Mille poolest on tuleviku ajalugu minu vaatepunktist illusoorne, peaks olema juba selge. Lisaks eespool mainitud metodoloogilistele raskustele on teguriteks, mis kõige selgemalt selle poole kallutavad, topelthermeneutika ja nõndanimetatud mustad luiged (Taleb 2007). Kui võtta viimane esimesena ette, siis võib öelda, et kogu üleilmastumise dünaamika taga seisab vasttärganud protsesside esilekerkimine (Cassidy 2009), mis ei ole  ühegi riigi kontrolli all, aga millele riigid peavad reageerima, ja millest mõnedki arenevad võimsat, pöördumatut spiraali pidi. Midagi sellist oli 2008. aasta kriis, mis veel ka 2010. aastal ei olnud veel kaugeltki möödas. Võlakirjaturu ja euro saaga 2010. aasta alguskuudel näitas seda ilmekalt. Suur hulk üksikotsuseid, mida võib-olla langetas nähtamatu käsi, koondub taltsutamatute jõudude võimsaks ja ähvardavaks rünnakuks, mis liigub edasi massiivselt ning, mis eriti oluline, on kindlasti väljaspool mis  tahes riiklikke huve, otse vastupidi. Mustade luikede tähtsus seisneb niisiis selles, et nad lõikavad läbi ennustatavate protsesside lineaarsuse ja toovad ettenägematuid elemente näiteks poliitilisse võimu, sealjuures päris sageli näiliselt mittepoliitilise tegevuse kaudu. Sama oluline on see, et ükski riik, kui võimas ta ka traditsioonilises sõjalises, majanduslikus ja geograafilises mõttes ei oleks, ei suuda vastu seista riigivälistest asjaoludest tärganud protsessidele.