Pöördudes päritolu ja juurte küsimuse juurde, näeme me, et vähemalt 19. sajandil tajuti sellele vastamise möödapääsmatust eriliselt. Tõik, et eestluse side maaga oli tol ajal iseenesestmõistetav, teeb meile paremini mõistetavaks ehk ka sõnastuslikult laenulise isamaa mõiste produktiivsuse kujundina. Maise osa rahva uueksloomisel kasutas Jakobsongi oma põllumajanduslikus arendustöös ja propagandas, sest seotus maaga tähistas tema jaoks eestluse olemuslikku  põhijoont. Võib öelda, et selles osas jäi Jakobson mingis mõttes mineviku suhtes tõetruumaks, ehkki võib selgelt aimata põllumeeste seltside tegevuse orientatsioonilist väljajõudmist kaasajal üldlevinud ja eriti nõukogude ajal hoo sisse saanud põllumajandusliku suurtootmiseni, millel on talupoeglikkusega sama vähe ühist kui arhiivitööl elava tavandiga. Maa-teemal kõneleb Hurdast ehk kõige ilmekamalt ta enda varane enesedefinitsioon - "talupoja poeg" kasvõi "talupoja" asemel (vt Hurt 1989a: 13).