Umbes samal ajal kui Nietzsche  kuulutab tõde: "Jumal on surnud", Dilthey on veendunud, et pole võimalik elu mõtestada transtsendentsete normide ja väärtuste seisukohalt, sest need on ajaloolise teadvuse välja arenedes kaotsi läinud. Ent just nagu Nietzsche dionüüsilise pessimismi kiuste Dilthey julgeb kõnelda ajaloolise maailma ülesehitusest vaimuteadustes. Sest kui elu mõte ja tähendus tekib inimeses, siis mitte üksikinimeses, vaid ajaloolises inimeses, sest inimene on "ajalooline olevus" (VII, 291).