Järgmisel hommikul asusime korrastama grillihoonet ja avastasime sealt ühe väikse linnu. Pool grillimajakesest on klaasist seintega ja linnud lendavad pidevalt sinna lõksu ning saavad otsa. Ja ootamatult keeruline oli ühe käega hoida süles oma last, teise käega üritada lindu suunata vastassuunda lendama ning samal ajal tõrjud jalaga ühte idioodist kassi, et too lindu  samal ajal kinni ei püüaks ja ära ei sööks. Ja muidugi samal ajal Marta ärevaid miks?-küsimusi vastu võtta. Lõpuks ei jäänud mul mitte midagi muud üle, kui see juba üsna lääpas olekuga linnupoeg lihtsalt käega kinni püüda ja sealt majakesest välja viia. Marta vaatas mind nagu Harry Houdinit. Ja kuigi see olevus rapsis nii, et suled lendasid, ei olnud see veel midagi.