Me võime väga vabalt lasta murdel mõjuda ja tõlkida seda nn. kirjakeelde. Ja näidata sellega, lastega vastastikku elavalt suheldes, vahetult tundes, kuidas kaob keele teatud hõng nn. haritud kirjakeeles. Alles siis võime siirduda selle juurde, mis teeb meile sisemiselt omaks  ka kirjakeele. Selleks on teatud väljaõpe, mõtlemise koolitus. Kirjakeele puhul peame palju rohkem, kui murde puhul, pidama silmas talle aluseks olevat mõtete kujunemist. Murde kaudu saame vahetult teada, et inimese kõne pole kujunenud mõtlemisest lähtudes, vaid et just kõne abil õppis inimene mõtlema. Kõne on tekkinud inimeses eelkõige sellest vaistlikust. Ja kui inimene uurib keelt, siis alles tulenevad keelest tegelikult mõtted. Kui me tajume seda õigesti, siis tunneme elavalt seda, mida tahaksin  nimetada keelegeeniuseks. Nii on seda alati nimetatud, kuid ma tahan seda mõista palju konkreetsemalt, kui seda tavaliselt mõistetakse. Keel on mitmes suhtes palju arukam kui inimene. Me võime tõepoolest kohaneda kõige varasemas lapseeas terve keeruka keeleorganismiga. Alles hiljem avastame, et meie ebateadlikust loomusest tulevad keelde toredad seosed, mida võib paljastada ainult väga teravmeelne loogika. Keeles toimib vaimne. Ent seda vaimset ei hakata mõistma, kui seda nähakse inimeses toimimas ainult  abstraktsel kujul, mida tänapäeva materialistlikul ajajärgul meeleldi tehakse.