See väsinud, vaimuvaese ja haige aja mainimine kõrvuti julma ja karmi eluga on muidugi följetonistlik ebaloogilisus ning liialdus. Tõepoolest pole meil aeg kunagi olnud jõulisem ega aatelisem kui aastail 1917-1919. Isegi okupatsiooni ajal  elas riikliku iseseisvuse aade, samuti töörahva enesevabastuse aade, mitmesuguseis format­sioones põranda all võimsalt edasi. Väsimusest ja mineeritud närvi­dest võis kõnelda siiski ainult väikese osa ühiskonna puhul, nende kihtide puhul, kes pidust katku ajal läbi põlenud või aja suurist sünd­musist hirmutatud. Kuid Gailitil on õigus, kui ta kirjanduslikku ilut­semist nimetab reaktsiooniliseks nähtuseks, milliseks see osutubki (sotsiaal-eetilisest seisukohast) eriti võitluse päevil. "Aja hinge" tabab  siiski täpsemini Fr. Tuglas, kui ta iseseisvusesõja päevil kir­jutab: