Või sarnast ideoloogiat kandvate wahhabiitide tegevus 18. - 19. sajandil Neddis Abdul Wahhabi ja Ibn Saudi koostööna. Wahhabiitide ideoloogia on segu kharidismist, 14. sajandi juristi ja äärmusmuslimite vaimse isa Ibn  Taimiyyah (1263-1328) vaadetest, islami karmima õiguskoolkonna hanbalismi ettekirjutustest ja Abdul Wahhabi ideedest. See segu on vabalt kättesaadav Euroopas islami kirjandust müüvates poodidest raamatuna Kitâb al-tawhīd. [18] Wahhabiitide auks tuleb tunnistada, et vaadeldud dihaadi avaldumisvormidest on nende puhul ideoloogia ja praktika käinud kõige tihedamalt käsi-käes. Kitâb al-tawhīdi õhutatav peamine sõnum, tawhīd (ainujumalus), ning seda rikkuv shirk (Jumalale kaaslaste omistamine), sundis wahhabiite ette võtma totaalset puhastust kõrbes ja beduiinide südameis. Seda loomulikult dihaadi läbi, mida korraldati põhimõtetel, et kõik muslimid, kes pole nõus wahhabiitide arusaamaga islamist, on usust taganejad ning seega ära teeninud surma, ning sellise otsuse täideviimisega kiirustamist pidasid nad jumalakuulekuse tunnuseks. [19] Wahhabiitide dihaadi paradoks aga on selles, et kuigi nende poliitilist tegevust ei kiitnud heaks ükski suurvõim, peeti ideoloogiat, mis tegelikkuses seda taunitavat poliitikat ellu viis, üksmeelselt puhtaimaks islami avaldumisvormiks Muhamedi aegadest saadik, seda ka wahhabiitide kõige vihasemate vaenlaste, Al-Azhari ulamade arvates. (Vasiljev, 81).