John Galsworthy "Forsyte'ide saaga" ja "Kaasaegne komöödia" (e.k. 1991; "Peatüki lõpp" ilmus tükk aega hiljem ja tundus hoopis igavam)  Sattusin seda lugema enam-vähem sel ajal, kui olin lapsepõlvest täiskasvanuikka siirdumas ja tee või tina, ei meeldinud mulle kumbki neist maailmadest. Ka eesti lapse lemmiktoit on teine eesti laps, hehe. Ja selles täiskasvanumaailmas, mis mind ümbritses, ei tuvastanud ma reklaamitud täiskasvanute valikuvabadusest ja eneseteostusest eriti midagi.  Eks ma üks nõutu, kibestunud ja üleüldse désenchantée pubekas olin, ohjah.  Galsworthy suhtumine oma tegelastesse "õpetas" mulle leebet iroonilist empaatiat ja kriitikat ilma hukkamõistuta, mis muidugi ei tähenda, et ma 100% hea õpilane oleksin olnud. Ving ja irin on ikka toredad asjad. No kui näiteks tänaval õõtsub mu ees tagument, millel on kuldtähtedega kiri "Born on the street", siis reaktsioon "Jeez, mis inimestel ometi viga on" ei ole küll eriti leebelt irooniline.