Põhjus, miks  autojuht pole päris aktsepteeritav tänavakasutaja, on lihtne: avaliku ehk sotsiaalse ruumina toimiva tänava alustala on silmside (isikliku kontakti) loomine. Autoliikluse kiirus ja ruumiline korraldus seda enamasti ei võimalda ning autoga liikuv inimene on kaotanud oma sotsiaalse tähenduse. Igapäevases keelekasutuseski oleme harjunud rääkima tänaval sõitvatest autodest justkui oleks tegu iseseisvalt ja omapäi liikuvate elutute objektidega. Keel peegeldab tänavaelu olemust väga tabavalt. Linnaliikluse peamiste  osalistena nimetame jalakäijaid, jalgrattureid ja autosid. Esimesed kaks on isikud isegi siis, kui nad tegelikult on ühikud, mis koosnevad isikust ja esemest - jalgrattur on inimese ja jalgratta lahutamatu kooslus. Ometi taandatakse kooslus, mille osisteks on inimene ja auto, objektiks - autoks. Selle asemel et öelda "autojuht", räägime harilikult autodest. Inimene, kes autosse istub, haihtub, kaotab oma sotsiaalse funktsionaalsuse. Ei ole enam vahetut inimsuhtlust, silmsidet, kehakeelt, ta pole ühiskonna  osa - tõik, mida ilmestab punase tule taga nina nokkivate autojuhtide märkimisväärne arvukus. Enam selgemini ei saagi öelda: "Ma olen ihuüksi! Ma ei pea mitte kellegi teisega arvestama!". Selline ei ole ühiskondlik olend. Ta ei ole võistkonnasportlane. Linnas elamine on aga tiimitöö. Juba lasteaiast on teada, et keegi ei taha oma võistkonda ninanokkijat. Üks võimalik viis sellest sündsusetust kombest lahti saada ning autojuht tagasi inimeseks ja sotsiaalseks tänavakasutajaks pöörata on piisavalt aeglane  liiklus ning selle iseorganiseeruv korraldus, nii nagu seda on katsetatud näiteks projekti "Shared Space"1 raames.