Kõige raskuste kõrvalt väärt päev. Singulaarsus ja duaalsus, materiaalsus ja boheemlus. Särtsu sai palju. Ilusat nimepäeva Ursulale. Eile oli Kaspari oma.  Talle ka seda ilu siis.    Hommik oli karmilt külm. Kohe kippus näpistama. Aga ega see häiri, kui siht silme ees ja semiprofessionaalse ketraja vokk taskus. Seoses sellega, noh taskuga, tuli meelde, et juba eilsest kannab Rauno oma šikki mantlit, nii et ärge ära ehmatage. Hommik möödus külmana, sest üle pika aja veeres mu koolitee koos bussiga ja naudingust ei puudunud ka mu sõber Raido, kes oli ära eksinud hommikuhämarasse bussi numbriga 27. Raido või siis Neemo, olenevalt kalapäeva olemasolust,  oli unine nagu hommikuti ikka. Ilma temata pole varasügisene bussiloks midagi. Tegime siis paar-kolm kiiremat jenkasammu ning avastasime ennast koolist. Oh, seda rõõmu. Vaba tunni ajal ostsin talle juua ka, mille jõin ise peale vässavässa kehalist alla. Pean talt taararaha korjama, tema pudel ikka.  Anyway, kõik olid täna lahedad. Paistis, et mitte kellegil ei läinud täna halvasti. Bioloogia tunni ajal sai TV3ele pulli teha. 7mesed uudised käisid ja mind valiti välja, et oleksin ka intervjuuuuuus, kus  pidime laskma laskesimulaatorist ning samal ajal totakale küsijale midagi tarka rääkima. Aga ega mina saa tõsiseks jääda. Kuigi sain direktorilt kiita, kuna käskis mul need kuldsed sõnad kirja panna, siis uudistesse sain ainult taustaks. Vist oli liiga tõsine teema. Koolilaskmine ja see. Ei no kellele seda kuulsust siis ikka vaja.  Revalis sain kollase kaustiku täis, Barbara on nüüd sõber (ülilahe punaste juustega ettekandja, kellel imeilus naeratus), mõtlesin kodu poole tatsuda. Tõsiselt mõnus. Liiga.  Bussiga oli üle aisa vinge sõita. Hämar taevas, linnavalgus, just õige muusika iPodist. Tundsin end peaaegu taeva serval. Ma armastan elu.    20 minutit on piisav, et elu muutuks. 20 minutit täis õnne või kurbust. Suur vahe. Nautige iga kahtekümment minutit oma elust.