Noore, algava kultuuriga rahva juures tekib paratamatult keele aren­damise ja rikastamise liikumine: vaja vähe arenend, vaene ja korraldamatu lihtrahvakeel kiires korras tõsta võimalikult sama tasapinnani, kuhu on sajandeid kestnud arenemise teel jõudnud suurte kultuurrahvaste keeled. See normaalsest kiirem arenemistempo, kus paarikümne aasta jooksul tuleb luua ja omandada sadu, koguni tuhandeid uusi sõnu, tundub pala­vikuna, revolutsioonina keele  elus. Seejuures tuleb ka keele grammatilist külge korraldada, halbu keelendeid kõrvaldada ja anda talle kultuurkeele vääriline puhtus, korralikkus ja kindlus. Kõik see parema ja täiuslikuma kirjakeele kiire esilekerkimine teebki mingi keeleloomise, keeleuuenduse mulje, ongi keeleuuendus. Eesti keeleuuendusele tuleb selle lisaks iseloomustavana joonena - mis veelgi enam õigustab ta "keeleuuenduse" nimetust - veel mõnede vormide ümbertegemine, s. o. mõnede seniste kirjakeele vormide asendamine uutega, mida enne  ei tarvitet (kirjutand, kirjutet, õnnelikke, liigent, võtint jne.). See on juba sõna kitsamas mõttes keeleuuendus. Puhtuuenduslikuks nähtuseks tuleb meil pidada ka suure hulga tüvisõnade laenamise soome keelest, osalt koguni endiste sõnade asemele (näiteks ,laiali laotama' asemele levitama, ,alal hoidma' asemele säilitama, ,ümber käima' asemele kohtlema jne.). Need kaks joont anna­vadki uuenduslaste keelele selle karakteristikumi, mis teeb ta uuendus­likuks ja paneb ta erinema senisest, "vanast".