Kuid siiski. Palverännak mittereligioosses kontekstis viitab kas millelegi mittepraktilisele, suurele reisile või ka negatiivsele kadalipule. See mõte tuuakse tagasi ka religioossesse ümbrusesse, mitmed, kes seda rada kõnnivad, ei ole usklikud, kuid nimetavad ennast palveränduriks.  Camino veteranide vahel toimub vaidlus, kas «kõik, kes kõnnivad, on palverändurid» või «ainult usklikud on palverändurid». Miks siis mitteusklik nimetab ennast palveränduriks ja miks palverändur ei ole usklik?  Võrreldes ennast varasemate aegade palveränduritega, võib palverännak postmodernsel ajal olla ainult üks tegevus mitme seast, täiesti omas lahtris, eraldatud muust elust, kus küsimused on pigem eksistentsiaalsed või psühholoogilised, nagu näiteks vabadus või kollektiivsus, mitte moraalsed või igavikulised. Lähtutakse ka oma kogemusest, mitte autoriteetidest, «kui mina ei ole seda kogenud, siis ei saa ma ka seda uskuda», mis seab ka ilmutuse üleloomulikust sõltuvaks läbielatust.  Aga küsimust, kas tegu on  palveränduri või turistiga, võib vaadata ka eestpoolt, sihtpunktist lähtudes; eesmärk on üks - kohale jõuda. Kuidas seda teha, sõltub vormist. Palverännak on kontsentreeritud pilk endasse ja suhtumiste tähele panemine. Sõltuvalt sellest, millised reeglid keegi on valinud ja milliseid kompromisse teinud, kuidas oma reeglite vastu eksinud, saab ka mõõta, kui korrektne meie pilt Jumalast ja meist endist on.