No mina olen just see kes on elanud oma elu jooksul liiga palju üksi. Ma arvan, et olin  kuskil 10 kui vanemad ära kolisid vanaema juurrest. Üks ühte ja teine teise kohta. Mina jäin vanaema juurde. Vanaema aga oli sagedasti haiglas. Seega olin üksi.  Mingil ajal kolis vanaema üldse hooldekodusse. Siis kolisin kolmeks aastaks Pärnusse, seal olin ka üksi. Sealt Tallinna tulles elasin mõnda aega koos laste isaga ja siis kolm aastat jälle üksi.  Oma praeguse elukaaslasega kokku kolimisel oli minu suurim mure, et kudias ma hakkama saan. Ma olen ju harjunud ise telekapulti oma valduses hoidma ja  ise olema. Just nii kuidas tahan. Muide lapsed ei lähe siin arvesse. Sest siis nad olid väga palju isa juures ja veel liiga väiksed.  Ma olen kogu aeg unistanud sellest, et keegi just minu eest hoolitseks ja minuga tegeleks. Ja nüüd mul on see keegi olemas. Ja mis jõige tähtsam ta ei seaga mind. Kummaline eks. Aga meie koos eksiteerimine on täpselt selline, et meil on koos hea olla, me vaatame sarnaseid asju telekast ja ta on mulle igati abiks. Koristame koos, süüa teeb enamuses isegi tema ja lastel  käib ka vahest järgi. Samas vaatab lapsi ka mõnel nädalavahetusel kui ma väljas olen. Seega olen ma väga rahul.  Aga ma ei karda üksi olla. Ma ei karda ise hakkama saada.  Olen ju sellepärast elanud ka väga viletsates tingimustes, aga ise hakkama saanud. Pole vaja kulda ja karda, et õnnelik olla.