Juri Lotman - Kultuuritüpoloogiast. Tartu Ülikooli Kirjastus, 2010. 184 lk    Käesolev on juba kolmas lugemine. Kummatigi on tõsi, et iga lugemine on "erinev".  Esimesel ja  teisel lugemiskorral sain ma sellest kogumikust hoopis erinevad informatsioonikillud. Nüüd sain oluliselt rohkemat. Seda võis põhjustada ka tõsiasi, et nüüd lugesin spetsiifilisemaid asju otsides. Lähipäevil tuleb mul kirjutada kultuurianalüüs ja referaat mõlemad Lotmani ainetel ja suvel tahaksin ka "käitumise sfääri" teemat uurida. See on üks põhjus miks järgnevad märkmed on mõnevõrra pikaldased. Teine põhjus seisneb selles, et kasutasin esmakordselt kavalat taktikat kleepida post-it note olulise märksõnaga oluliste lõikude peale.    Siin on sõnastatud see, mille üle ma olen oma uurimise käigus mõtisklenud. Lotman annab kultuurile subjektiivsuse, ehk kirjeldab kultuure kui  individuaale. Tema "individuaaliülesed" metakirjeldused on tuletatud individuaale puudutavatest metasüsteemidest. Minul on plaanis teha vastupidist ja kasutada individuaaliüleseid metasüsteeme, et kirjeldada taas individuaalide käitumist. Full circle, või mis?      Ka järgnev tsitaat pärineb Toropi sissejuhatusest. Kasulik oleks üles leida Lotmani tsitaat koos kontekstiga. Siin on universaaliks kultuuri enesekirjeldus. Mingil momendil kirjeldatakse universaalina ruumi kontseptsiooni. Enesekirjeldus kui grammatika iseenda kirjeldamiseks kõlab kenasti.      Siin defineerib Lotman kultuuri semiootilise mehhanismina, mis töötleb ja talletab informatsiooni (nä vähendab entroopiat).      Siin on fundamentaalne tõde, et igal inimkollektiivil on omad tekstid ja käitumisviisid, mis teenindavad erilist kultuurilist funktsiooni. Sellest edasi tuleks küsitavaks seada tekstide ja käitumisviiside  suhe.      Kaks olulist lõiku, millest esimeses tsiteerib Lotman kultuuri definitsiooni  tarbeks Levi-Straussi ja lisab tema vastandusele Loodus - Kultuur ka kolmanda, "mitte-kultuur". See on väga sarnane mitteverbaalse käitumise kolmele tüübile: bioloogiline, kultuuriline ja isiklik. Viimane on "idiosünkraatiline", ettearvamatu, reegliteta ehk Lotmani väljendit kasutades, "mitte-kultuuriline".      Kui Joonasele "tähenduse" ja "väärtuse" sarnasust üritasin selgitada, oleks mul olnud järgnevat kahte lõiku vaja.  Esimeses neist  on tähenduse ja väärtuse seos oluline, sest "märkamine" on justkui "märgi oluliseks pidamine". Siin tuleb täheldada ka seda, et "materiaalse elu fakt" pole märk - füüsiline eraldub semiootilisest. Teises lõigus väidab ta, et märk omab tähendust vaid süsteemis, mis on üksjagu Saussure'lik väide. Seejärel selgitab ta semantika ja süntaktika olemust hästi kergete sõnadega.      "Kohasuse" mõiste on seotud jällegi märgisüsteemidega: omada kohta tähendab "olla märk süsteemis", feodaalühiskonna puhul sotsiaalses süsteemis (hierarhias). Kohasuse mõistet saab kasutada nii mitteverbaalse suhtlemise puhul (positsioon, grupidünaamika) kui ka muusika-kultuuris, kus "koht" süsteemis on  määratud selliste suhetega nagu külalisesinemised, koostöö, produtseerimine, avaldamine jne.      Kohe järgmisel leheküljel on selgitatud ka nullmärgi ("nähtamatu" või väljaütlemata märgi või märgi puudumise) mõiste, mida olen kohanud Randviiru tekstides (Ruumisemiootikas vist).      "Iga uus on taasavastatud vana" pärineb samast diskussioonist ja siit saab kasutada Lotmani mõtteid, et kirjeldada sämpeldamist.      Siin räägib Lotman mitteverbaalsest suhtlemisest kui sõnatust suhtlemisest (võib kõnelda ka kehalisest suhtlemisest). "Sõna - see on vale relv" järgib (vb tahtmatult) Eco tsitaati, et märk on kõik mida annab kasutada valetamiseks. Edasi tsiteerib ta Rousseaud samal kombel, nagu mina soovin tsiteerida Vološinovi, Saussurei ja Fairclothi, sest lingvistid sugugi mitte ei saa jätta "näperdamata" ka ekstra-lingvistilisi keeli.      Enesemudel on analüüsis oluline, sest see tähistab näiteks KRS-One'i teesi sellest, kuidas hip-hop kuulub üheksas elemendist jne.      Järgev pärineb lühikesest peatükist "Kahest kultuuri orienteerituse tüübist", kus Lotman formuleerib täpsemalt autokommunikatsiooni mõistet. Pärast seda kirjeldab ta  autokommunikatsiooni kahte tüüpi (mnemootilise funktsiooniga ja ilma).      "Lõpu ja alguse" artiklist toon välja järgneva lõigu, mis sõnastab hästi selle, kuidas mõne jaoks on kõige väärtuslikumad just surnud artistid (Tupac, Biggie, Big L, Big Pun).      Võib loota, et neljandal korral saavutan veel rohkem kasulikke  tähendusi (kui see veel võimalik on).