Loomise objektiks pole enam olemasolev maailm, vaid midagi, mis on uus, omapärane. Tugevaks isiksuseks aga peetakse seda, kes on teistsugune, massist eristuv. Loomeimpulsiks või energiaks ei ole  enam ühtsustundest tuletuv jõud vaid pigem üksikisiku eksistentsiaalsed kannatused, mis lahendatakse ja väljendatakse mingil unikaalsel moel. Kui see unikaalne moodus leiab tunnustust, on "teosel" võimalusi pürgida eliitkultuuri sekka. Massikultuur on rohkem orienteeritud igapäevasele ajaviitele või meelelahutusele taotlemata midagi unikaalset oma sõnumis või väljendusviisis. Ka pole massikultuuri puhul erinevalt eliitkultuurist oluline seotus oma loojaga.  Kui rahvakultuurile on iseloomulik  looduslähedus, kollektiivsus ja traditsioonilisus, siis kas ja mil moel saame me temast rääkida tänapäeva individualiseeruvas maailmas? Rangelt võttes pole puhast rahvakultuuri enam olemas hetkest, kui maarahvas õpib tundma kirjasõna. Eesti kontekstis võiks rääkida mitmetest olulistest perioodidest ja mõjuritest, mis meie suhet iseenda algupärasest maailmas olemise viisi on mõjutanud; 13. sajandil alguse saanud Eestimaa kristianiseerimine, kirjaoskuse ja kirjasõna levik, mis algab 16. - 17. sajandil, kapitalistlike  suhete teke 19. sajandi teisel poolel, iseseisvumine ja uus iseseisvumine.