Ajakirjas Psychopharmacology tutvustatav Vanderbilti ülikooli teadlaste uurimistöö näitab hiirtel tehtud eksperimentide najal, et inimesed võivad januneda vägivalla järele samamoodi, kui näiteks seksi või toidu järele.  Teadlased on juba ammu täheldanud, et hiired ja teised loomad (nende seas ka inimene) näivad teatud olukordades vägivalda himustavat ning selgitavad omavahelisi suhteid sageli füüsilisel teel ka siis, kui selleks puudub otsene vajadus.  Kui  seni ei teatud, mis taolistel puhkudel vägivallatseja ajus toimub, siis nüüd selgus värskes uuringus, et vägivaldse käitumise puhul aktiveeruvad ajus samad piirkonnad kui näiteks maitsva kõhutäie, narkootikumide kasutamise või seksi puhul.  Uurimisrühma liige Craig Kennedy selgitas, et agressiooni esineb praktiliselt kõigil selgroogsetel ja eriti omane on see imetajatele - see on oluline vahend jagamaks selliseid elutähtsaid ressursse nagu toit, paaritumispartnerid ning territoorium.  Ta lisas, et  vägivalla puhul aktiveeruvad ajus enesepremeerimiskeskused ning selle protsessiga on tihedalt seotud ka dopamiin.  Eksperimentide käigus asetasid uurijad ühte puuri kaks hiirt - ühe emase ja ühe isase.  Seejärel tõsteti emane näriline välja ja puuri lubati nn "isane sissetungija", mis muutis puuris varem "valitsenud" isase hiire loomulikult agressiivseks.  Pärast seda, kui hiired olid esimese keretäie ära kakelnud ja võõras näriline tõsteti  puurist välja, õpetasid uurijad isasele närilisele, kuidas teatud sihtmärki ninaga tonksates võistlejat tagasi kutsuda.  Saanud antud nipi selgeks kutsus isane hiir regulaarselt võõra närilise tagasi ja tungis talle kallale, mis näitab teadlaste kinnitusel üheselt, et hiir nautis vägivaldset käitumist ja pidas võimalust kakelda omalaadseks enesepremeerimiseks.  Kennedy sõnul selgus katsetest, et isased hiired otsivad taotluslikult vägivaldse kokkupõrke võimalust, kuna see annab neile hea tunde.  Saamaks kindluse, et asjaga on seotud just nimelt aju enesepremeerimiskeskused, viisid teadlased hiirte organismi teatud keemilisi ühendeid sel moel, et need blokeerisid dopamiini neis ajuosades, mis on teadaolevalt seotud näiteks seksist, narkootikumidest ja toidust saadava rahuloluga.  Sellisel moel "töödeldud" hiired kutsusid rivaali kakluseks välja väga harva või üldsegi mitte.  Kennedy kinnitusel näitab see üheselt, et agressiivsus on motiveeriv käitumisjoon ning ses küsimuses mängib  võtmerolli teada-tuntud positiivne kinnistaja dopamiin.  Ta lisas, et tegelikult võib leiu üle kanda ka inimestele, sest inimese ja hiire aju enesepremeerimiskanalid on väga sarnased.  Evolutsiooniliselt mängib agressiivsusest saadav nauding uurija hinnangul positiivset rolli - isend ja liik jäävad tänu kohesele valmisolekule ennast, oma järeltulijaid ja territooriumi kaitsta suurema tõenäosusega ellu, mistõttu on selge, miks on see evolutsiooni käigus nii pikalt püsinud.  Tänapäevases ühiskonnas  võib aga himu vägivalla järele Kennedy sõnul muidugi tõsiseid probleeme tekitada.  Surumaks agressioonist saadavat mõnutunnet ühiskondlikult vastuvõetavamasse kanalisse, on inimesed ellu kutsunud vägivaldsed spordialad, nagu näiteks poks, arutles uurija.    Vaata ka: