See surnud puude rida ajaski nutma. Selline tunne oli, nagu oleks kallite matusele sattunud - suurte alles eile elus olnud puude kehad tükeldatult tee ääres, alles tärganud lehed veel reipalt elusad, justkui oleks neil veel mingit võimalust. Küllap need  noored osalt veel krimpsus puulehed mind vapustasidki. Mingi eriline lootuse kustutamine ja lõplikkus oli neis. Mitte lihtsalt surm, vaid midagi nagu sellist, mis seostub noore alles tärganud elu rämeda lõpetamisega, tohutu lõputu kurbusega, pöördumatult lõpliku teoga - kellegi lootus elule on tapetud ja tagasi seda enam ei saa.