Käivad järgi ja tänitavad selle eest et olen sattunud elu karusellil nende kõrvale istuma. Ja pärast sellest kirjutanud olen. Või et ei ole. Või olen nad välja mõelnud. Või olen jätnud nad välja mõtlemata. Ka Sopranodes tahab Tony poeg isa eest kätte maksta ja õigustab end et isale meeldib stseen Risitiisast kus restoranis kätte maksetakse. See loputuskasti stseen kui mäletate. Dziisus Kraist ütleb Tony selle peale, see on ju film. Aga Chris teeb ka filmi kus Tony  naine Tony ära tunneb ja sellest suur pahandus tuleb. Ja seda ei võeta sugugi kui filmi. Naisterahvastel vast fiktsioonidega ülepea raskusi on ja ulmega. See kõik on nende jaoks ehk pigem ikkagi reaalsus või vähemasti pärisreaalsuse kontekst ja seega veelgi reaalsem kui pärisreaalsus ise. Ja vaatan mina neid ja näen et usuasi teatud juhtudel tõesti pelgalt terminoloogiline küsimus on. Et skeemid ja võrdlused ja gradatsioonid on ühed ja needsamad aga terminoloogia ei ole.