Et ma siin "Che Ühest" ja "Che Kahest" juttu tegin, tuleb sellest, et Jacques Mesrine elulugu on ka tehtud filmiks niimoodi kahes eksemplaris. Prantsuse pätt ja silmapaistev kaabakas oli selge see, et huvitavam teema kui eelpoolmainitud läbinämmutatud kommunistlik märter, eriti kuna Mesrinest pole palju filme tehtud ja tema lugu pole ka nii väga kõigile  teada kui Che lugu. Nõnda oli film, mida meile näljakäes vaevlevale tulevasele eesti haritlaskonnale näidati tudengipäevade raames, 30 krooni eest kinos Ekraan, päris põnev vaadata ja piisavalt ettearvamatu ka. Hüppas see ju ühest žanrist teise, nagu jänes jooksuajal, olles alguses üks klassikaline mafiafilm, seejärel Bonnie ja Clyde'i tüüpi roadmovie, kus Mesrine oma uue tüdrukuga politsei eest põgenedes raha ja inimeste röövimist praktiseeris, hiljem aga veel vanglast põgenemise lugu ja viimaks jälle  roadmovie tagasi. Siin puhul tuli see täiesti filmile kasuks, sest jõudis see olla nõnda edukas kõigis kolmes rollis üheski neist suurelt läbi kukkumata.