2001. aasta alguses andsime me koos naisega sisse lahutuse ning meie kolmkümmend viis aastat kestnud abielu jõudis lõpule.  Lohutust otsides mediteerisin ma sageli ning aprillis manasin esile kujutluspildi, et ma langen pikka kasvu, õilsa ja kaastundliku Buddha kätele. Hiljem taipasin ma, et see oli 180 jala (54,9 m) kõrgune Bamiyan'i Buddha. Olles seisnud seal 1600 aastat, hävitati see ja üks teine Buddha Afganistani Talibani režiimi poolt korraldatud 20-päevases rünnakus. Need Buddhad olid sajandite jooksul paljude kultuuride tekkimist ja lagunemist jälginud. Selle vaatepildi üle mõtiskledes ning kasutades oma kujutlusvõimet, et  siseneda reaktiivmürskude hävitustöö mustjaspunasesse leegitsevasse tulemöllu, taipasin ma, et kõikidel asjadel on oma aeg. Muistsete traditsioonide kunst ja ekstermistlike religioonide pentsikus, ning seda enam need kolmkümmend viis aastat, mis ma veetsin koos oma naisega, on kõik ebapüsivad. Kas see meile meeldib või mitte, aga püsimatus on meie tõeline olemus; ning seda teades Buddha ilmselt naeris kusagil, samal ajal kui tema kuju hävitati. Nagu Thich Nhat Hanh (1999) täheldas: "Kus iganes ja millal  iganes on tähelepanelikkus, tõeline kohalolek ja mõistmine, seal on ka Buddha" (lk. 153). Pildid, kujud ja muu sellesarnane on ainult meeldetuletajad.