Oleme Mardiga nüüd täpselt kolm kuud teel olnud.  Teistel sai eile kaks kuud. See on parasjagu nii  pikk aeg, et kodust rääkimine teeb pisut melanhoolseks ja paneb mehed üle  lumiste tippude loodesse vaatama. Kõik on korralikult karva kasvanud ja laiguti  päikese käes ära põlenud. Meil on küll spets kõrgmäestiku päikesekreem kaasas,  kuid mõnikord ununeb panna. Päike on siin aga nii intensiivne, et piisab viiest  minutist, et nahk punane oleks. Kardetud kõrgusehaigust keegi ei saanud, kerged  peapööritused ja sügavamad  sissehingamised järsu pingutuse juures on  normaalsed. Seda juhtub koduski.  Aga kõigest järjepanu.  Lahkusime Manalist nii nagu plaanitud oli, 01. juuni hommikul, saatjateks kerge  peavalu ja taganttuul. Peavalus olid süüdi kanged kalamehed, kes tulid eelmine  õhtu tagasi ühe forelli ja ühe määramata masti kalaga, mis kiirelt köögist läbi  käisid. Ilma meie küsimata, valmistasid kohalikud kokad samasugused kartulid,  nagu siis, kui meiega istusid Bob ja K. See oli meeldiv üllatus ja  me ei  hakanud retsepti autoriõiguste üle suurt vaidlema. Mulle tundus, et kalad  aurustusid taldrikult, kuna ei läinud paari minutitki, kui kõik otsas oli. Pidime  ära kuulama kõik kalamehejutud, millest teadagi veerandit uskudes oled ikka  veel poolega petta saanud. Aga kes ütles, et liialdada ei või. (Siinse blogi  kohta see muidugi ei käi   ). Mart ja Hannes said  hüüdnimedeks Beavis ja  Butthead, kuna laenutatud mootorrattad, millega kalal käidi, eeldasid ka  kiivrite kandmist ja härrad nägid neis suurepärased välja.  Ok, uus katse Manalist lahkuda.  Hommikune võileib, mis söömata jäi, kukkus esimestel kilomeetritel seljakoti  rihmade vahelt maanteekraavi. Lõunasöögiga muret siiski polnud, kuna esimese  kuruni oli asustus tihe.  Ületasime teel Manalist Leh'i viis mäekuru, millest madalaim oli esimene, 3900+  meetrit, kõrgeim aga  viimane, 5360 m. Nende vahele jäid orud, mis erinesid  üksteisest kardinaalselt. Manalist lahkudes olime nagu Alpides: kõrged  okaspuud, kaljud, kosed, kotkad, lummavad vaated. Tegin esimesel päeval vähemalt  100 pilti. Kuruni sel päeval siiski ei jõudnud, kuna võtsime ettevaatlikult. Vaja  oli ära tunnetada, mis kõrgus teeb. Aklimat käib astmeliselt: kuni 3000  meetrini tavaliselt suurt erinevust ei tunne. Sealt edasi hakkab organism  vähenenud hapniku käes vaikselt paanikasse  sattuma. Seetõttu tuleb teda  tähelepanelikult kohelda. Kui umbes 3500 meetri kõrgusel OK enesetunne  saavutatud, võib ilma suurema mureta 5000-ni ronida. Järgmine tsoon on  kõrgused üle 6000 meetri, mis nõuavad juba teaduslikku lähenemist. Aga sinnani  me sel reisil ei küüni.  Ööbisime ühel mäenõlval, mis oli niipalju horisontaalne, et sai telkida.  Ruumijaotuse optimeerimiseks panime üles mõlemad telgid. Väiksemasse läksime  meie Liivoga, ülejäänud laiutasid BGO-s. (Wend  pärast seletab, mis on BGO). See oli tegelikult esimene kord pärast  Nepali trekkimist, kui matkavarustus jälle rakendust leidis. Potid, tassid olid  pisut kloppida saanud ja tolmused, kuid karge mägijõgi on suurepärane asendus  nõudepesumasinale. Pesuaine asemel toimib liiv. Mart volunteerus peakokaks ja  jääb usutavalt selleks nüüd reisi lõpuni. Vabas õhus ja pärast füüsilist  pingutust on söögiisu parem ja kiirnuudlid ning tee maitsesid oivaliselt.  Nõlval jalutasid ringi  paar lehma ja hobused, kes polnud väga rahul sellega, et  nende tasane lösutamisplats hõivatud oli. Üks lehmadest proovis väiksema telgi  söödavust, kuid loobus peagi. Öösel oli neil veel mingi vandenõu meie vastu,  kuid ka sedakorda ei lasknud me end häirida. Hommikuks oli pudulojustega  liitunud rongad, kes meid üles laulsid. Seega igati looduslähedane olemine.  