Kallis Epp! Ma mõistan  sinu hingevalu ja seda kui raske sul on paljusid asju sellises kommertslikus ilmas taluda. Rääkisin just oma mehele sellest postitusest siin ja ta ütles, et ameeriklastel oleks vaja üks suur raputus läbi elada - midagi mis paneks neid mõtlema selle üle mis maailmas oluline ja mis nad sõna otseses mõttes kaineks raputaks (võrdlus alkohoolikuga on, muide, omal kohal selle nähtuse juures). Aga kuna nad sellised on nagu on, ehk oleks abi kui leiaksid neile mõne mõitsliku vabanduse, mõne põhjenduse, miks üht või  teist nähtust seal vaja on. Näiteks need punased mantlid - vaata, kus need on õmmeldud. Kas on ehk sees lipik Made in China? Ja kui isegi on Made in USA, siis mõtle, et need, kes neid õmblevad, on tegelikult materiaalses mõttes üsna vaesed inimesed, sest õmbleja töö on alati vähe tasustatud. Hiinas võib olla see eluküsimus, et on veel seda tööd ja neid tarbijaid, kellele õmmelda vaja. Loen mõne rootsi noore inimese blogi ja sealgi on mind alati imestama pannud, et isegi kui nad elavad töötu abirahast, ei  möödu praktiliselt päevagi, mil nad omale mõnd riidehilpu ei soeta. Vaatamata töötusele käib koguaeg üks lõputu ostmine. Aga sellel on ka teine pool - raha lastakse ringlusse ja kusagil saavad inimesed tööd ja leiba lauale, ka masu ajal. Elektri ja bensiiniga on muidugi hoopis teised lood, selle jaoks ei ole mul kahjuks ühtki lohutust pakkuda. Samas ma mõtlen, et kui inimesed ei saa aru, et taastumatud varad ju tõesti ei taastu ja ühel hetkel reaalselt otsa lõpevad, võib-olla see ongi see vapustus mida meil  vaja. Võib-olla lõpebki ükskord kõik, et alata täiesti nullist uuesti. Heaoluühiskonnas kasvanud inimesed on sageli ka täiskasvanuna nagu väikesed lapsed, ehk oleks abi kui neid lastena kohtleksimegi? Mina vahel mõtlen nii kui mõni naiivne välismaalane mind närvi ajab ja siis on mul vähemalt veidigi kergem.  Jõulurahu kogu teie perele!