Tuletage mulle seda ka meelde, et ma teeks kunagi selle nalja ära, et võtan sülari matkale kaasa ning kirjutan emotsioonidest ENNE, kui ma selle gaddämet [pane siia suvaline vandesõna] tipuni olen roninud.    Ausõna, ma vihkan ülesmäge ronimist. Vihkan! Aga millegipärast ununevad kõik need roppused, mida ma paari tunni jooksul kuhilatekaupa välja olen mõelnud, kohe ära, kui lõpuks 360-kraadilise vaate saan, südant rahunevat tunnen ning maha istun.    Oi, kui mahlased oleksid need tekstid, mida kirjutaksin keset ülesmäge ronimist... Oi, kui mahlased.