Kuni ilmasõja alguseni loeti üheks julgemaks inglise modemistiks Arnold Baxi (s. 1883 Londonis, sünnipoolest õieti keltlane). Kompo­sitsiooni õppis Bax Fr. Corderi juhatusel (klav. Matthay), kuid iial pole ta end painutanud akadeemilise režümi alla ega pidanud lugu doktriinist; see ei vastanud juba tema kangekaelsele iseloomule ega polnud selleks suuremat tarvidustki, sest vaevalt leidub muusikuid nii ohtra loodusliku anniga kui seda on Arnold Bax. Peaasi: tal on ideed ning ta  oskab neid ka väljendada. Ekstreemi musikaalsusega taotleb ta looduse müsti­list vaimu (Enchanted Summer), kuna muusikaline keel jääb kogu aeg läbipaistvaks, suggereerivaks. Otse mänglevalt õhulisena tundub Baxi tehnika kerge debussystliku värvinguga balletis "King Kojota", sest igal pool vallutab liigse komplitseerivuse andeka muusiku poeetiline närv. Ehk küll Baxi orkestrivärvid (nagu sümf. poeemis November Woods) on vähe karedamad, isegi intellektuaalsemad tema kammermuusika omist, ometi loetakse teda üheks  romantilisemaks neoinglaseks, ja päris õigustetult, sest ainuüksi romantik võib kirjutada sääraseid tundest hõõguvaid visioone, nagu B. "Intho the Twilight". Ainsamaks defektiks Baxil on ehk see, et ta end ei suuda kontsentreerida pikemaks ajaks. Kergelt sütib tal inspi­ratsioon, kergesti kaldub ta ka improvisatsiooni, loobub kindlajoonelisest vormiskeemist.