Võiks öelda, et Jaagup on elu metafoor. Ühest küljest lihtne, kuid samas mõistetamatu suurus. Vähemalt mind tabab temaga vesteldes sageli küsimus: "Mis kur?" Ja kui ma kaine olen, siis võtab sama küsimus mõnevõrra selgemad piirjooned: "MIDA SEE JAAGUP ÕIETI SEL AJAL MÕTLEB, KUI TA OMA KIIKSUGA JUTTU AJAB? Mis toimub selles pikkade jõhvjuustega ehitud peas?" Ja probleemi sügavamalt süüvides:"MILLES ON PROBLEEM?" Vastust teab vaid tuul.  Kuid mitte sellest ei tahtnud ma rääkida, vaid hoopis sellest, et Jaagup peaks siiralt mõtlema kirjanduslikule karjäärile, sest ta raibe kirjutab igasuguste ambitsioonide, mõtete ja eesmärkideta ikkagi tunduvalt paremini kui mõnigi Kirjandusinimene, keda ma tunnen - võibolla isegi minust paremini, kuigi eelistaksin seda meeleldi mitte tunnistada.  Ja oluline on ära märkida,  et J. saab vist kõigega hakkama, mida tahab. Seda tõestab näiteks fakt, et noh, vend ei viitsind sõjaväkke minna ja ei läind ka. Keeras värbajatel juhtme kokku ja vähendas Eesti Vabariigi kaitsevõimet ühe sõduri võrra. Milline põhimõttelagedus - ohverdada kodumaa isiklikele huvidele! Kuid põhimõtted pole kunagi J. tugev külg olnud, selle asemel, et juhinduda Marxi või minu poolest kas või Spengleri õpetusest, võtab ta suunajaks füüsikaõpiku. Kas on võimalik niiviisi elada? Siin kohal võin ka vastata: ei  ole. Järelikult ei saa Jaagupit tegelikkuses eksisteerida ja ta on vaid meie metsiku fantaasia vili.  Samas, miks oleks fantaasia pidanud looma just sellise olendi? Märksa loomulikum ja põhjendatum oleks näiteks karvutu, kuid teravakihvse ning heasüdamliku pilsneri eksisteerimine. Jaagup on aga karvane (teiste parameetrite kohta ei oska midagi täpsustada). Niisiis, ta on siiski olemas.  Aeg lõppeb otsa, tuleb otsad kokku tõmmata. Miks loota loogikale, kui alati on olemas midagi muud. Miks kuulata  valelikke tuuli, kui võib alluda tervele mõistusele. See on kõik, loodan, et olete rahul.  Põhjus, miks ma mingite nahkade ja tuustidega suhtlen... Sõjaväega küll nii, et, heh, ennem oli vist mul juhe koos.