Kui nüüd inimene on paigas, tuleb hakata nuppe kruttima. Kunagi kui ma koolis käisin, siis ma imestasin, et mida on  vaja keerutada. Ei saa siis öelda ära milline see õige suhe säril ja aval on. Muudkui jahuvad, et suhe peab olema õige ja suhe peab olema õige. Mulle meeldib kui suhe ei ole õige. Mul on suhe tavaliselt täiesti ääre peale nihutatud. Väike vahele põige - kellele ei meeldi heledad ja helged pildid, need lähevad teise fotograafi juurde :). aga tagasi asja juurde…. panen enda lemmik ava. Mul on need tavaliselt väiksed numbrid. Ma kohe ei julge seda ava kinni keerata. Mõnes mõttes ka laiskusest, sest mul seal  ikka on kuskil mõni plekk ja mida lahtisem ava, seda suurema tõenäosusega see välja ei paista ja pärast ei pea ps-s nii palju nokkimistööd tegema…. ühesõnaga lahtine ava ja suund objektile. Säri peaks ka panema. Nüüd ma vaatan targa näoga enda ümber. Eks kogemused juba ütlevad, kuhu umbes keerata tasuks ja mõnikord saab päris täpselt juba. Klõps ja pilk peale. Kas ja kes ja kui palju pildile jäi. Kuna tuleb ikka viimast võtta, siis üldjuhul ma ikka keeran säri veel lühemaks…nii kaugele, et nägu jääks ok :).  Kui palju nüüd ära põleda lasen, see on juba täitsa maitse küsimus ja minu maitse lubab päris palju.