Kus on Eestil esimene võimalus Hiinaga otseselt konflikti sattuda? Uue terminoloogia tulekuga võib isegi öelda esimesse sõjalisse konflikti. Kus? Virtuaalmaailmas.    Kui seni on Eesti saanud nautida suhteliselt Hiina-vaba keskkonda,  siis Maarjamaale kavandatav NATO küberkaitsekeskus tõmbab Eestile suuremat tähelepanu mitte ainult Venemaa vaid ka Hiina poolt. Kui esimeste rünnakud on meile 2007.aastast tuntud, siis vähemalt avalikkuseni pole jõudnud kuuldused hiinlaste virtuaalrünnakud Eesti vastu. Seda on saanud aga tunda Läti, kus Taivani esindus sattus sellekevadiste rünnakute alla. Eestit pole seni aga olnud põhjust rünnata. Tiibetiihalus nii palju tähelepanu ei tõmba.    NATO keskus võib aga selle olukorra muuta.  9.veebruari avaldas Der Spiegel artikli pealkirjaga "Tuleviku sõda", milles kirjutatakse, et Lääne luureteenistused on kindlad, et [küberrunnaku korral] on sarnaselt Külma Sõja ajaga vaenlased endiselt Idast - Venemaa ja Hiina (lk 35). Artiklis kirjutatakse pikemalt Eesti küberrünnaku kogemustest 2007.aastast ning kavandatavast NATO küberkaitsekeskusest.    Mõnikord jääb tunne, et paljud loodavad Eestis Hiinast leida liitlast Venemaa vastu. Selle tingib osalt kindlasti kokkupuute vähesus ja geograafiline  vahemaa, mis pakub kuhjaga ainest idealiseeritud Hiina ettekujutuseks. Kuid rinne tuleb aga Eestile üha lähemale (läbi Kesk-Aasia ja Kaukaasia) ning usutavasti üsna kiiresti suudetakse see idealiseeritud ettekujtutus kummutada. Nabucco gaasijuhe tegi juba palju vihjeid, kuid Eestis on need seni jäänud tähelepanuta. Keeleoskamatus.    Mis aitaks Hiina vastu? Arvan, et Eestile oleks palju kasulikum tihendada kõrgetasemelisi suhteid Hiinaga. Kindlasti mitte alandlikkuse pärast, vaid võttes eeskuju  USAst või Jaapanist, kellel on teadagi Hiinaga palju tülipunkte, kuid läbikäimine on väga tihe. Erinevate huvidega riigid peavad rohkem sutlema kui ühiste huvidega. Hiinaga suhtlemine kaardistab meie eksistentsi ja huvid ning muudab need arusaadavamaks Hiina jaoks. Erimeelsused ei tohiks saada takistuseks. Avalikku ruumi jälgides jääb tihtipeale silma, et Hiina on üleidealiseeritud ning täiesti valed (kirvega löödud väljend) inimesed toetavad Hiinat.    Huvitav küll, kuid viimase poole aasta jooksul  on seoses spiooniskandaali ning NATO küberkaitsekeskusega sattunud Eesti tihti Hiina meedia huviorbiiti. Domineeriv on üleolev suhtumine Eestisse ning üks väga nimekas välispoliitika vaatleja kasutas enda blogis üsna värvikat keelekasutust Eesti kohta. See ei olnud positiivne. Et sellist suhtumist vähendada, tuleks Eestil Hiinaga tihedamalt läbi saada. Rahvaüritused jäägu punktipüüdmiseks, kuid kõrgetasemelisest suhtlusest on kõvasti vajaka. Seda peavad tegema aga Hiinat tundjad inimesed, sest naiivsed  süüakse draakonimaal kiiresti ära. Mäletate, kui kunagi mainisin siin blogis diaoyutai hotelli? Koht, kus võetakse kõrgeid riigimehi vastu ning tähendus on otsetõlkes "kalapüügilava". Ma ei öelnud seda asjata, vaid kindlate vihjetega. Hiinlased on osavad. Ausõna.    Paar päeva tagasi kuulasin saadet teemal, kas Hiina peaks USA vastu seismisel Venemaaga liidu sõlmima. Eetris olid vastaspooled ning liidu vastuseisja ütles näiteks, et kui me looksime liidu Venemaaga (ta rõhutas, et liit tähendab sõjalist  ja sõjalist kohustust üksteist kaitsa), kuidas me siis käituksime näiteks Ida-Euroopa konflikti korral? Saadaksime oma väed Ida-Euroopasse? Ta pidas seda hullumeelseks, kuid liidu pooldajad seda võimalust ei eitanud. Just sellises olukorras on meie enda huvides, et eksisteeriksime Hiina jaoks ka tema mälus. See aga ei juhtu kaardil aishaniya (Eesti hiina k.) nime lugemisega, vaid kõrgetasemelise suhtlemisega.    Hiina tuleb aina lähemale. Päris ausalt. NATO küberkaitsekeskus kiirendab protsessi.