Kui tuli juttu Kuubale minekust, meenus mulle kõigepealt rumm ja ausalt öeldes selle koha peal jäi mõte ka seisma….Õige muidugi - Che Guevara ja Fidel Castro ka. Mida  rohkem lähenes Kuubale sõit, seda enam halvenes aga Fideli tervis ja juba levisid kuuldused, et… Nii mõnigi sõber naljatas, et minge-minge, kui Kuuba suur juht ja õpetaja peaks reisi ajal surema, siis ei tõuse peale seda Havanna lennuväljalt ükski lennuk. Aga jänes šampust ei joo ja nii me maandusimegi oma sõbraliku pisikese reisiseltskonnaga Havannas. Olles loksunud väikestes ja suuremates lennukites ja lesinud tegevusetult erinevates lennujaamades, ootasime mingitki emotsionaalset raputust "Vaba Kuuba"  poolt, aga raputus jäi olemata. Isegi nõukaaegne karmipilguline piiriametnik ei suutnud hirmuvärinat tekitada. Tappev kuumus, mis oli paketis lubatud, ei võtnud meid samuti vastu. Ajasime külmavärinad lennuvintsutuste ja üpriski suure ajavahe kraesse, ronisime neljakesi hiiglaslikku bussi ja "hetke" pärast (uni oli nii magus) olimegi Varaderos - meile lubatud esimeses unelmate rannas.  Kobisime bussist välja ja tunnistasime, et Havannas ei olnud siiski tegemist ei lennu- ega ka vaprusevärinatega, vaid ilm  oli tõepoolest külm. Õhtu lõppes sellega, et nautisime ainukeses lahtiolevas baaris (inimesed olid külma tõttu juba tubadesse-majadesse peitu pugenud) esimest Cuba Libret, lootuses veidigi sooja saada. Kõik riided, mis kaasas olid, toppisime niikuinii selga. Aga palju neid just ei olnud. Jää oleks kokteilis tõsi küll võinud olemata olla, sest õues oli ca 15 kraadi. Kas me sellist Kuubat tahtsimegi…      Silmad  avanesid järgmisel päeval esimeste päikesekiirte peale ja ennäe - ilm oli soe. Selgus, et tegemist oli olnud väikese "eksitusega" Kuuba ilmastikus ja paari päevaga toodi tagasi vähehaaval tellitud ja kinni makstud soojus, mis edaspidi ei taandunud ka öötundidel. Mõnus.  Tuleb tunnistada, et Kuuba on tõepoolest paradiis, maapealne paradiis. Muust maailmast eraldatud ja unustatud paradiis, looduse mõttes. Ilm on soe, aga mitte hullult. Meri, õigemini ookean, on soe ja isegi väga. Liiv on hele nii hele ja nii  mõnusalt kuum…Kuigi sa oled kõik selle ja   hotelli kuhjaga kinni maksnud, tundub, et elu ongi nagu üks pisike hernes, mis veereb koos sinuga hommikusöögilt esimese  , Havanna   lõunasöögini, edasi ühelt   teisele hüpates sujuvalt õhtusöögini välja…Loomulikult jääb kõige selle vahele sinisinine meri, päike,  lamamistool ja … mittemidagitegemine. Ma ei oska öelda miks, aga aeg Kuubal on tõeline puhkus. Esimese tunniga saad aru, et raamatutki ei viitsi lugeda. Sirutad varbad pikaks-pikaks, ajad nina taeva poole ja lihtsalt oled olemas. Ma pole kunagi arvanud, et nii võib ka puhata. Tabad ennast ühel hetkel ümisemas ei-tea-kust meenunud lauluridu: "Jamaikal ja Kuubal on ühised tähed…"  Olgu, alles esimene päev - ilmselt läheb veel üle, kaua sa ikka laiskled…  Vahepeal siirdusime küll vahelduse mõttes  Varaderost Cayo Cocole, mis on üks fantastilise rannaga saar Kuuba põhjarannikul. Kuid puhkamise rütmis ja oludes ei muutunud eriti midagi, välja arvatud see, et seoses tärnide lisandumisega ei olnud meil toanaabrit sisaliku näol ja söögid olid samuti tunduvalt paremad. Võib-olla ka see, et siin kasvas kookos otse veepiiril ja piisas ainult väikesest vihjest, kui meie kohalik kuubalane nagu ahv puu otsas oli, sealt kõlblikud viljad alla loopis ning meile ehedamast ehedat Piña Coladat serveeris.  