Kristlik traditsioon ei ole olnud ühemõtteline looduse tuleviku osas Jumalas. Siiski kristlik müüt rõhutab, et Jeesus tõusis üles ihuliselt, mitte ainult vaim, ja et me saame osa sellest ülestõusnud kehalikkusest. Irenaeus kõneleb eskatoloogiast kui kogu loodu kokkuvõtmisest, rekapitulatsioonist: mitte miski heast loodust ei lähe kaotsi. Luther kõneles, et lõplik on võimeline mahutama lõpmatut: et loodus on kohane vahend jumalikule. On kõneldud ka looduse transfiguratsioonist, kirgastumisest, kasutades mõisteid, mida me tunneme maisest elust: pidusöök, lepitus jm. Kristlik usk ja teoloogiad aga pole alati selgelt väljendanud oma arusaama loodusest, ega pole nad ka vastavalt käitunud. Kuigi kristlik teoloogiline arusaam loodusest oli sageli rikkalikum kui teaduslikult autoriseeritud looduse ideed varasematel aegadel ja kristlus omistas loodusele kõrgema staatuse kui kristlust ümbritsevad kultuurid, ei olnud kristlased järjekindlad oma taipamises ega olnud ka keskaegsed või valgustusaegsed kultuurid võimelised integreerima oma eeldustesse Chalkedoni ja luterliku kristoloogia väiteid. Kas eesmärgiks on maalt põgenemine, looduse hülgamine või uus loodu? Vaidlus algas väga varakult. Võibolla üks olulisemaid algkristluse hereetikuid, Markion, 2 sajandil rõhutas erinevust Jumala kui kahemõttelise maailma looja ja Jumala kui Jeesuse Kristuse armastava Isa vahel. Loojal on proportsiooniline õiglustunnetus (Vana Testament: silm silma, hammas hamba vastu), Jeesuse Kristuse isa on seotud armu ja andeksandmisega. Markion järeldas, et piibellikud lood kõnelevad kahest erinevast Jumalast: Loojast ja Lunastajast. Kristlik traditsioon hülgas selle arusaama: usutunnistused üha kordavad, et see Jumal, keda teame Jeesuse kaudu, on seesama, kes on taeva ja maa looja. Keskaegses teoloogias arm ja loodus on jätkuvalt seoses; Jumala arm ei tühista loodust vaid täiustab seda. Protestantlikud reformaatorid olid kahtlevamal seisukohal: pinge on armu ja looduse, selle maailma ja tuleva maailma vahel. Dietrich Bonhoeffer kirjutab oma vanglakirjades, et me ei peaks otsima Jumalat oma teadmiste piirides. Me elame sekulaarses maailmas, maailmas, milles Jumal ei ole ilmne - ent selles maailmas me elame Jumala ees. Meile jääb radikaalne vastutus, sest me oleme vabad.