L. Brunschvicgi idealism loobub maailma aprioorilisest konstrueerimisest, nagu see veel sündis näiteks Descartes'i ja Kanti juures. Descartes sidus liikumise seadused Jumala lõpmatu täiuslikkusega ja  tegi selle täiuslikkuse ratsionaalse intuitsiooni esemeks. Kant põhjendas looduse metafüüsika kategooriatele, mis omakorda tuletatud otsustuste loogikast. Brunschicgi idealism on  oluliselt seotud püüdega tunnetada inimvaimu tema ajaloos. Kui on õige, et inimmõistus on spontaanne aktiivsus ja et ta esimesed avaldused on teadvusetud, ja kui on õige, et inimene ainult aegamööda vallutab ja omandab oma vaimu, siis on küll selge, et ainult teaduse arengut jälgides me võime kindlaks määrata inimese vaimu endavallutamise tähtsamaid etappe. Sest inimvaim väljendub teaduses ja iga teaduse arenguaste tähendab ühtlasi inimvaimu endavallutamise arengut (L'idealisme contemporain, lk. 176).