Täna helistas mulle Margit. Helistas, nagu ta on seda teinud juba märtsikuust alates, mil käisin temaga Tervisplussi jaoks lugu tegemas. Tema number, kui see ilmub iga päev või ülepäeviti mu mobiiliekraanile, tekitab minus vastakaid tundeid. Vahel heldimust, vahel nukrust, vahel tüdimust. Kõige enam  aga nõutust. Ma taban end muretsemast, mis saab sellest füüsilise puudega naisest siis, kui ma enam teda ära kuulata ei jaksa. Praegu veel jaksan. Viisteist minutit, paarkümmend minutit, pool tundi kurtmist jalavalude, hingehädade, katki läinud treenimisvahendite, vett läbi laskvate akende üle. Vahel ta nutab. Ta kujutab enda olevat mu õla najal, ja annab pisaratele voli. Pikalt. Ta ei tea, et vahel nutan samal ajal minagi. Mitte tema, vaid iseenda mure ja valu pärast. Meie valud juhtuvad mõnikord kattuma, ja  siis tunnen, et olen Margiti ees süüdi, sest ma ei ole ju sel hetkel jäägitult tema päralt. Mul on tekkinud hetki, mil olen mõelnud: ma pole ju su pihiema ja et mine ometi ja otsi endale hingearst. Tema aga on mõista andnud, et tahab vaid mind, kes ma oman psühholoogipaberite asemel üksnes kaastundlikku südant ja aegajalist hillitsemist nõudvat kannatust.  Mind hirmutab mõte, et jah, Margitil olen mina, mu lohutav hääl telefonis. Või mu vaikimine. Tal on teadmine, et teda kuulan ja (õnneks)  mitteteadmine, et olen vahel omaenda tööst ja probleemidest nii väsinud, et laseksin telefoni peost põrandale puruks kukkuda. Olen üritanud neil hetkil seda väsimust hääles mitte välja näidata. Ja oh imet, mul on jäänud pärast kõnet alles veel isegi nii palju südant, et muretseda: paljudel, kes üksi, pole isegi väsimust varjavat telefonihäält ja telefonivaikimist. Pole telefoni ennastki. Ja sellest on nii kahju...  Nad ei saa öelda:  Longuspäi ja paljajalu  rõõmu eest läks pakku nukrus.  Kerjusena  taandus valu,  viimne veering kõhnas kukrus.