Death Note on Naruto kõrval mu teine lemmikanime. Ma tegin kuskil mingit tegelaskujude testi ka ja selle järgi olen ma Light. Et siis...maailm, vaata ette!     Ja isa L ei ole lahe, ta on absoluutselt mittelahe   Varsti teda enam selles jutus ei näe...arvatavasti   **    5.1    Kira jõllitas vihaselt ajalehte, kägardas selle raevukalt kokku ning viskas pingi kõrval olevasse prügikasti. Miks ei võinud Jumal kordki tema poolt olla? Universumi Kõrgeim Ehitaja...pähh, pigem oli ta kõigest üks arulage vanamees. Kas ta oli idioot või mis? Ta ei saanud sellist asja lubada, eriti arvestades seda, et see oli vastuolus tema jumaliku poliitikaga, mille järgi tuli karistada kõike ja kõiki...Kira tundis  vastupandamatut soovi midagi lõhkuda. Ta kahetses, et ajalehe ära oli visanud, sest hetkel oleks ta selle meeleldi tükkideks kiskunud, et end pisutki välja elada.  Nad olid otsustanud ta vabastada. Nad olid...!    "Paha tuju?" pakkus kellegi hääl ta kõrva ääres. Kira tõstis pead ning nägi Jacksonit enda kõrval seismas. See veel puudus. Viimane, mida ta vajas, oli, et keegi teda nii halva tuju korral torkima tuleb. Mis puutus ebasobivatel hetkedel välja ilmumisse, siis sellel alal oli Jackson  kohe eriliselt andekas.  Võib-olla, lihtsalt võib-olla aga oli Jacksoni ilmumisest ka pisut kasu. See aitas Kira mõtteid vägivaldsetelt radadelt kõrvale juhtida, sest kohe kindlasti ei tohtinud ta oma viha Jacksoni peal rakendada, ning ta püüdis oma raevu alla neelata. "Hei. Kuidas läheb?" küsis ta läbi hammaste. "Sama nõmedalt nagu alati," vastas Jackson ja potsatas Kira kõrvale pingile. "Sain oma mata töö tagasi, kolme taga oli viis miinust. Ausõna, see mutt vist vihkab mind." "Kui ta sind vihkaks,  oleks ta sulle ju kahe pannud?" Kira püüdis teema vastu siirast huvi teeselda, kuid pigem kukkus see välja nii, nagu hakkaks ta kohe igavusest küüntega asfalti kraapima. "Aga ei pannud," vastas Jackson ta küsimusele, tema valulist näoilmet kordagi tähele panemata, "ja selle järgi ma teangi, et ta mind vihkab. Kahte saab parandada, kolme mitte."    Kira libistas oma pilgu üle Jacksoni ning see jäi peatuma hiiglaslikel tumesinistel kõrvaklappidel, mis ümber ta kaela rippusid. "Sul on nii suured  kõrvaklapid?" küsis ta hämmeldust teeseldes. Kõrvaklapid olid hea, ohutu teema. Tavaliselt ta selliste asjade vastu huvi ei tundnud, kuid praegu tajus ta, et peab edasi rääkima, jahvatades ükskõik millest - vastasel juhul hakkab ta karjuma. Ja tegelikult nägi Jackson nende klappidega naljakas välja, nii et ei olnud ühtegi põhjust, miks ta neid mainida ei oleks võinud. "Need ei ole tegelikult minu omad," sõnas Jackson. "Pätsasin need hommikul Laurenilt. Arvatavasti on ta selle praeguseks juba avastanud, kuid  pole tähtis." "Lauren?" "Minu kasuema," selgitas Jackson. "Mitte et temas midagi eriti emalikku oleks. Ta on minust vaid kaheksa aastat vanem..." "Kas ma tohin?" küsis Kira kõrvaklappidele osutades. Jackson noogutas, võttis klapid kaelast ära ning ulatas need koos oma iPodiga Kirale. "Kuidas see sisse käib?" Jackson oli pehmelt öeldes pisut üllatunud. "Kas sul endal iPodi polegi?" Kira raputas pead. "Ei." "Ja su tuttavatel?" "Ma ei tea. Me ei räägi eriti tihti sellistest asjadest." Jackson kehitas õlgu. "Mis  siis ikka. Sa vajutad siia, ja selle nupuga liigud menüüs...selles ei ole midagi rasket."    Kira noogutas, pani klapid endale pähe ning klõpsis paar korda nuppu. "Vissi d'arte, vissi d'amore?" küsis ta viimaks. "Ooperist "Tosca?"" Jackson tegi grimassi. "Hei, seda ära küll kuula," lausus ta. "See on lihtsalt mingi vana kraam, mis oli vaja muusikatunni kuulamisülesande ajaks pähe taguda. Ma ei ole jõudnud seda veel ära kustutada..." "See on ilus," pomises Kira. "Nii harmooniline. Tänapäeval enam sellist muusikat ei tehta. Tänapäeval luuakse vaid masstoodangut, millel pole hinge." "Ole nüüd," protesteeris Jackson, "nii väga ooper sulle nüüd ka ei meeldi. Või oled sa mingi klassikalise muusika austaja?" Kira raputas taaskord pead. "Ma