Ka Austrias olid olud küllaltki komplitseeritud. XX sajandi alul  tasakaalustasid Austria riiklikus süsteemis teineteist rahvustunnete ärkamine ja tung merele ning riigipiiride laiendamisele. Nii esimese kui teise printsiibi tugevnemine pidi hädaohustama Austria seisundit riigina oleval kujul. 1908. a. oli Status quo säilitamine saanud kaksikmonarhia eluküsimuseks. Sel seisukohal ei asunud aga Austria diplomaatia, kes otsustas kasutada Venemaa Kaug-Ida sõjast ja revolutsioonist tingitud ajutist nõrkust Austria hegemoonia saavutamiseks Balkanil. Seda suunda asus teostama Austria välisminister Alois Lexa v. Aehrenthal. Ta lootis oma kavaga peale välispoliitiliste paremuste ka sisepoliitilisi: kaksikmonarhia üksteisega tülitsevaile rahvastele tuli näidata aktiivse ja tagajärjeka välispoliitikaga, et riigil selgi kujul on elujõudu, teotsemisindu ja -tahet. Uue suuna esimeseks sammuks kujunes Sandžaki raudtee küsimus. Kavatsetav raudtee pidi looma Austriale iseseisva, Serbiast sõltumatu ühendusvõimaluse Saloniki kaudu Konstantinoopoliga. Austria plaan, leides üldiselt elavat tähelepanu, avaldas suurimat üllatuslikku mõju Venemaal. Sõnum raudteeehituse kavatsusest lõi Peterburis Vene välisminister A. P. Izvolski sõnade järgi pommina sisse.