On ometi juba ka uurimusi, mis enam huvi koondavad teosele enesele ja kõigepäält tema s t i ili psühholoogiale. Vähestest sedalaadi töödest paistab silma Albert Thibaudet', ka prantsuse nüüdisaja ühe parema päevaarvustaja uurimus St. Mallarmé luulest (ilmund küll juba 1912-13). Vaadeldes alguses lühidalt isikut, teda looma kihutand jõude, ta tunnete, mõtete ja usumaailma, asub ta analüüsima kohe ta luule "ele­mente" (ütleksime üldisi, sisulisi, temaatilisi  jooni), siis selle aval­duse välisvorme, annab lõpuks sünteesina rea tähtsamate luuletuste üksikasjalise analüüsi, viies need ühendusse loovate algjõududega, ning püüab viimaks määratella Mallarmé kohta prantsuse luuleloos. Prantsuseski haruldane on ta osavus eksegeerida ühe laulu teise järgi, ühe stroofi, ühe värsi ja sõna teise järgi, jälgides selle kärsitu kujutlusvõime kapriise, keda "veetlesid isegi kõlad ja värvid vähem kui puhas liikumine ise". Ja ta oskab leida selles kirevuses ometi ühendavad ideed ja  iseloomu­jooned, nii füsioloogilis-psüühilised kui ka ilmavaatelised.