Ma saan tavaliselt Jaana blogrollist teada, kui ammu ma siia kirjutasin. Täna vaatasin jahmatusega, et üle kuu aja on märkamatult vahele lipsand, tegelikult on muidugi vahepeal olnud asju küll ja veel, mis mind erutanud on, aga mida mul ei ole, on AEG. Ja ilmselt on feissbuki-näru kah suutnud  mu viimasedki riismed endale riisuda. Mõneti ma tunnen teatud missioonilaadset kohustust sinna aeg-ajalt miskit põlvamaist poetada, teiseks on seal ikkagi tunne, et sa nagu ei oleks üksi. Et keegi nagu jälgib sind... Krister Kivi raamatus köitis mind üks mõte või lause, mis kõlas kuidagi nii, et sa võid ju minna ja vaadata vaateaknaid või teha idagi muud, aga see pole mitte vabadus,milleks, me seda peame, vaid hoopis see, et keegi ei hooli. Kõigil on lihtsalt ükskõik. Mida sa teed, vaatad vaateaknaid või  jalutad mäkki. Või kirjutad oma blogisse. Muff. Nõudmiseni. Muuseas sellest raamatust saaks hiilgava filmi - inimene üksinda suurlinnas, kus peale tema ei ela mitte kedagi. Tänavad on tühjad, kaupluses pole kedagi, inimtühjades kontorites huugavad masinad. Tuled põlevad kõikjal, et süvendada maailmalõpujärgset kaamost, tänaval valitseb õhtune pimedus, vihma sajab. Inimesed on olemas küll, aga kõik nad on virtuaalsed. Loo peakangelane suhtleb päeva jooksul sadadega - msnis, feissbukis, eekirjaga, skaibis.  Reaalis ei ole kedagi. Sürrealistlik, aga nii tegelik :)  See oli nüüd hale vabandus, miks mul pole aega.  Tegelikult hakkas see bloog "allamäge veerema" pärast seda, kui ma kooli tagasi läksin :)  Aga elu on sürr küll, kujutage ette, kümmekond minutit tagasi parandasin ise ära oma arvuti voolukaabli.