Kui kassipere eluase põhjalikult puhtaks sai, algas raskem osa- ussi- ja kirburohtude andmine. Kassilastel oli kamba peale 24 jalga, aga meil vaid neli ja kõik see mees tuli ükshaaval kinni püüda. Edasi töö nagu konveieril- tabletikild hästi sügavale keelepära peale, kontroll, et see ikka kõhtu läks ja mitte põses peidus ei ole, siis ussipasta suhu ja lõpuks kaks vajutust kirbuspray´ga võimalikult vastu nahka. Imelikul kombel ei meeldinud  Lumepallile, Täpile ja Tutile just kirburohi, sest selle peale löödi nii kõva hädakisa lahti, et Hõbevalge tuli sügavalt häirituna kaema, mida me ta lastega teeme. Lõpuks võttis ta hammastega kinni mu suurest varbast ja hammustas, õnneks mitte kõvasti. Poole tunni pärast oli töö tehtud. Sügavalt solvunud kassipere istus puuris ja kõõritas mind mitte just kõige sõbralikumate pilkudaga. Otsustasin veidi oma kõikumaläinud renomeed parandada ja neile meelehead pakkuda. Keedetud kana hakkliha lõhna tundes ärkasid  kõik ja ründasid puuriust nii et traatvarbad kõverdusid. Kui siis kauss millegi üliheaga nende ette jõudis, algas madin. Kui ainult häälte järgi otsustada, tundus, et tiigrilastele on maiuspala toodud, sest valged kassipojad tegid nii võimsaid hääli. See oli urin, kohin ja vinge undamine. Tutt üritas isegi ema käpaga lüüa, aga Lumepall lahendas asja veel geniaalsemalt- viskas ennast taldrikusse pikali nii, et puljong ja liha mööda puuri laiali pritsis. Paraku osa jäi ka tema kaunitesse karvadesse kinni ja  nüüd oli vaene poiss ise nagu liikuv lihataldrik. Kolm õede ja vennakest käisid muudkui Lumepalli järel ning lakkusid teda ning sikutasid karvadest liharaasukesi. Poole tunni pärast magas kogu kamp sügavat kassiund. Täna võib karta, et nii mõnelgi on kõht lahti, sest tavaliselt ussipasta seda tegema kipub, aga mõne päeva pärast on meil parasiitidest priid kassilapsed. Lumepall, Täpp ja Tutt on peagi kindlalt koduvalmis. Sihikindlad, uudishimulikud julged ja pailembesed. Triibu, Kriimu ja Lauguke tahaksid  veidi kauem emme hellitusi, aga tublid sellid on nemadki.