Eesti riik pole seni just hiilanud peresid ja rohkemate laste sündi toetava poliitikaga, pigem vastupidi. Tegematajätmiste varjamiseks aga on mugav süü feminismi kaela veeretada. Kuivõrd meie ühiskond väärtustab eelkõige avalikus elus saavutatut, siis kipub ema 'amet' (mille panust äärmuslikumas variandis nähakse vaid lapse ilmaletoomises ja tema esmaste vajaduste rahuldamises) naist igavese teisejärgulise kodaniku kategooriasse suruma. Mõningate eesti avaliku elu tegelaste  sõnavõttude järgi jääbki vägisi mulje, et naise koht ongi kodus pliidi ääres, laps käe otsas ja suu kinni.