Võtame näiteks araablaste suurte vallutuste alguse. Muslimite vastu sõdinud büstsantslasi ja pärslasi nimetatakse küll sageli sõnaga kafīr - uskmatu, ning viidataks langenud muslimitele kui märtritele, kuid ei dihaadist ega usupuhangust reeglina ei räägita. Nende suurte vallutuste peamisi allikaid, Baladhuri "Futūh al-buldān" käsitluses Süüria vallutamisest aastatel 633 - 640, mis hõlmab 64 lehekülge, ei mainita mitte kordagi usu eest sõdimist - dihaadi, ega ole seal kuskil tunda ka erilist usuinnustust. Ometi on arvatud, et Muhamedile ilmutatud viimaseid Koraani suurasid 9. on just mõeldud muslimite õhutamiseks asuda Palestiina alasid vallutama (Bell, Qur'ān 171; Kratkovski, Koran 551). Samasugust külmust kohtame kõigist teistest allikatest, mis vaatlevad Palestiina vallutamist [12] , va ühes Mednikovi toodud allikatest, mille autoriks on 13. sajandil elanud An-Nawawi, mis küll ei vaatle Palestiina ja Jeruusalemma vallutamist usuprisma läbi, kuid milles korduvad väljendid "usu eest sõdima", "langema usumärtrina" või vallutustest osa võtnud vanameeste kurtmised, et nad sõjaväljal usu eest ei langenud ja peavad kodus rahulikku surma ootama. [13] Teistes kümnetes Palestiina vallutamist käsitlevates töödes ei leia me sellistki lõivu dihaadile.