Alates 1939. aasta algusest oli Moskva võtnud rahvussotsialistliku Saksamaa suhtes uue hoiaku. Jaanuaris oli Kreml teatanud,  et on nõus alustama Saksamaaga majanduslikke läbirääkimisi. Kuid Saksamaa läbirääkimiste esindaja Schnurre oli poolelt teelt Moskvasse tagasi kutsutud. Stalin ei lasknud end sellest heidutada. Tema intuitsioon ütles, et peidus on kommunismi juhtide Marxi-Engelsi-Lenini suurte unistuse täitumine. Ta pani oma lootused sõja algatamiseks Euroopas Saksamaal pead tõstnud natsionaalsotsialismile.  Stalin mõistis, et Hitler on ainus, kes on võimeline liitma sakslaste massid ja tasuma lääneliitlastele sõjaga  kätte Versailles' alanduste eest. Sõja puhkemine oli Stalinile vajalik, selle alustamiseks oli aga Hitlerit vaja aidata. Ja natsionaalsotsialismile pürgivast Saksamaast sai Stalini hooliva suhtumise objekt. 10. märtsil kommunistliku partei 18. kongressil puudusid Stalini kõnes tavalised teravused rahvussotsialistliku Saksamaa aadressil, kusjuures Lääne võimudele paisati näkku terve rida teravaid süüdistusi. Stalin ütles, et Nõukogude Liit ei kavatse hakata Lääne demokraatiale kastaneid tulest välja tooma ja  Saksamaad ründama. Vastupidi - tal ei olevat midagi suhete paranemise vastu Saksamaaga.  Ajaloolaste viimaste aastate uurimused on üha veenvamalt näidanud, et tegelikult õhutas Stalin Hitlerit lääneriike ründama, et seejärel ise Saksamaale selja tagant kallale tungida. Kuid Saksamaa suhted Nõukogude Liiduga olid äärmiselt pinevad. Antikominterni pakt Jaapani ja Itaaliaga väljendas teravalt Saksamaa Nõukogude vastast hoiakut, mistõttu Berliin vastas Kremli sõbralikule toonile üsnagi põiklevalt.