Eelmises postituses väljakarjutud EMT rullituuri esimene etapp Lillepis on nüüd nädala jagu juna selja taga. Tulemusega ei ole rahul, sest ma lootsin alistada tunni piiri, aga järjekordselt ei suutnud, seekord 11 sekundit läks üle, eelmisel aastal oli 21. Slowly, but surely getting there.  Niisiis, süüdistada on ainult iseennast ja ehk ka natuke rada, mis esimesel ringil kohati märg ja libe oli. Aitab süüdistamisest.  Võistlus ise oli korralduslikult teinud kohutavalt suure hüppe edasi aastaga, asjad olid valmis ja pakihoid oli olemas, stardiaja muutusest teavitati ette ja kõik sujus. Imeline lausa. Halb pool oli see, et ma pidin sel aastal maksma täishinda, being 19 sucks.  Sõitmine iseenesest oli mulle raske, selle üks põhjustest oli kindlasti külm kevad, enne võistlust olin uisud alla  saanud kolmel korral, kokku ehk napiks 50 kilomeetriks. Lisaks tabas mind juba teisel ringil alaseljavalu, millega võideldes sõitsin kuni lõpuni ja mille all kannatasin veel kaks järmist päevagi. Nüüd on plaani võetud alaselja tugevdamine ja seljalihased. Teine põhjus, miks sõit raske oli, oli eelmine päev, mille veetsin koos oma vanade klassikaaslastega Aegviidus. Klassipidu või nii. Magama saamine kell kaks ja ülestõusmine kell pool kaheksa ei mõju sportlikule vormile just hästi, aga see oli minu valik ja  nii oligi.  Kokkuvõttes siis läbisin kaheksa ringi tunni ja 11 sekundiga, olin 101. finišijoone ületaja (kui hale see on, eriti kuna vahe sajandaga oli 20 cm), aga parandasin aega 10 sekundit eelmise aastaga võrreldes ja oma emale ei kaotanud.  Nüüd siis kolmandal juulil Pärnusse, aga enne seda peaks sõitma veel, sest vahetult enne võistlust ostsin endale uued uisud :)    K.