Vaherahu allakirjutamisest kongressile teatades, rõhutas Wilson pateetilises kõnes, et soomustatud imperialism olevat surnud ja süngesse  hukatuse kuristikku paisatud. See oli täieline eksitus, sest Saksa imperialismi kokkuvarisemisega ei olnud imperialistlik ideoloogia maailmast kaugeltki kadunud. Vaherahu ei kaotanud sõjamõtteid ega sõjatundeid, vaid vastupidi: täieline võit kardetava, vihatud vaenlase üle andis uut hoogu rahvuslikele võimuihadele. Imperialistlik enda maksmapaneku tung teiste kulul ei olnud ainult kondanlistele kihtidele omane, vaid oli jõudnud sügavasti juurduda ka masside hingeelus. Oma rahvas oldi harjutud nägema saatuse  lemmikut, kes juba oma kõrgemate hingeomaduste tõttu õigustatud teiste üle valitsema. Ainult oma rahvas tundub sellelt vaatekohalt olevat õige reaalsus, mis elab ikka võimsamaks ja suuremaks kasvavas riigis. Selle riigi võimu kasvamisele ja tõstmisele toogu igaüks oma isiklikud jõud ja mõnusused ohvriks. Nii esineb ka imperialistlikus ideoloogias teatav idealistlik joon "üksiku huvi alistumine kõrgemale üldhuvile, mis iga eluvõimsa sotsiaalse ideoloogia eelduseks". Võitjate riikide massides leidsid asja nii  olles kergesti vastukaja Saksamaa karistamise, tema asumaade jagamise, suurte sõjakulude jne. hüüdsõnad. Selle tõttu hakkas esimene vaimustus Wilsoni rahuprogrammi vastu Inglise, Prantsuse ja isegi Ühisriikide endi rahvastikus peagi jahtuma, püsides ainult nende maade demokraatia teadlikumais ja arenenumais osis. Rahvastevahelise kooperatsiooni põhimõte pidi taga­nema oma rahva julgeoleku kindlustamise, võimu suurendamise ja huvide rahuldamise nõuete eest.