Veidi  kummalisena võib esimesel hetkel tunduda ainult see, et kuigi kogu paradiis on all inclusive, siis head teenindust ja tähelepanelikkust see ei sisalda. Kui Euroopas ja mujal maailmas ollakse harjunud, et heale teenindusele makstakse peale pärastpoole, siis Kuubal pead sa ettemaksu tegema… Kui soovid väga head kokteili või väga head kohvi, siis pead endale soovitud kvaliteediga teeninduse ostma. See tähendab ühe-paari turistiraha (1 cuc on ca 1 euro) viskamist baarmenile. Kuubalasest teenindaja jätab su  vilunult meelde ja järgmine kord naeratab juba kaugelt, kui baarile lähened ja tervitab sind kasvõi kätt- või nimepidi, sinu jook valmib kiiremini ja tundub, et ka vaeva nähakse palju rohkem. Ettemaks kehtib vähemalt paari päeva ulatuses. Arvestades nende palka, siis… väga pahaks seda ei panegi. Ja loomulikult ei rikkunud see pisiasi vähimalgi määral meie puhkusemeeleolu, mis kulges rahulikult oma kindlas rütmis.   Suurim vapustus oli veel ees…       Hiilgav linn. Kunagi vähemalt oli. Vapustav koloniaalarhitektuur, millest paraku enam midagi järel ei ole, või õigemini on, aga riismed. Esimesed sammud Havannas võtsid ikka väga vaikseks ja seest õõnsaks. Masendav, kui sinuni jõuab tunne, et siin maailmas on aeg seisma jäänud sellest hetkest alates, kui revolutsiooni läbiviijate ja nende sõprade poolt kõik ameeriklaste majad ja kogu muu maine vara üle võeti. Mitte midagi ei ole sellest ajast muutunud. Havanna on justkui elus muuseum  kõigest, kuidas oli siis... Kahjuks maha jäetud, tolmunud, murenenud, kulunud. Ei oska isegi õiget nime leida, et kas see on saamatus, võimetus, suutmatus, tahtmatus (lõunamaine manjaana) mitte midagi enda ümber muuta ja parandada, aga pilt on ikka troostitu. Ilmselt on see pigem vaesus. Tuleb tunnistada - veel mõni aasta ja enam ei ole siin midagi taastada…   Samas, helgem pool, elu käib kõikjal, küll aeglaselt ja esmapilgul võib-olla mitte eriti mõtestatult, aga siiski. Inimesed istuvad  mitte-midagi-tegevate-nägudega kodutreppidel, lapsed ajavad üksteist taga, keegi pühib stoilise näoga treppi, sigar ühes ja hari teises käes… Siin-seal lebab mõni koer, kes esmapilgul paistab suhteliselt surnud olevat, aga ei ole ka - küll-homme-jõuab-liigutada-suhtumine on temassegi kandunud.  Aknad-uksed on valla, siin ei häbeneta midagi. Ehtne Kuuba vanataat istub oma elutoas 50ndate aastate nahkdiivanil, sigarijunn suus - suure juhi kingitud televiisorist tuleb kolmelt eri kanalilt kolmel erineval moel  revolutsiooni ajalugu ja tänapäeva, kohalikke uudiseid vahele…  Ja kõige selle juures tunduvad inimesed õnnelikud olevat. Või pigem võiks öelda, et nad ei ole õnnetud. Nad on riides, nad on söönud, neil on katus pea kohal. Igal pool elatakse. Kõiges, mis vähegi veel püsti seisab. Aknaid küll igal pool ees ei ole, aga see pole kliima tõttu ka eriti vajalik. Ribid aknaavade eest kaitsevad võimaluste piires saasta ja tolmu eest, mis tänavalt rünnata võib. Meie harjunud kvaliteedistandardeid silmas pidades  tundub see kõik küll suhteliselt kasin olevat, aga kohalikud näikse harjunud olevat. Või siis, et nad ei oskagi paremat tahta…  Inimesed on samas siirad, sõbralikud ja heatahtlikud. Ja uudishimulikud - kes vähegi inglise keelt oskab, astub ligi ja tuleb maailma asju uurima. On ka neid, kes midagi müüa, osta või vahetada soovivad, aga kui viisakalt keeldud, siis tõmbuvad kohe tagasi. Eks neid hoiab kontrolli alla ka "valvas silm", mis igale poole jõuab ja kes tihtipeale erariides tänavatel ringi jalutab.  Havannas olevat 2 miljonit elanikku ja 1 miljon politseinikku ja tõepoolest - siin on turvaline.  