Mul oli viimase paari päeva jooksul tohutult mõtteid, kuid Tartusse nad minuga kaasa ei tulnud. Olen vist tundmisest kuidagi väsinud, sest kaua sa ikka oled kurb, vihane või isegi õnnelik. Iga emotsioon väsitab lõpuks ära. Ma tunnen ennast kuidagi ahnena, sest mul on neid nii palju, liiga palju. Aga ainult surm on jagatud kõikide vahel võrdselt, midagi pole teha.    Nii, räägin teile hoopis  sellest, mida ma armastan kutsuda loengukunstiks ehk akadeemiliseks sodimiseks.  Ma usun, et ma pole ainuke inimene, kel vahel loengus raske keskenduda on. Lihtne on siis, kui terve aeg peab hoolsasti konspekti täiendama, sest mujalt sama materjali ei saa. Raskeks läheb neis loenguis, kus õppejõud lahkelt juba alguses teatab, et slaididel nähtav info ilmub ka internetti. Esimesed 20 minutit suudan ma kenasti tähelepanu koondada, kuid hiljem enam ilma kõrvalise abita hakkama ei saa. Minu abivahendiks on  käeline tegevus. Tavaliselt ma isegi ei mõtle sellele, mida ma joonistan, paberile lihtsalt ilmuvad stiihiliselt mingid tegelased. Vahel oskan pildile ka nime panna, vahel mitte (ei saa lihtsalt aru, millega/kellega on tegu) Kusjuures vähemalt minu puhul ei viita kritseldamine igavusele, pigem vastupidi, see näitab, et ma teen kõik võimaliku tähelepanu säilitamiseks.  Pastakaid tuleb loomulikult päris rohkelt ohverdada, aga pole hullu :)  Panen teile siia õhe toreda näite ka.