Konfuciuse (Lao-zi, oh hajameelsust!) järgi annab esemele või nähtusele otstarbe ja kuju just puuduv osa - vaas on vaas, sest ta on õõnes, ratas veereb kuna tal on rumm, vari on vari valguse puudumise tõttu. Muidugi võiks selle teooria kallal norida küll ja veel, aga milleks, Konfucius (no tema ka ei kuuleks, tõsi mis tõsi, ja Lao-zi ka mitte.) ei kuuleks enam. Ma ei saaks teada mida ta  tegelikult silmas pidas.  Edit: Ööhulkuril on ilmselt õigus, minu petlik nimemälu on   teinud niksnaks  . Ei paranda seda viga tekstis, las olla, ehk jääb sedasi ka mulle endale paremini meelde.    Vari seostub kahe vastandliku poolusega meie elus: vari kui koht kuhu peitu pugeda või vari kui paik kust pageda. Inimene ise määrab, kas vari on sõber või vaenlane.         Mõnikord on vari lihtsalt ilus, andes ka jäikusele  kumerused ja kõvale pinnale pehmuse.     Tuleb ka seda ette, et vari on kui meenutus sellest mis oli: alles oli suvi, nüüd on järele jäänud vaid langenud lehtede varjud läbi suvise varikatuse.     Kui inimene tahab end suuremana tunda kui ta on võtab ta appi varju. Hakka või iseend pelgama... Teisalt - käed kui tiivad, las lendab siis varigi kui ise ei jaksa.        Varjuline paik kõigi jaoks on siin.      Dixi.