On  tõesti päris kummaline see elu. Igapäevastes tegemistes ei taju üldse inimeste väärtust- kordumatust- ja kaduvust. Ainult vahel- kusagil pargipingil istudes- või niisama mõtiskledes- taipad, et kõik on nii eriline ja muutuv- ja kaduv. Et tekib lausa soov kõiki inimesi pildistada ja nende kohta kartoteek avada, kus on nende lapsepõlvest alles hoitud kuivatatud lilled, vanad postkaardid, diplomid, fotod esimesest lasteaiaarmastusest (ja neist ülejäänutest), filmid nende jutust köögis võileiba tehes ja  mõtteavaldused suvisel piknikul. Naer ja nutt. Hea ja halb. Ilus ja kole.  Sest on kurb, et vanad majad on näinud neist mööduvaid bürgermeistreid, landsknechte, tänavapoisse ja auväärseid emandaid- tegemas oma käike ja muretsemas oma toimetuste pärast, mis on meie jaoks unustusehõlma vajunud, kuid olid nende jaoks väärt elamist ja pingutamist.  Kus nad kõik on? Kus on nende armastus ja hool? Kas need on kusagil alles? Kas keegi näeb neid veel kunagi?  See kõik on väga kummaline…