Kuruni polnud palju maad jäänud ja  ennelõunaks olime seal kohal. Katkematu jeepide ahel, mis üles liikus, andis  aimu, et tegemist on rahvarohke kohaga. See kuru on indialastele koht, kus  käiakse lumega tutvumas. Kõvemad vennad suusatasid, suurem osa aga patseeris  lihtsalt lumel ringi. Põhibizniz käib kasuka- ja potikulaenutusega. Võid valida  leopardi või mutinahkse, triibulise või mummulise kasuka. Kümne minutiga käib  Su juures viis safranimüüjat, kes kinnitavad, et tegemist on tõeliselt vajaliku  kraamiga, mis just praegu on väga odava hinnaga. Nendest vabanemiseks osutus  parimaks mooduseks veelkord üle küsida, kas on ikka odav hind ja kui nad siis  entusiastlikult seda kinnitasid, teatasid Sina, et Sa ei osta odavaid asju. Selle  peale olid neil argumendid otsas ja meie saime rahus teed edasi juua.  Teispool kuru ilm muutus ja hakkas lund  sadama. Allapoole minnes muutus lumesadu vihmaks ja hiljem paduvihmaks, millega  kaasnes tugev tuul. Alpivaated kadusid ja asendusid kuumaastikuga. Pidime peitu  pugema teeäärsesse söögimajja ja ootama raju  lõppemist. Momod maitsesid head ja  supi sees oli isegi liha. Seega me väga ei kurvastanud sunnitud peatuse pärast.  Pisut ilge oli olla märgade riietega ja perspektiiv, et nüüd nii jääbki, tegi  siiski mõtlikuks. Tunni aja pärast oli padu muutunud seenevihmaks ja saime  teekonda jätkata nii umbes 20 meetrit. Siis tuli kogu sissepakitud varustus  jälle lahki katkuda, sest suured kaustikud vajasid täitmist. Kord on selline,  et välismaalased peavad end teepeal mitmes kohas politseis  registreerima. Kord  on kord ja eks see on ju ka meie huvides, kui miskit peaks juhtuma. Kuidas asi  tegelikkuses toimib, seda ma India  haldussuutlikuse juures ei tahaks ise järgi proovida. Ühe kadumaläinud austraalase  kehva kvaliteediga pilt küll rippus jaoskonna seinal, aga kas keegi ka mingit  reaalset sammu mehe leidmiseks astus, seda ma ei oska kommenteerida. Mäed on  suured ja kaljunukid järsud, üksinda on natuke riskantne trekkimas käia.  Et teekond huvitavam oleks,  voolasid üle ja piki teed korralikud jõed, mille  ületamine oli elamusterohke. Vahepeal oli ratas poolest saadik vees ja  väntamine sarnanes rohkem algaja ujuja summimisega basseini serval. Keegi  külili siiski õnneks ei kukkunud.  Keylong oli linnake, kuhu õhtu saabudes kohale jõudsime. Rattad tahtsid  sättimist ja seega otsustati hommikul vara mitte sõitma hakata. Tehnilise poole  pealt pole rataste kohta küll ühtegi halba sõna öelda. Seda enam, et  normaalselt oleks  tark iga 500 km tagant hoolduses käia, meil aga juba 3000 km  niisama sõidetud. Mis järgi annavad on pakiraamid, nendega saab tulevikus veel  inseneritaiplikkust üles näidata. Kulumaterjalidena läheb piduriklotse ja mul  oli ka üks kodar pooleks. Rattaparandus venis üle keskpäeva ja kuna jällekord hakkas  vihma sadama, kerkis lõpuks õhku küsimus, kui kaugele me selle päevaga enam  sõita jõuame. Mõnikümmend kilomeetrit ehk, kui sedagi. Samas iga kilomeeter  Leh'le lähemale on ka  asi. Salajane hääletus andis ühe plussi ja kolm nulli  (pluss - edasisõit, null - paigalejäämine), seega pidi pikutavate Hannese ja  Wenna käest ka arvamust küsima. Nemad mõlemad olid edasisõidu poolt, seega  jälle viik. Nüüd tuli välja mõelda protseduur, kuidas sellistes olukordades  käituda. Eelnev praktika, et see arvamuspool, kuhu Hannes kuulub, võidab,  nimelt enam ei kehti. Kull või kiri on nüüdsest meie fortuuna ja saatuse  määraja. Sedakorda jättis ta meid paigale. Päeva  teine pool sai sisustatud  jalutuskäigu- ja kaardimänguga.  Meil Mardiga ja Hannesega läks vaidluseks, kumb on parem, kas soe või külm.  Jõudmata kompromissini sellest küsimuses, läks vaidlus veel emotsionaalsemaks  teemal, mis on matka olemus. Minu seisukoht on, et matk ei pea ilmtingimata üks  valu tagumikus olema, et hiljem saaks olla uhke oma saavutuse üle. Teadsin algusest saadik, et saan hakkama  ega pea endale midagi tõestama. Minu jaoks on see reis huvitavatesse  kohtadesse, kuhu ma üksi poleks vist sattunud. Et seda tehakse jalgratastel, on  muidugi inimvaenulik, aga õnneks on kannatused ja aeg puhkuseks olnud laias  laastus siiski tasakaalus.