See, mu sõbrad, on üks moodne raamat. Neid ma tihti ei revu. Ja see ei tule vaid sellest, et need ei satu tihti käe alla, moodsail raamatuil on tavaks mulle ka mitte suuremat meeldida. Eriti puudutab see tänapäevast angloameerika realismi. Sellele on omane mingi stilistiline põhijoon, mis on mulle vastuvõetamatu, see räägib maailmast kuidagi sündmatult, ambivalentse emotsiooniga. Umbes nagu "No väga lahe  ei ole, seda me teame kõik, selle kallal on juba aastaid virisetud, samal ajal kuidagi eepiliselt perses või kõige sitemini ei ole ka, selles suhtes et, noh, kolmekümnendatel oli hullem ja me kõik teame, et arengumaades on veel masendavam..." Selline ongi, põhimõtteliselt. Argipäeva pask. Väljendab, levitab ning propageerib nägemust, et tänapäeval elada on üsna täpselt selline tunne, nagu tänapäeval tööl käia - lahe ei ole, aga sellega on võimalik harjuda ja üsna ilmselt ei sure sa selle kätte. Selle  settingu taustal kooserdavad ringi tegelased oma igavate psühholoogiliste ning olmeliste probleemidega, kõik on kirjutatud üsna ebainspireerivais, ilmetutes lausetes, millega on küll kombe pärast veidi ringi trikitatud, kuid mingit sügavamat fiilet seal vaevalt leiab. Nois viies moodsas raamatus, mida ma viimati lugesin, tuleb deus ex machinana sisse mingi coelholik toredus, lunastamaks maa, üritades justnagu öelda, et tegelikult on tore ka ja selle kareda pealispinna taga on maailm üks imeline paik. Halb idee  jääb tihtilugu ebaveenvaks ka seetõttu, et keel ei kanna välja.    Antud raamatuga on teistmoodi. Maailm ja ta stilistika on seesama, ent loo seisukohast on oluline, et ta selline oleks, see on selle maailma lugu, ei töötaks muusuguses maailmas. Ma julgen ka öelda, et tegemist on võitleva kirjandusega. See puudutab nii-öelda tabuteemasid. Selliseid, millest harva sügavuti kirjutatakse. See räägib emadusest - kui tihti tuleb ette romaani, mis räägiks lapsevanem-olemisest esimeses isikus? - ja  mitte niisama, vaid sellises realistlikus horror-võtmes. See räägib koolitulistaja emast, naisest, kes sünnitas lapse, ent mitte tavalise, vaid sellise, kes võttis pea sünnist saati sihiks olla iidne nihilist. Räägib sellest läbi kaheksateistkümne aasta.    Kõlab nagu mingi veits maitsetu värk, eksju? Kõlab, nagu võiks mingi räigelt alt vedama hakata? Koolitulistamine on ju rumal ja ebastiilne odava populaarsuse võitmine ja eks neid lapshorroreid ole samuti varemgi nähtud. Mul oli ka kogu aeg  selline tunne, et see peab alt vedama hakkama. Aga autor võtab oma kahtlasevõitu premissid ja viib need võiduka lõpuni. Esimesed viiskümmend lehekülge on käimatõmbamine, siis algab küte, ploti tvistid on ootamatud ning imekombel ei vajugi ära. Koolitulistamise-ettevõtmine saab põhjendatud ning maailmavihkaja dehumaniseerimisest hoidutakse väga hoolikalt, ei tembeldata teda mingi disorderiga ega kuulutata haigeks inimeseks, tüüp on lihtsalt selline tüüp, selliste valikutega. Tähelepanuväärselt leiab autor ka, et  sellel maailmal ei ole talle otseselt vastuargumente pakkuda. Raamatu võitlusliku olemuse kasuks räägib ka tõik, et tänu ameerika jaburale vanema-lapse diskursusele lükkasid kolmkümmend kirjastust selle tagasi - samm, mis käib vastu tervislikule äriloogikale. Koolitulistamised olid vähemalt tollal täiega hot shit ja raamatust sai lõpuks bestseller. Kas te suudate ette kujutada, kui raske on raamatut kirjutada, saati siis veel sellist raamatut, mida inimesed päriselt lugeda ka viitsivad, kas te mõistate, milline huiamine on selle kümnetesse kirjastustesse saatmine?    Autorist veel nii palju: tegemist on naisega, kes on otsustanud lapsi mitte saada. Sellist muljet aga ei jää, nagu ta ei teaks, millest ta räägib. Annab otse jalaga näkku sellele diskursusele, et "ega mina ei saa ju selle lastevärgi kohta midagi öelda, mul ju omal ei ole sellega kogemust..." See on ülepea mingi tagurlik eeldus, et inimene saab midagi rääkida ainult omaenese kogemusele toetudes. Pole vaene olnud, ära kirjuta  vaesusest, pole olnud kapitalist, ära kritiseeri neid, Brett Anderson ei tohiks kirjutada homoromantilist luulet, sest pole mehega vodis käinud ja Robert ei tohiks kirjutada sõjast. Ptüih. Lapsi mitte saada on ka iseenesest normaalne mõte, vähemalt sama normaalne, kui vastupidine. Saab õigesti aru riskidest ning vastutusest.    Seda raamatut soovitavad ka Ruudu, HH ja PolKorP. To them, I dedicate this review.