Palju aega tagasi kirjutas poetess Marie Under luuleread: «Ju  toomehelbed jätnud jumalaga / ja sirelite õitseaeg on käes: / kõik pungad pakatavad täies väes, / kõik põõsad sinetavad maja taga.»  Möödunud on aastakümned ja aastasajad, aga üks on alati kindel: igal kevadel puhkevad toomingad ja sirelid ning täidavad inimeste meeled uue lootuse ja rõõmuga. Hing otsekui ihkaks laulda, rõõm otsib viiside kaudu teed päikselisse lõhnavasse maailma. Nii on see igal kevadel, kui päev ei tahagi lõppeda ning peatselt järgneval jaanipäeval kohtuvad Koit ja Hämarik. Varsti  poolteistsada aastat (kiriku laulupäevadele 80 aastat) on sel vapustaval õitsemise ajal kogunenud eestlased laulma isamaa ja Looja kiituseks laule, mida on õpitud lühikestel pimedatel talvepäevadel. Õppinud on kõik: mehed ja naised, vanad ja noored, ka lapsed ja pillimängijad.  Möödunud vaimulikust laulupeost Tartus on saanud viis aastat, nüüdseks on uued laulud selgeks saadud ja mõnes paigas õpituga ka üles astutud.Valga praostkonna lapsed esinesid Puhja pühakojas ka Paul Gerhardti 17. sajandil kirjutatud  lihtsate, kuid kõnekate sõnadega, eesti rahvaviisile seade teinud Cyrillus Kreegi lauluga «Mu süda, ärka üles», mida lastekoorid laulupeol laulavad koos naiskooridega.  Süda on rõõmule valla ja juba laupäeval laulavad koorid Tartu laululaval Loojale kiitust.  Rita Puidet