Punane Hanrahan pajatab muusikast. Pani minugi mõtted sel rajal tiksuma. Mis siis ikkagi kujundab inimese muusikamaitse? Ma ei mäleta, et minu lapsepõlves oleks ema-isa suured muusikafännid olnud (ei ole siianigi, kuigi mulle meeldib, et isa püüab end asjaga kursis hoida. Nii vahva on, kui ta koolis lapsi üllatab teadetega stiilis - et tema kuulab Metsatölli või teab päris paljut punkmusikast). Ma mäletan, et  noorema vennaga käisime naabripoisi pool vinüüli pealt kuulamas Modern Talkingut. Ning kuidas ma salja vanema venna pleierit kuulasin. Aga muusika kui selline omandas minu jaoks suurema tähtsuse teismelisena. Esimese korraliku kassetika saime oma majapidamisse siis, kui käisin ehk kaheksandas klassis. Isegi esimest kassetti mäletan - see oli Marju ja Uku Kuut... Sealtmaalt omandas muusika minu jaoks erilise tähenduse. Lindistasin raadiost... ja mitte ainult seda, mis oli hetkel popp. Lemmikkassetiks kujunes  miskipärast ise tehtud rock'n'rolli kassett, mida ma lõpmatuseni käiasin. Ning oma tutvusringkonnas olin ainuke, kes leidis, et see hea muusika on. Aga see mind ei häirinud, et ma ainukesena seda fännasin. Samas kuulasin ka seda, mis teised. Mäletan, et esimene "Vennaskonna" lugu mida kuulsin, oli "Ma armastan Ameerikat". Ja see meeldis mulle. Hakkasin uurima raamatuid, ajakirju, koguma ja kaardistama oma peas materjali muusikute, bändide kohta. Kui saime satelliidi, siis istusin ööd-päevad mtv-d vaadates.  See võis olla aastal 92. tegin märkmeid heade lugude ja esitajate kohta. Otsisin, uurisin, avastasin. Erinevaid stiile, ajastuid. Nii palju, kui see tol hetkel võimalik oli. Kuulasin valimatult ja kõike (sama oli tegelikult ka lugemise ja raamatutega). Uudishimu ja kompamine. Keskoolis hakkas välja kujunema teatud raamistik. Üllatusega mõtlen tagasi, et mingil hetkel avastasin enda jaoks juba siis black death metali (nii seda vist tol hetkel nimetati). Monument ja Forgotten Sunrise. Ning samal ajal ka jungle  (praeguse d&b eelkäia?). Mõnusa nostalgiaga meenutan keskkooli aegseid pidusid, kus rahvas seisis ringis ja vahtis, kuidas meie (grungeplikad, nii meid kutsusti) omaette fännasime ja üksi tantsisime. Nüüd on sellest möödas 10 aastat. Ja mina jätkuvalt olen see, keda kummaliselt vaadatakse ja imelikuks peetakse :D.  Nüüd on infole lihtsam ligi pääseda (nautisin oma praktikat TRÜ raamatukogu fonoteegis, aga sellest ehk mõni teine kord). Uurin ja kaardistan mõttes enda jaoks siiani. Nüüd juba nii, et  lihtsalt info asemel kogun musikat. Blues, rock'n'roll, psühhedeelia, kraut rock, rocki klassika, punk, proge - mida iganes, mis tehtud enne 90-d. Sealtmaalt alates küll rohkem karm liin ning folk. Eriti hea, kui need kaks omavahel kokkupõimununa. Hetkel mängib Hagalaz Runedance.  Kuid mis ikkagi oli see, mis kujundas minu muusikamaitse selliseks, nagu see praegu on? Sama võiks küsida ka raamatute kohta - miks on mu nõrkuseks ulme? Ei tea. Aga oluline on, et need minu jaoks olemas on. Ei kujutaks ette  olukorda, kus ma peaksin pikemat aega ilma muusikata olema. Või ilma raamatuteta.