil omakord hakata arendama voolu, mis tunnistab rahvusluse enese ainuõiguseks ja monopoliks. Seesugune vastakuti asendamine ja odava edu lõikamistahe võiks mõjuda ainult halvavalt eriti viimasel ajal süvenevale vaatele, et riiklikus ja ühiskondlikus arengus rahvus­lus on jõud, mis ühendab, ega võiks kuuluda mõnele kildkonnale erinemiseks ja profiidilöömiseks. Tänapäevsele üksteisemõistmisele jõuaksime lähemale vaid seega, kui oleme suutlikud võtma revidee­rimisele nii abstraktse  salongitseva radikalismi kui ka abstraktse pi-dusaalitseva rahvusluse senised vaatekohad, kust sageli isikliku au­paiste tõttu ei näht tõelist maad ega tõelist loovat kangelasmeelset inimest.