Havannal on oma võlu, või siis, et vähemalt olnud, sest miks muidu on see linn maailma suurkujusid ligi meelitanud. Näiteks Ernest Hemingway, kes on Havannale hulganisti au ning kuulsust toonud, ja kuubalased on osavad selle pealt ka teenima. Korralikust turundusest sotsialistlikus ühiskonnas ei saa vist küll rääkida, kuid iga turist teab peast, et kindlasti tuleb külastada kahte kohta - Bodeguita Del  Mediot, kus Hemingway nautis Mojitot ja La Floreditat, kus pidi olema kirjaniku arvates parim Daiquiri maailmas. Kas just parim, aga kõige kallim oli see kindlasti, nentisime. Külastajate silmarõõmuks istub Hemingway baarileti ääres siiamaani.  Pisike osa Havanna vanalinnast on suudetud mingi võluväega ka korda teha…  Õhtul oma uhke koloniaalstiilis viietärni hotelli National sammaste vahel hiiglaslikes korvtoolides lösutades ja Mojitot limpsides oli, mille üle järele mõelda.      Ühest punktist teise jõudmiseks on Kuubal liiklusvahendeid servast serva. Kõik, mis vähegi liigub, sellega transporditakse inimesi, mööblit, banaane - mida iganes. Läbi Kuuba sõites vahid aknast välja ja ei suuda ära imestada, mis imevahendid kõik teedel sõidavad. Inimesed veoauto kastis, kummut jalgratta pakiraamil, revolutsioonieelsed Ameerika autod rahvast pungil täis topitud, mõne kohta tundub küll, et ei tea mis ime läbi see üldse veel  koos seisab. Boonuseks igal pool hõljuv tahm ja toss, mida eranditult kõik autod ja muud igiliikurid välja ajavad, nii et pealinna Havanna majade vahel liikudes tundub aeg-ajalt: vähe sellest, et midagi hingata pole, ka nähtavus on puudulik.  Üleüldse tunduvad kohalikud sellised lahedad MacGayverid olevat, kes igasuguste olematute vahenditega kõikvõimalikke situatsioone lahendada püüavad, sest omamoodi ime on juba see, kuidas kõik need 50ndate aastate Ameerika autod seal endiselt ringi liiguvad, mõni  vähem, mõni rohkem, aga nad liiguvad siiski. Suur osa on ikka väga üles vuntsitud, nii et uunikumihuvilistel on imetlemist küllaga.  Eriline kohaliku rahva vedamise vahend on "kaamel". Nii nimetatakse Havannas liikuvaid monstrumeid - veoautosid, mille pikale haagisele ehitatud "bussis" siis kohalikku rahvast veetakse. Bussipeatustes on elusad järjekorrad ja "kaamelid" topitakse ikka nii täis, et igasugused viisakusepiirid pidada seal sisemuses ületatud olema. Nägime, aga igaks juhuks ei proovinud.    Salsa ja kohalik muusika  Kuuba muusika on see, millest ei saa üle ega ümber… Siinne rahvas oskab pidutseda. Nii kui pimedamaks läheb, kogunevad inimesed baaridesse ja kuubalikult ehedal moel, otse tänaval läheb lahti pidu… koos salsaga. Inimesed on Kuubal üldiselt ilusad ja salsa on neil veres, nii et vaatepilt on kena. Liialdamata võib öelda, et vähe leidub maailmas nii ehedat muusikat ja siinkohal on Kuuba viiskümmend aastat kestnud isoleeritus küll pigem positiivset mõju kandnud. Kohalikud  bändid esinevad igal pool, igas pubis ja igas hotellis. Kui just kohustuslik "Guantanamera" välja arvata, siis on esitatavad lood ülimalt nauditavad ja väga hästi esitatud. Loomulikult püüab iga bänd turistidele peale esinemist ka oma plaate müüa või vähemalt tippi kübarasse korjata, samas ei ole nad sellega üldsegi mitte pealetükkivad.  Kuubalaste salsaoskuse kohta aga kommentaarid puuduvad. Jõudsin kindlale veendumusele, et meie, põhjamaalased võime küll salsat õppida, aga salsat ära õppida ei ole  võimalik. Salsa kas on või ei ole veres. Kuubalastel on. Ja seda juba sünnist saadik. Suu vajub ammuli, kui vaatad, kuidas üks pisike viieaastane tüdruk või siis vastandina sigariga 90aastane tumedas riides hallipäine mustanahaline taat tänavanurgal andunult salsarütmis tantsu panevad. Lihtsalt niisama.      