Arusaamatu.  Lõpetasin just Kevin Brooks'i "Lucas'e" lugemise. Väiksel saarel Inglismaa rannikul läheb mölluks. Mölluks, kus inimesed unustavad inimeseks olemise põhiväärtsed. Need head küljed, mis teevad inimesest Inimese. Headus, tolerantsus, empaatia. Saarele tuleb elama poiss. Hulkur. Elab metsas, püüab kala, toimetab omaette. Saareelanikele see ei meeldi - tsiteerides:  "See on meie saar. Meie elame siin, enamik meist on siin sündinud. See on meie kodu... sa ei lase enda  koju paska tuua, eks ju? Sa hoiad selle eemale, õigus?"    Selline jabur patriootlus. Kombineerituna kõige uskumatuma väikluse, salakavaluse, jõhkruse ja valetamisega (ma räägin ikka veel sellest raamatust).    Mulle on arusaamatu inimeste haiglane viha võõra, teise, endast erineva suhtes. Ma saan mingil määral aru esialgsest umbusust (see on loomulik). Aga võõra hukka mõistmine puhtalt selle pärast, et tegemist on võõraga? Teistsugusega? Erinevaga? Haige. No ja siis see inimeste  haiglane tahe kuuluda massi, kartus mõelda teisiti, teha, midagi sellist, mida naabrid äkki hukka mõistavad. Hirm, et kui ma näitan, et võõras ei olegi hirmuäratav, halb, siis pannakse mind temaga ühte patta ja peetakse sama võõraks ja halvaks. Kui erinev on keegi, kes on sinu kaasmaalane, ehk isegi naabrimees, siis kõige paremal juhul seguneb põlgus ja halvakspanu sellega, et seda naabrit peetakse veidrikuks, ektstsentrikuks. Aga kui tegemist ei ole juba kolmandat põlve kohalikuga, siis on iga väikseimgi eksisamm  taunitav. Põlastust või isegi hukkamõistu vääriv. Eriti jaburaks läheb olukord siis, kui karja liidrid hakkavad karja üles ässitama. Siis pole võõral enam pääsu. Sama teemat on käsitlenud ka Kitty Fitzgeraldi raamatus "Sigade saaga/Pigtoopia".    Ning miskipärast tahaks tuua paralleele tatti pritsivate delfihoolikutega (leebem variant) ning nendega, kes võtavad käiku rusikad, kurikad ning äärmuslikus olukorras relvad. Piisab vaid pisukesest ässitusest, ja mass on kõrvad ludus, silmad udused  valmis uskuma absoluutselt kõike ning tegema poolemeelsushoos asju, mida nad tegelikult teha ei tahaks. (On ka erandeid - neid, kellele lihtsalt meeldib vägivald kui selline). Ma ei räägi konkreetselt eelmisest nädalavahetusest, vaid sellest, kuidas geyparaadi minnakse kurikatega laiali peksma; kuidas veel mõned aastad tagasi oli karvikul teatud piirkondades ohtlik ringi käia jne jne jne.    Ma tean, et ma ise ei ole sugugi inimese etalon. Kaugel sellest. No ja pealegi - etaloni ei saagi ju olemas olla  (millega seoses tahaks rääkida minu argumentidest, kui keegi räägib tõsiuskselt kristluse äärmisest vagadusest, utoopilisest riigikorrast - anarhia, kommunism või misiganes. Inimesel on kaasa sündinud ka negatiivsed iseloomujooned. Ei ole olemas inimest, kes ei oleks mitte kunagi mitte grammivõrdki õel, kade, ahne, ülbe, egoistlik, isekas. Me kõik oleme seda. Aga inimeseks olemise üks põhieesmärke on lasta neil negatiivsetel joontel võimalikult vähe domineerida, samas püüdes oma tehtud halba heastada...  Kuid sugugi mitte kõigil ei tule see mitte ligilähedaseltki hästi välja. No see selleks.) Kuid aeg-ajalt tahaks karjatada, et "Inimesed - MIDA te teete? Kas te homme suudate endale hommikul peeglisse vaadates silma vaadata?"    Ma tean, et see on libe tee. Ma isegi olen sellel libastunud. Aga... Jah, ma tean - aegajalt on mul raske ennast, oma tundeid kontrollida, vahel teen või ütlen ma asju, mida hiljem kahetsen. Aga vägivald pole minu jaoks olnud kunagi lahendus. Ma püüan otsustada inimeste üle  mitte stereotüüpidest lähtudes. Ma tõepoolest püüan. Ma ei ole pika vihaga. Mõned asjad jäävad hinge kriipima läbi aegade. Aga lõpuks kaob see viha, alles jääb vaid harjumus vihata. Vahel on vastupidi - alguses ei olegi kuri, aga mida aeg edasi, seda rohkem ajab kurjaks ja hakkab kriipima. Aga ma kastun üle olla....    Jutt algas raamatust ja lõppes.. nojah, seal kus ta lõppes. Võiks ju veel meetrite kaupa endas sorkida, kirja panna. Idealist ja naiivitar...kas pole?    Järeldus - hästi  kirjutatud raamat oli. Mul oli seda just nüüd ja praegu vaja.  Lugege teie ka!