Enne hüpet polnud mul aimugi, mis tunne see langemine on ja sellega ma  väga pead ei vaevanud ka ning mõtlesin hoopis sellele, et kui ma ikka korralikult painutust hoian, siis peab see õige langemisasend tekkima ja stabiilsena säilima. Küll aga oli hulga mugavam lennukiuksele astuda, kui ei olnud vaja mingit meduusi kuskilt välja sikutada ega hüppemeistrile anda. Samuti oli tunduvalt muretum tunne välja hüpata, kui ei olnud vaja kiiresti mingit hart-rõngast koukida. Viie sekundi langemisel jõudsin korra kramplikku painutust hoida ja tundus, et nii kui natuke painutust järgi  annan, hakkan laperdama ja keerlema nii mis kole. Suutsin siiski stabiilse asendi säilitada ja olin rahul esimese vabalangemisega.