Lisatud: 19. jaanuar    Mina isiklikult pooldan tänapäevase esindusdemokraatia tingimustes tugevalt erakondasid, mis suudavad pakkuda erinevate elualade esindajaid koondades välja läbimõeldud, kompleksseid lahendusi ühiskonna ees seisvatele probleemidele. Soovin tungivalt näha nende omavahelist konkurentsi ideede turuplatsil, mille üheks osaks peaksid olema ka valimised. Paraku ei saa öelda, et kõik Eestis tegutsevad erakonnad suudavad seda ülesannet täna edukalt täita. Nii  mõnelgi juhul näib erakondlasi juhtivat labane võimujanu, mitte tõepoolest siiras soov lähtuda mõnest maailmavaatest. Viimane paistab olevat pahatihti pelgalt loosungiks, üheks elemendiks, mille abil erinevaid jõukusid turustatakse, et saada kätte valijate hääled.    Vasakpoolsetel ja liberaalidel ei ole põhjust hädaldada. Nendega võib nõustuda või mitte, kuid Reformi- ja Keskerakond ning SDE on teinud oma valimisprogrammide koostamisel vähemalt tõsist tööd. IRL seevastu näib pidavat enda  potentsiaalseid valijaid idiootideks, kellel puudub mõtlemisvõime, ning Rahvaliit peksab lihtsalt segast (kui üheaegselt lubatakse, et Riigikogus jääb alles ainult 51 kohta ning valimiskünnis langetatakse 0.7-le protsendile, siis tekib kahtlus, et keegi üritab seda erakonda teadlikult naeruvääristada). Eesti Kristlikud Demokraadid on aga nii vaiksed ja tagasihoidlikud, et neist ei ole enam midagi kuulda. Lühidalt: ennast ise konservatiivseteks nimetavad erakonnad on oma potentsiaalseid toetajaid lihtsalt alt vedanud.  Sellega on paljuski seletatav ka üksikkandidaatide rohkus.    Leo Kunnas on avalikult tunnistanud, et andis ise eelmine kord oma hääle Isamaa ja Res Publica Liidule, kuid pärast valimisi asus see partei toetama kaitseväe juhataja institutsiooni põhiseadusest väljavõtmist, mis võib viia lõpuks kaitseväe politiseerimiseni. Kunnas lahkus selle peale tegevteenistusest ning on teinud järgnenud aastatel tänuväärset tööd riigikaitseküsimuste selgitamisel avalikkusele ajakirjanduse kaudu. Nüüd kandideerib ta  Harju- ja Raplamaal üksikkandidaadina Riigikokku. Sama teeb seal ka varem juba korra Riigikokku kuulunud Siiri Sisask, kes lahkus 2007. aastal Isamaa ja Res Publica Liidust, sest ei olnud rahul ühenderakonnas valitseva sisekliimaga. Lisaks ühinenud üksikkandidaadid, kellede hulgast paljud on olnud samuti ennast konservatiivseteks nimetavate erakondade liikmed.    Rahulolematus olemasolevate erakondadega on Eestis üldse suur, kuid eriti suur on see just ühiskonna selles segmendis, mida peaks  poliitilisel maastikul teoreetiliselt esindama IRL. Irlikate, seda parteid toetavate ajakirjanike ja suhtekorraldajate reaktsioonid üksikkandidaatide esiletõusule on seni olnud kõike muud kui lootustandvad. Selle asemel, et vaadata peeglisse, tekkinud olukorda tõsiselt analüüsida ning teha sellest vajalikud järeldused, üritatakse ennast päästa demagoogia abil ning sisendatakse valijatele, et üksikkandidaate valides viskavad nad oma hääled prügikasti.    Võib kahtlemata nõustuda sellega, et praegu  kehtiva Riigikogu valimise seadusega, mille parlamendierakonnad on rahvale peale surunud, on üksikkandidaadina Riigikokku pääsemine muudetud praktiliselt peaaegu võimatuks. Teoreetiline võimalus on säilitatud, sest selle kaotamine riivaks põhiseadust, kuid sisuliselt oleks selle juhtumine juba väike ime.    