Eile Võru-maja uksel seistes ohkas meesisend, et kuidagi lõplikult tühi on lapsepõlvekodu. Võru-vanaema 82-aastane elu mahtus laupäeval kahte suurde kilekotti ja need omakorda kahe poolega riidekappi.    Võru-vanaema tervis on otsakorral. Tartus ei sobinud ta südameveresoonte laiendamise protseduuriks - ei olnud midagi laiendada, sond ei mahtunud ühtegi soonde. Haigusloos iseloomustab artereid sõna "juuspeen" ja "läbivus on kahanenud 70-90%." Tartu erakorralise  kardioloogia osakonnas öeldi ausalt - see süda on oma töö teinud ja patsient istub justkui pommi otsas - iga liigutuse peale võib tabada teda uus infarkt, mis jätab kaks kolmandikku südamest vereta...    Vanaema ise on entusiastlik ja elutahet jagub tal mitme eaka eest - kodus hurjutas ta ostmata kurgitaimede pärast ning muretses, kuidas muru niidetud saab.  Paraku ei jaksa ta lävepakustki üle astuda ning sokkide "ise-ise" jalgasättimisel tuli nitroglütseriin keele alla panna. Kuradima kahju  on, et pea kõikvõimas meditsiin ei saa tema heaks enam mitte midagi radikaalset teha.    Piigaste pansionaat asub mõnikümmend kilomeetrit Võrust Tartu suunas. Paar aastat tagasi renoveeritud mõisahoones elab paarkümmend eakat. Vanadekodu nagu välismaa filmis - murtud kividest põrand, mõistastiilis mööbel. Esimesel korrusel paiknevad hall ja söögisaal, milles elanike kasutada liialdamata öeldes seinasuurune televiisor.    Võru-vanaema toas on kaks suurt akent, millest vaade valgustatud  mõisapargile. Aknalaudadele sättisime tema hoolitsetud toalilled - sõnajala ja kaktuse. Vanaema elab toas kaksi oma televiisoriga. Saabusime juhuslikult õhtuoote ajaks - kartulisalat ja jogurt ning külmkapist võis iga kell lisa saada.  Minu süda jäi rahule - alternatiiv olnuks suure haigla hooldusravi osakond neljase palatiga, kus ei olnud naeratavat hooldajat ega abivalmis kokka rõõmsas kollases töövormis.    Täna hommikul saabunud Piigastest aga kõne, et kiirabi viis vanaema on tagasi  haiglasse :S