See kõik kokku tähendab, et ma pean jälle valetama, kui ma tahaks teha seda, mis mina tahan ja mis mulle meeldib. See valetamine tüütab tõeliselt ära, olen seda seni enamasti kodurahu huvides teinud, iseenda hingerahu ja südametunnistuse mustemaks värvimise arvelt. Tean, et mu pojad ja kõik teised ümberkaudsed mõistaksid mind, välja arvatud mu enda mees. Ja see ongi kurb, see tema mõistmatus. Olen proovinud rääkida tõtt,  lootes mõistmisele, aga alati on mind oodanud risti vastupidine reaktsioon või siis tagantjärele eriti alatu kättemaks. Seetõttu ongi valetamine muutunud mu koduse elu peaaegu et igapäevaseks osaks. Aeg-ajalt valin vaikimise, sest see tundub lihtsam kui valetamine. See valetamine on tõeliselt raske ja ennastsööv tegevus.