Mõju avaldamiseks ei ole aga tingimata vaja seda, et pääsetaks võimule. Vastasel korral võiks lugeda mahavisatuks kõik hääled, mis ei lähe Reformierakonnale, sest võib kindel olla, et valitsuse  panevad ju nagunii taas kokku oravad. Üksikkandidaadid ei pruugi pääseda parlamenti, aga kui neil õnnestub korjata valijatelt kokku tuhandeid hääli, siis on see asjaolu, millega erakonnad on sunnitud arvestama, sest kõik need on hääled, mis võinuks minna ka nendele. See tähendab, et nad peavad hakkama nende "mahavisatud" häälte nimel reaalselt pingutama, muutma enda käitumist.    Kui parlamenti ei pääse tuhandeid hääli koguvad üksikkandidaadid, aga parteinimekirjade kaudu jõuavad sinna inimesed, kes  on saanud vähem kui pooltuhat või tuhat häält, nagu näiteks praegused Riigikogu esiliberaalid Evelyn Sepp ja Silver Meikar, Reformierakonna peasekretär Kristen Michal, neosots Karel Rüütli, Jaan Kundla, veteranbroiler Mart Nutt ja Toomas Tõniste, siis toob see veelgi teravamalt esile praegu kehtiva valimisseaduse puudused ning lisab moraalset kaalu nende inimeste sõnadele, kes üksikkandidaatidena hääli koguvad.    Eeltoodust tulenevalt ei maksa veel heituda vägagi reaalsest võimalusest, et  eelseisvate valimiste tulemusel ei pääse meie parlamenti ükski üksikkandidaat. See ei tähenda tingimata, et nende püha üritus lõppeb. Kui nad koguvad märkimisväärselt palju hääli, siis lisab see kindlasti kaalu nende inimeste sõnadele ühiskondlikus debatis ning mõjutab ka erakondade käitumist.    Üksikkandidaatideks on nimetatud neidki mitteparteilasi, kes kandideerivad nüüd erakonna Eestimaa Rohelised nimekirjas. See on mõnevõrra eksitav, sest hääli koguvad nad ikkagi parteinimekirjale (mitteparteilasi  on kandideerinud erakondade nimekirjades ka varem), kuid roheliste algatus näib esindavat sisuliselt sama rahulolematust. Marek Strandberg on kaasanud valimiskünnise ületamiseks oma vanad võitluskaaslased Eesti Üliõpilaste Seltsist, kes sobiksid pigem mõnda konservatiivsesse erakonda. On ju raske kujutleda, et Eerik-Niiles Kross hakkaks võitlema kaitsekulutuste vähendamise eest, nagu see on roheliste puhul maailmas üldiselt tavaks. Kui arvestada ka vahepeal kõlanud jutte, et tuleks hakata muutma erakonna  nime, siis ei ole selle partei eneseotsingud ilmselt veel lõppenud.    Mina isiklikult soovin, et Eesti parlamendis oleks esindatud selline roheline erakond, mis peab oluliseks bioeetikat, võitlust geneetiliselt muundatud organismide vastu ja traditsioonilist looduskaitset ning kuhu kuuluvad saadikud propageerivad siiralt ühistranspordi kasutamist ega liisi endale mahtuniversaale Dacia Logan MCV, nagu seda on teinud Aleksei Lotman ja Toomas Trapido -- erakond, mis oleks skeptiline tarbimisühiskonna  suhtes mitte üksnes sõnades, vaid ka oma liikmete tegudes. Tegelikult võiks seal olla mõne saadikuga esindatud ka väike loomaõiguslaste erakond, nagu see on täna Hollandi parlamendis, kus loomaõiguslased on näidanud ennast väga asjalike tegelastena. Paraku praegu kehtivad seadused Eestis selliste niššiparteide esiletõusu ei võimalda. Sellest on kohutavalt kahju, sest need rikastaksid poliitilist maastikku, laiendaksid valikuvõimalusi, genereeriksid uusi ideid. Aga see selleks.    Konservatiivsete  valijate vaatepunktist on nende valimiste üheks põhiküsimuseks kindlasti see, kas Isamaa ja Res Publica Liidu häältesaak kannatab nüüd -- tänu üksikkandidaatidele -- piisavalt palju selleks, et IRL enda potentsiaalseid tuumikvalijaid taas tõsiselt hakkaks võtma, meie häälte nimel reaalselt pingutama ega peaks nende saamist iseenesestmõistetavaks. Kui see õnnestub, siis on üksikkandidaadid täitnud oma missiooni isegi juhul, kui neist ükski parlamenti ei pääse. Mina soovin neile igatahes edu!  Allikas: http://www.syndikaat.ee/index.php