"Nathanael, mina olen torni valvaja Lynkeus. Üpris kaua oli kestnud öö. Ülalt tornist kisendasin ma nii teie poole, koidud, iialgi mitte küllalt kiirgavad koidud! Öö lõpuni hellitasin uudisvalguse lootust; veel ei näe ma seda, kuid ma loodan ikka veel; ma tean, kust küljest tõuseb koit! Tõesti, üks rahvas on ette valmistumas; ülalt tornist kuulen ma kihinat tänavail. Sünnib varsti päevavalgus! pidulik rahvas juba kõnnib päikese ees. Mis ütled  sa ööst? Mis ütled sa ööst, tunnimees? - Ma näen sugupõlve, mis tõuseb, ja ma näen sugupõlve, mis vajub. Ma näen määratu suurt sugupõlve, mis tõuseb, mis tõuseb üleni relvis, üleni relvastet elurõõmuga. Ülalt tornist mis näed sa? -Mis näed sa, Lynkeus, mu vend? - Ah, las nutab mõni teine prohvet; öö tuleb, aga ka päev. - Nende öö tuleb, aga ka meie päev. Uinugu see, kes tahab magada. - Lynkeus, lasku alla tornist, aeg on käes. Juba on sündimas päev. Lasku alla lagendikku. Vaatle lähemalt iga eset. Lynkeus,  tule! Tule lähemale. Vaata päev on käes ja meie usume seda."