Nüüd  on huvitav vaadelda, milline on olnud ja on eesti kirjan­duse suhe neisse mõlemasse äärmusse. Sel puhul on tarvis heita ai­nult põgus pilk eesti kirjanduse arengusse, ja me märkame, et eesti kirjanduses ei ole olemas õnneks kuigi palju eksisõite neisse äärmus­tesse, olgugi et meie kirjandust ses suhtes on süüdistatud. Tõsi küll, meie ärkamisaja kirjandus oli tugeval määral rahvuslikult häälesta­tud, kuid ometi mitte marurahvuslikult. Teda ei kandnud mingi dogma ega spekulatiivne programm, vaid intuitiivne  elamus. Ses mõttes on tüüpilisimaks näiteks L. Koidula, kellele rahvus polnud mingiks edvistamise vahendiks, vaid jõuliseks elamuseks. Tema luu­let ei kanna mingi kroonurahvuslus ega võltspaatos. Tema luule on ehtne ja ehtsana tema luulet nauditi ja nauditakse tänapäevgi.