Pelgasin, et 21-tunnine pikamaalend Frankfurdist Sydneysse osutub üksildaseks ja ebamugavaks, kuid hirmud olid asjatud. Viimane ööpäev on olnud nii naeru ja suhtlemist täis, et lend olnud ägedam ainult juhul, kui keegi mu pimedatel öötundidel kaissu oleks võtnud. Aga no teate - ega nii pirtsakas ka ikka ei saa olla.    Heledapäine tütarlaps, kellega Frankfurdi check-in'i järjekorras kõrvu sattusin seisma, on üks neid väheseid inimesi, kellega  "klikkasin" esimesest silmapilgust. Vahetasime paar sõna ja enne, kui kumbki meist aru sai, lobisesime justnagu vanad sõbrad, arutades suhteid, reisijutte, inimesi, maailma. Naersime, pisarad silmis ja piss püksis.    Olgugi et olime äsja kohtunud, tundus ta mulle täpselt selline, nagu me tunneks juba kuid, et mitte öelda aastaid. Mitte mingit ebamugavust, mitte mingit võõrastamist. Ma sain justkui aru, mida ta maailmast mõtleb ja kuidas tunneb, nii et ta tunduski hästi... oma.    Katja  õpib Hamburgis klassikalist laulu ning on oma 21 aasta kohta üsna palju reisinud. Ta on töötanud muuhulgas ühes Ecuadori noortekeskuses, meenutades kõvasti Liisu Argentina slummi kogemust: räpased tänavad, tõmmud inimesed, hooleta lapsed, lagunevad majad. Uus-Meremaale (Aucklandisse, mitte Queenstowni) sõitis külla poiss-sõbrale, kes samuti muusik ja viiulite valmistamisega tegeleb.    Lennukis, omakorda, sattusin 21-aastase Jan Philipi kõrvale, kes sõitis Wellingtoni Prantsuse saatkonna  praktikale. Olime Boeing 747 päris tagaotsas, kus kitsenev lennukikere ainult kaks istet akna alla mahutab, nii et jalasirutamisruum oli nii minul kui ka Janil.    Kuigi temaga mul sellist "klikki", nagu Katjaga, ei tekkinud, oli meil siiski hästi tore. Mängisime ruudulisel paberil kartulit, filosofeerisime, kirusime õigusteadust, viskasime kildu, vaatasime filme, kuulasime muusikat. Alguses tõusis ta iga kord, kui kuhugi minna tahtsin, viisakalt vahekäiku ning laskis mu läbi, aga lõpuks panin otse üle  tema, kulmugi kergitamata, ning tema omakorda vahtis aknast nii, et terve kehaga üle minu istmepoole küünitas.    Arvatavasti jalasirutusruum, aga kindlasti ka maitsev toit, toredad stjuuardid ning lõbus kõrvalistuja, oli põhjus, miks Sydneysse jõudes suht-koht täie mõistuse juures olime. Riburadapidi läksid kõigi meie kolme lennukid, esiteks Katjal, siis minul ja siis Janil, ning peagi olingi pisikeses Boeing 737-s Queenstowni suundumas. Reisiaega oli jäänud vähem kui 3 tundi.    Mis  tegelikult juhtus, kirjutasin juba eelmises postituses: 40 minuti kaugusel Queenstowni lennujaamast pragunes lennuki tuuleklaas ja kaks tundi hiljem seisin jälle Sydney ootesaalis. "Hmm, ma olen seda kohta varem näinud, kas pole?" =) Ühest küljest oli nagu tüütu jälle Sydneys olla, aga teisalt ma olin NII pikalt bussis, lennukites ja lennujaamades olnud, et sisimas oli mul üsna poogen, et reis 8 tunni võrra pikemaks venis. Mu t-särk lõhnas (khm-khm, pigem nagu haises, aga nii ka ei tahaks kirjutada =P) nii või  teisiti ja ooteaeg ei saanud enam eriliselt ebamugavusi lisada.    Igatahes Sydney aeg möödus nii, et Qantas otsis meile asenduslennukit ja inimesed läksid kätte ulatatud toidutalongidega lõunat sööma.    Mis Queenstowni jõudmisesse puutub, siis selle teema jätaks praegu hea meelega puutumata. Asi poleks selles, et midagi ebameeldivat oleks juhtunud või ma peaksin praegu kuhugi kiirustama, aga...    Mul on Queenstowni "sisetundega" mingi pikem lugu tükkideks lahti mõelda ja siis  kirjutada. Linn meenutab nii hämmastaval kombel suvist Skagwayd, et ma pidin peaaegu et ümber kukkuma, kui lennujaama sissesõiduteele värske õhu kätte astusin: tunne on, et ma olen jõudnud sinna, kus ma varem olnud olen, mitte aga võõrale kontinendile võõraste inimeste sekka. MITTE MINGIT võõrastamist.    Kuidas linn muidu välja näeb? Hordideviisi seljakottidega noori, silma järgi nii kaks kolmandikku neist ohtralt õlut tarbinud inglased, pidev kära, pidev liikumine... Täielik turistikas,  vähemalt selles osas, mis kesklinna puutub. Hetkel olen end sisse seadnud BASE hostelis, võtsin interneti päevapääsme ja üritan kõikvõimalikud kaardid-infod-särgid-värgid täna arvutisse tõmmata, et ei peaks enam neti järele janunema.    Miks ma seda juba Eestis ei teinud, beats me :P