Anarhistid seisavad vabaduse eest. Tegelikult ei näe enamik meist anarhismi sugugi  millegi sellisena, mille leiutasid XIX sajandi filosoofid; anarhism on lihtsalt seesugune vabadus, mis ei ole ehitatud teiste selga, ning inimesed on anarhismi praktiseerinud kogu ajaloo vältel. Paljud praktiseerivad ka praegu, ise seda teadmatagi.  Ennekõike ei salli anarhistid neid ühiskondlikke suhteid, milles teatavad inimesed jagavad korraldusi ja teistel ei ole - või nad tunnevad, et neil pole - muud valikut kui neid korraldusi täita. Siit tuleneb ka see, et me oleme kapitalismivastasust  väljendades põhiliselt kogu palgatöö kui institutsiooni vastu. Meie meelest ei erine see, et keegi on õiguslikus mõttes "nõustunud" ennast palgatöötajana rendile andma, oluliselt sellest, kui keegi "nõustuks" ennast orjaks müüma. Kui inimestele tundub, et ellujäämiseks peavad nad seda tegema, on midagi väga valesti. Oleme täheldanud, et: a) palgatöö ei tundu välja kujunevat muidu kui ainult riigivõimu all ja harilikult seetõttu, et valitsused püüavad tahtlikult tekitada olukorda, kus suurem osa inimesi lõpuks teiste  heaks töötab (nagu näiteks XVI sajandi Inglismaal või enamikus koloniaalvaldustes), ning b) autoritaarsed sotsialistlikud riigid ei ole kunagi palgatööd likvideerinud.  Veel üks oluline küsimus, mida anarhistid kalduvad esile tõstma, on võõrandumine. Suur osa vägivallast, nihilismist ja meeleheitest, mis värvib elu tänapäeva ühiskonnas, tuleb sellest, et on hävitatud mõistuspärased kogukonnad ja eesmärgitunnetus, lämmatatud isikupära ja loovust - enamik sellest, mis toob ellu heameelt ja rahulolu  saavutatuga - ja see on tööstuskapitalismile tüüpiline. Võõrandumise ning uusliberaalsete riikide ja uusliberalistliku kapitalismi institutsionaliseeritud kroonilise ebakindlustunde juures väärib tähelepanu - ja see annab tunnistust inimese sihikindlusest -, et sedavõrd paljudel inimestel on õnnestunud jääda nii mõistlikuks ja viisakaks, nagu nad praegu on. Samas ei ole eriti üllatav, et Ameerika Ühendriikides - mida nii paljud peavad paradiisiks, kõige õnnelikumaks ja jõukamaks ühiskonnaks maa peal - on  poolel rahvastikust ühel või teisel ajal kliiniliselt ravitud depressiooni.    Milline oleks palgatöö alternatiiv? Kas see tähendab, et füüsilisest isikust ettevõtjad võiksid jätkata seda, mida nad praegu teevad, või eelistaksite maailma, kus pole üldse raha?