Sotsiaaltöötajana kardab Kärt Mere kriisi pikaajalisi järelmõjusid ühiskonnale. Paljud teismelised elavad topeltelu, et sõbrad nende vaesust ei märkaks. Noorukites käärib viha oma vanemate vastu, kes ei suuda neile enam osta neid kalleid tooteid, mida võivad endale lubada nende klassikaaslased. Paljudes perekondades tulevat ette, et laps jääb viieteistkümneaastasena järsku ilma omaette toast ja on pärast kolimist sunnitud elama vanematega ühes toas. Tagajärjed on Kärt Merele selged: "See tähendab lõputut sõda."