Rumm ja sigarid kuuluvad kohaliku eluolu juurde, selles pole kahtlustki. Suhkruroog ja sigarilehed kasvavad siin  saareriigis looduse heldusest ilma eriliste pingutusteta, aga tuleb auga tunnistada, et kuubalased oskavad nende toorainetega ka vääriliselt ümber käia. Kui kokkupuuted kohaliku rummiga piirdusid viie kohustusliku kohaliku kokteili (Cuba Libre, Mojito, Daiquiri, Havanna Special ja Piña Colada) maitsmisega, siis Partagase tubakavabrikus, mis asub Havanna kesklinnas otse Kapitooliumi kõrval, käisime ka kohal. Vaatamata sellele, et olime enne juba nii mõndagi näinud ja kogenud ning olin arvamusel, et mind ei suuda enam  miski üllatada, ei olnud ma pakutavaks valmis. Andnud ära oma suured ja väiksed fotoaparaadid (pildistamine oli tungivalt keelatud), astusime sõna otseses mõttes vähemalt pool sajandit tagasi. Lauad-toolid pärinesid kindlasti eelmise sajandi esimesest poolest, ajahambast puretud ja võidunud. Krigisev ülikitsas puutrepp, mis viis läbi korruste (neli või viis) ja mille käsipuu oli nii võidunud, et igaks juhuks ei julgenud seda kasutada. Igal korrusel tundus täpselt üks ja seesama tegevus toimuvat, igal pool  järelvaatajate valvsa silme all, kõige selle tulemuseks on aga maailmas väga kõrgelt hinnatud Kuuba sigarid.   Tegemist on igapäevaselt käigus oleva tehasega, mis annab tööd 800 inimesele. Meile näidati rullimist, viimistlemist, tiheduse ja koostise kontrollimist. Kontrollaparaadid tundusid küll pigem koomiliste vineerkastidena, mille esiseinal mingid osutid iga sigari peale mingeid ebamääraseid võnkeid tegid. Tumedad tädid aga töötasid tõsiste nägudega ja aeg-ajalt tõsteti nii mõnigi sigar kõrvale -  ju siis võnked ei jäänud normi piiresse. Kuskil istus keegi, kes valmisrullitud sigarid toonide järgi ritta pani. Väidetavalt olevat tegu ikka mõnekümne erinevat tooni sigarilehega. Küsimusele, kas sigari toon ka maitset mõjutab, saime loomulikult eitava vastuse. Ära tasub aga märkida, et värvitooni kontrollija laua kohal oli ilmselt kogu Kuuba kõige heledam valgustus. Mujal riigis ringi käies, oli see siis kauplus, juuksuritöökoda, algkooli klassiruum või kuubalase elutuba, panime ikka imeks, kuidas Kuubal  nii vähe prillidega inimesi on - nii hämarates ruumides peaks ka kõige tugevamate silmanärvidega inimesed suhteliselt lühikese ajaga lühinägelikuks jääma. (Hiljem saime teada, et Fidel Castro oli mõni aasta tagasi kogu riigis "elektrifitseerimise" läbi viinud, olles kõik valgustusallikad kohustuslikus korras Hiinast ostetud säästupirnide vastu välja vahetanud. Havannas oli pärast seda kindlasti kergemini hingata, sest varem kuulusid elektrikatkestused pealinna igapäevase rutiini juurde.)  Kirsiks  koogitükil oli aga hoopis suur ja kõrge laud keset tsehhi (või kuidas seda iganes nimetada), mille taga istus tõsise näoga prillidega tume ülevaataja ja luges suhteliselt algelisse mikrofoni…uudiseid. Kohalikust ajalehest. Meie giid küll ütles vabandavalt, et tegemist on väga-väga vana traditsiooniga, et inimesi töö ajal lõbustada, aga sel juhul oleks ju võinud lugeda Krahv Monte Cristot või muud lahedat ja kerget, mis mõtted tüütult ja suhteliselt monotoonselt töölt eemale viiks… Sest kauges ajaloos olevat just  raamatuid ette loetud…Ajupesu igal sammul.      Kulinaarsed elamused jäid Kuubal saamata. Siinkohal ei saa öelda, et kolme-nelja-viie tärni hotellides söödud   söögid oleks viletsad olnud. Sugugi mitte. Tegemist oli vastavalt tärnide arvule kas vähem küllusliku, küllusliku või väga küllusliku tavapärase turistidele mõeldud bufeevalikuga. Kala ja mereannid olid suurepärased,  valmistati neid otse kliendi silme all ja tema enda äranägemise järgi. Tavapärane oli loomulikult kana erinevates variatsioonides. Hommikusöögil oli kohustuslik muna viiel erineval moel, nii et tagasi tulles ei tahtnud tükk aega muna silma alla sattudagi - küll teeb küllale liiga ikka küll, kui seda nii palju on.  