Vestlus on muidugi äge. Aga lubage üks transgressioon.  Milleks teile üldse see lollakas keel? Keel ei ole tähtis. Ega kirjanik. Ega kirjandus. Ega selle tulevik. Tähtis on äge lugu, ägedus, ägedad asjad. Kui šeff on see madal bassitümps, mis kajab pea sees  kui kangastub tohutu, lummemattund taiga - süžeeliin laheneb, kõrvaltegelase tähtsus tuleb ilmsiks? See on ju see, miks raamatuid kirjutatakse ja loetakse, mitte keel. Ägedus. Selle kõrval on see kirjaniku elukutse mingi institutsioon, mingi toakene kuskil Käsmu suvemajas. Ei tasu selliseid konjaki-intellektuaalseid sõnu nagu "kirjanik", "keel" ja "kirjandus" omaette väärtusteks pidada. Sellepärast, et sotsiaalne alpinism nad kuskile tipu kanti asetab.  Keel muutub tähtsaks seal, kus tunnetusüksused  alt veavad, närvisüsteem ei ole piisavalt tundlik, et lugu ja ägedust vastu võtta; ühiskondlik positsioon samas nõuab, et tark mees, arvamus olgu avaldatud! Eks see ole ka mõnes mõttes autismi ilming.