Nii kui riigid omi muuseume süstematiseerivad ehk üldistavad, samuti talitavad kollektsionäärid. Väga tihti spetsialiseerub mõni kollektsionäär äärmiselt, kogudes näiteks ainult antiikkreeka skulptuuri ehk kõige uuemaid  Prantsuse maale. Kuid tähtis pole, et üht ehk teist spetsiaalset kunstiobjekti kogus vajatakse, vaid kuidas ja millisel lükkel kunsti omandatakse. Ei puudu kollektsionääride hulgas parvenüüd, tõusikud, kes tönkavalt kogutud kunstiesemetega omi eluruume täidavad. On teisi, kes ettevaatlikult valides oma stiilitunde maksma panevad. Kurvemaks nähtuseks võib pidada pedantsust, mis omane just sarnastele kollektsionääridele, kes soendet iseteadvusega koguvad kõike, mis antiik, kõike mis, vana, vaatamata stiili,  ilmavaate ning erinevate traditsioonide peale. Tihti tabab neid see õnnetus - alaväärtuslikku kunsti oma kõrgele tõstet lipu alla korjata. Iseenesest on see suur õnn, et leidub inimesi, kes kõike vana kunsti oskavad austada ja seda koguvad, sellega on mitmed möödaläinud kultuuri õied päästetud; kuid poleks õnnetus ilusaid närtsinud lilli pehkinud heintest lahus pidada.