ei kuula peaaegu üldse muusikat, kuid sellest hoolimata on minu jaoks muusikal ja muusikal vahe. See siin on midagi hoopis muud, kui tavainimesed nautida suudavad. Ega sul juhuslikult veel kusagil klassikat peidus ei ole?" "Noh, kuskil peaks natuke Tšaikovskit ja Mussorgskit olema..." Ta vaatas, kuidas Kira nuppe klõpsides, suul kerge muie. "Kas tead," pakkus ta lahkelt, "kui sa tahad, võin ma oma iPodi sulle laenata. Kasvõi nädala lõpuni, kui tahad." "Aga klapid?" küsis Kira, tundudes olevat nõus ta pakkumist vastu võtma. Õige küll, meenus Jacksonile, klapid olid ju Laureni omad, kuid polnud parata, tundus, et naine pidi ilma nendeta hakkama saama. "Pole probleemi." "Olgu," lausus Kira endiselt nuppe klõpsides. "Ma luban, et hoian su iPodi nii hästi, kui suudan. See on minu käes väljaspool ohtu." "Selles ma ei kahtegi," pomises Jackson. "Arvatavasti murrad sa kondid kõigil, kes seda isegi puudutada üritavad."    Kummalisel kombel oleks Jacksoni kommentaar Kira peaaegu naerma ajanud, kuid ta ei jõudnud seda teha, sest hetk hiljem pinises tunnikell. Kõik vahetunnid, väljaarvatud söögivahetud, olid nii Stonybrookis kui ka Stonewallis vaid kümme minutit pikad ning nii oli mõlemal poisil aeg järgmisesse tundi minna. "Ehk pärast näeme," sõnas Jackson ning marssis  minema.  Tracy, kes talle juba varahommikul eilse eest kõva peapesu oli teinud, ootas teda kooliväravas ning põrnitses teda mingi kummalise halvakspanuga. "Miks sa selle friigiga rääkisid?" "Friigiga?" Jackson kõhistas naerda. "Anna andeks, Tracy, aga ma ei tea, kellest sa räägid." "Tead küll!" sisistas Tracy. "Ma räägin sellest samast kutist, kellega sa juttu ajasid!" "Ahsoo, Kirast. Miks sa teda friigiks nimetasid?" "Kus su kõrvad on?" ei saanud Tracy aru. "Kas sa siis ei ole tema kohta jutte  kuulnud? Kutt on peaaegu psühhopaat!" "On või?" Jackson kehitas õlgu. "Ausalt öeldes on mu sellest täiesti kama." Tracy nii lihtsalt jonni ei jätnud. "Kas sa siis ei ole kuulnud, kuidas ta paar kuud tagasi Will Foremani ähvardas ja mida ta eile Jonah Callagheriga tegi?" Jackson muigas. Tracy kohe oskas asja lõbusaks teha. "Juhtumisi ma isegi nägin seda," lausus ta. "Callagher sai nii, mis tolmas ja olgem ausad, ta oli selle ka ära teeninud." "Aga see oli imelik," vastas Tracy. "See kutt on ju täielik krevett ja  peaaegu sama pikk kui sina, kuid ma ei kujutaks kuidagi ette sind Callagherile ära tegemas."    Jackson hammustas huulde - jälle see pikkuseteema, mille ta vahepeal unustada oli suutnud. Ta ei kahelnudki selles, et Kira kõigest ühe päevaga tunduvalt pikemaks oli kasvanud ning oli sunnitud tunnistama, et täna oli ta veelgi pikem näinud, kuid kuidas võis see võimalik olla? "Minu arvates ei ole ta mingi friik," lausus ta, kuigi seda oli kergem öelda kui uskuda. "Minu arvates on." Tracy ei kavatsenudki  alla anda. "Ja isegi kui ta friik ei ole, on ta kindlasti väga ahistatud. Kas teadsid, et ta elab koos selle vana kõbist preestriga, kes möödunud aastal pihitoolis kätt Carolyni rinnahoidjasse ajas? Ma ei imestaks, kui ta igal öösel..." "Aitab jamast!" pahvatas Jackson. Ta ei tahtnud tõepoolest teada, millised mõtted Tracy peas liikusid. Kira elas koos isa Lazarusega? Jackson oli millegi pärast arvanud, et mees on kõigest maja kuri kojaülem. "Kas tal vanemad ei olegi?" päris ta umbusklikult. Tracy kehitas  õlgu. "Minu teada mitte. Arvatavasti tappis ta nad ära, ma üldse ei imestaks!" "TRACY!" röögatas Jackson natuke liiga valjusti ning tema hääle peale tõusis koolimaja katuselt lendu terve parv tuvisid. Järgmisel hetkel avanes üks teise korruse aken, mille vahelt pistis pea välja pahurailmeline matemaatikaõpetaja, kes röökis peaaegu sama valju häälega, nagu Jackson äsja oma tunnete väljendamiseks kasutanud oli: "ROBERTS JA HEMLOCK! Kui te lähima minuti jooksul klassi ei jõua, panen ma teile mõlemale põhjuseta  puudumise!" "Juba tuleme!" hüüdis Tracy ning tormas koolimaja ukse poole, jättes väga vihase näoga Jacksoni endale aeglaselt järele tatsuma.