Kui Jumal on meie poolt, kes võib olla meie vastu? Tema, kes ta Poegagi ei säästnud, vaid loovutas tema meie kõikide eest.. (Ro.8:31-32)     Usk lähtub Jumalaga ühenduse kaotanud inimese püüetest oma pingutuste läbi Jumalat taas leida või teda mingil moel asendada. Selline igatsus kuulub sügavale inimese olemusse ja võib väljenduda vastavalt tema religioossele taustale erinevatel viisidel: püütakse end igakülgselt materiaalselt kindlustada, sukeldutakse töösse või täidetakse teatud reegleid. See igatsus ei ole  ainult ühepoolne - ka Jumal ihkas inimkonna pääsemist.  Jeesuse tulek maailma ühendas inimlikud igatsused taastada oma kaotatud suhe Jumalaga ja Jumala armastuse inimkonna vastu. Kannatustes ja surmas asus Jumal Kristuses inimese kohale ja ohverdas end inimeste pattude eest. Küsimusele, kas mingil muul moel ei olnud võimalik Jumala ja inimese vahelist lõhet ületada, vastus puudub.  Algkiriku ajast pärineb arusaam, et ülestõusmine tähistas Jumala lõplikku võitu surma üle. Ka Jeesusesse  uskuvad ja ristitud koguduse liikmed võisid loota surmale järgnevale ülesäratamisele.  Piiblis rõhutatakse Kristuse töö lepitavat ja lunastavat toimet. Kristuse poolt toodud lepitust mõistetakse kahepoolsena. See taastas Jumala ja inimeste vahelise ühenduse võimalikkuse. Samas toimus ristil ka lunastus - Kristus vabastas meid oma ohvriga kurja mõju alt.  Lunastus ei tähenda seda, et inimene muutub läbinisti heaks. Talle jääb endiselt kalduvus patule, kuid Kristuse lunastustöö tõttu ei ole ta enam  Jumalast lahutatud. Selline inimese õigus Jumala ees on nagu laen Kristuselt. Elades maailmas jääb inimene seega ühtaegu patuseks ja õigeksmõistetuks.