Richard Aldington on H. D'le lähim, kuid iseseisev luuletaja, praegu juba imažismi piirest üle läind, kuid tol ajal oma abikaasaga sarnanev ka oma luule antiikselt värvingult. Antiigi vormi ja nägemuse puhtus läbivad ka tema värsse, mis siiski sageli kontrastiks laenavad teistsuguseid varjundeid oleviku proletaarsematelt nähetelt. Ta oskab ometigi  meisterlikult tabada ka elizabethlaste- ja restauratsiooniaegseid kavaleeriluule noote või viia idüllilisse Miltoni II Penseroso ja L'Allegro rütmide maailma. Vähem ekstaatiline, kuid sama kultuurselt peen, tõsine tunne käib läbi ta toodangu, mis viimasel ajal on hakand laiemail lõuendeil maalima kaasaegseid allegoorilisi ilmavaatepanoraame. Veelgi asjalikum, paiguti hoogsalt tundekaks puhkev, mõnikord siiski alldistsipliini tõttu katseliseks ja isegi verevaeseks kalduv on F. S. Flint'i luule.