1934. a. jõuluks andis Riigivanem kirikule uued põhimääru­sed. Neis avaldub kõige selgemini see suund, millist taotleb kirik. Ja seda võiks lühidalt iseloomustada kolmeti: uus kiriku valitsemissüsteem on kõigepealt  põhjalikult institutsionaalne - s.t. ta on üle küllastatud mitmesuguseist juhtimisasutustest, mille üles­anded ja otstarvegi eemaltvaatajale tihti jäävad arusaamatuks. Tuleb küsida, kas meie oludes, eriti ka meie kiriku endiselt kitsapiirilise tegevus­raadiuse juures säärasel keeruliseks paisutatud valitsemisviisil on üldse mõtet? Miks peab meil tarvis olema kõiki neid kirikukogusid ja piiskop­likke nõukogusid - kus meie piiskop kiriku üldjuhina ju niikuinii isiklikult tunneb kõiki temale alluvaid  vaimulikke? Kas meie olukord ei ole palju ideaalsem ses mõttes võrrelduna mõne suurriigi kirikuga, kus säärane isiklik vahekord on tõepoolest võimatu? Ja kas just seesuguse usaldusele põhistuva isikliku kontakti abil ei ole kiriku juhtimine ja valitsemine viimaks ka kõige kristlikum? Milleks meie paarisaja vaimuliku tarvis kõik need mitmeastmelised vaimulikud kohtud jne.?