Kõigi nende ja veel mitmete teiste rahva vastupanu tõkestavate barjääride olemasolu pole sõjakalt riigikapitalistlikul maal üllatuseks. Ühiskond, milles jõukus kontsentreerub üha kitsama ärieliidi kätte - mis on ükskõik millise aruka definitsiooni kohaselt (kaasa arvatud Websteri järgi) kapitalistlikule  ühiskonnakorraldusele loomu poolest omane - hakkab taipama, et ühiskonna majanduslikud isandad töötavad selle nimel, et toetada ja põlistada ebavõrdsust ülioluliste kommunikatsioonsüsteemide (meedia) kontrollimise kaudu. Need isandad omavad ebaproportsionaalselt suurt osa sellest süsteemist. Nad nõuavad meediat, mis filtreerib, vormib ja "keerutab" informatsiooni või moonutab seda mingil muul moel ning kujundab rahva arusaamu ja väärtushinnanguid nii, et need oleksid kooskõlas valitseva klassi jätkuva  domineerimisega. Nende meediasüsteem (mille omandiõigused ja kontroll kontsentreerub muidugi veelgi enam, vastavalt üldisematele majandus"seadustele" ja sellega seotud poliitilisele sekkumisele) eelistab isekaid ja autoritaarseid väärtushinnanguid üldistele hüvedele ja sotsiaalsele õiglusele. Seda ideoloogilist vildakust on näha nii "tõsises" üleriigilises "uudiste ja kommentaaride" meedias kui ka "kerges" korporatsioonide poolt kavalalt valmis sepistatud "populaarse" ja "meelelahutusliku" meedia valdkonnas (Street  2000; Street 2004A). Oma tööandja rollis (kuna nende kätte on kontsentreerunud omandiõigus tootmisvahenditele ja jaotuskanalitele, saavad nad ekspluateerida seda tohutut enamust, kes on sunnitud oma tööjõudu rentima) tahavad isandad samal ajal saada nii palju tööd nii vähestelt töötajatelt kui võimalik. Asjaolu, et ületöötamine ja vaba aja vähendamine õõnestab rahva võimekust kollektiivseks vastupanuks ning suurendab massi vastuvõtlikkust domineeriva meedia reaktsioonilistele ja autoritaarsetele sõnumitele  on valitseva klassi jaoks tervitatav lisaboonus.