Kui ma neljapäeval juhendajatele ja kõigile asjaosalistele teatasin, et ega ikka tegelikult ei taha küll mingi atesteerimise pärast lihtsalt niisama Tartusse sõita, siis ei olnud mul veel õrna aimugi, et ma lõpuks neljakümne viieks minutiks selle kuramuse bürokraatia pärast sinna ikkagi lähen. Nii et reede hommikul tuli pärast kanget kohvi jalad selga võtta ja enam kui kaks tundi Kilingi-Nõmmest Tartusse  kolistada. Need eestimaised bussisõidud teevad must inimvihkaja. Ja üleüldse ei ole mõnus haigena ringi traavida. Aga tänu kaamele näolapile ja muidu igatepidi loppis olekule lasti mind varem ette. Mul polnud muidugi kahvatulillat aurugi sest, mida üks atesteerimiskoosolek endast kujutab. Selgus, et lugupeetavatel doktorantidel tuleb seal ette kanda enam-vähem vabas vormis kõik seesama, mis paberil juba esitatud oli. Pärast oma paariminutilist kähedakurgulist kraaksumist tulin sama targalt tulema. Võite arvata,  kas ma olin kuradi vihane. Õige jah, tänati ikka ka. Tööd olevat tehtud ülearugi.