Parim õhtusöök ilmselt jäi Varaderosse, kus sai külastatud hotelli territooriumile jäävat La Casa del Ali, maffiaboss Al Capone'i endist suveresidentsi, kus nüüd siis temanimeline söögikoht  paikneb. Endisele maffiamehele ei viidanud peale nime küll enam midagi ja vaatamata sellele, et minu tellitud kreemjas tomatisupp oli küll kreemjas, aga ei tea, kuidas olid kuubalased suutnud eemaldada tomatile iseloomuliku punase värvuse - supp oli nimelt valge, siiski ühe punase täpiga keset taldrikut. Aroomis võis teatud tomatinüanssi siiski märgata… Kala oli aga suurepärane ja paella pidavat seal majas lausa keele alla viima. Kahjuks ei jõua inimene kõike ühe õhtu jooksul ära proovida. Loomulikult esines ka  kirjumirjudes särkides kohalik bänd, kes õhtu edenedes järjest intiimsemasse lähedusse jõudis ja kirglikult silma vaadates imekaunite kuuba rütmidega sinu südame viimasesse soppi pugeda üritas. Mis seal salata, suuremal või vähemal määral see neil ka õnnestus, sest nii mõnigi kohustuslik plaat sai jälle ostetud ja nii mõnigi kohalik turistiraha sinna maha jäetud.  Kuubalane ise tundub küll saiast ja munadest toituvat, sest Havannas ringi kolades kohtas kahesuguseid inimesi - inimene saiakotiga ja inimene  munarestiga. Tee peal jäi ette ka mõni "lihapood", kus laiutas tavaliselt letil paar-kolm lihakäntsakat, ja mõni juurikapood, mille põhimenüüsse kuulus kolm nimetust: tomat, baklažaan ja kartul. Aga liiga populaarsed ei paistnud need tooted just olevat.  Samas mööda kiirteed sõites jäid pidevalt silma tohutud banaanisalud ja sõitsime ka läbi väidetavalt Ameerika mandri suurima apelsiniistanduse. Kohaliku kuubalase juhatusel pidasime oma karavanid naksti kinni ja nagu ikka riigis, kus kõik on kõigi  oma, lasime apelsinidel hea maitsta. Tuleb tõdeda, et nii magusat ja mahlast apelsini pole ma varem söönudki. Tegemist oli loomulikult sellise mittetransporditava viljaga, millel koor hästi õhuke ja suhteliselt tihedalt söödava osa küljes kinni. Hädast aitas välja jälle meie kuubalane, kes hetke pärast supilusikaga naasis ja sellega vilunult koore eemaldas. Nii tulevatki apelsini koorida.  Ekstreemseim oli aga suhteliselt südaöine kohalike tavade järgne   Havannas otse tänaval, turistide teest veidi eemal, mille saime rahalises mõttes suhteliselt mitte millegi eest. Ega see muidugi ei maitsenud eriti millegi järele, aga kõhu sai täis ja erilisi tagajärgi see ei tekitanud. Elamus oli ka ühe väga kohaliku õlleka külastus, mille omanik alguses meid nähes suured silmad tegi, siis aga sõbralikult juttu tegi ja meid vägagi erilise õllega kostitas, mida turistide silmad kindlasti nägema ei oleks pidanud…  Inimesed on tõepoolest ääretult sümpaatsed.      Meile oli õnneks antud võimalus veel veidi kaunil rannal taastuda. Nähtu ja kuuldu voolas läbi mõtete ja meelte. Tormilised tunded vaibusid lainete kohinas, varbaid soolases vees leotades ja Cuba Libret limpsides tundsid, kuidas mõtted taas paika loksusid ja suur maailm ümberringi oma tähtsuse ja tähenduse kaotas. Alles jäi ülim rahulolu, mõtted muutusid järjest laisemaks ja said aru, miks kuubalane õnnelik on… Mõnus on,  küll homme mõtlen sellele…Suurimaks pingutuseks neil viimastel päevadel oli taas lamamistooli vedamine randa ja suurimaks mureks see, kui jääkuubikud olid baarist otsa saanud, sest mõneks ajaks oli vahepeal elekter ära käinud.  Nostalgia on moes ja nii ehedal kujul, kui Kuubal seda serveeritakse, annab otsida. Kuubal on ehedal kujul säilinud kõik see, mis muus maailmas ammu kadunud on. Nagu ka  , eelajalooline kala, keda ei leia kuskilt mujalt meie  planeedil kui ainult Kuuba vetest.      Tekst ja pildid Ene Kaasik  www.ajakirikook.ee