Keskpäevaks jõudsime Kalkutta-Varanasi kiirteele, mida oli meil kaardi järgi ootamas ca 300 km. Tee on nagu Tallinnast väljasõidud: mõlemas suunas kaks rida, head, laiad ja asfalteeritud teeperved, tasane maa ja suht hõre liiklus. Seega suurepärased tingimused. Samas ka kõige suurepärasemates tingimustes väsitab ca 170 km päevas parasjagu ära. Mart seisis hea selle eest, et Hannes väga hullusti ees ei pressiks ja käis aeg-ajalt ka  minu käest küsimas, kuidas ma jaksan?  Hämara saabudes jõudsime maailma kõige koledamasse linna Paragath. Pidime otsustama, kas jääda siia või edasi minna. Järgmine suurem linn oli 20 km pärast, aga jõuvarud olid enamusel sootuks otsas. Hääled jagunesid 3:3 ja kuna Hannes oli edasi liikumise poolt, tähendas see 3:3 edasiliikumise kasuks. Vot selline demokraatia on meil!  Tagantjärgi oli see muidugi õige otsus, kuna järgmise linna eeslinn hakkas pihta juba oluliselt varem ja hotelli all oli mõnusa  külma karastusjoogiga Bar cum Restaurant. See leevendas väsimusest ja konfrontatsioonist tekkinud pahameele ja Emadepäeva ootuses tiksusime üksteise järel magama.  Öö oli jõudnud kusagile poole peale, kui järsku lendas meie toa uks lahti ja sisse vajusid kaks hindut, Hannes ning Mart, kes teatasid rõõmsalt, et oleme kohalikku pulma kutsustud ja homme tuleb suurem jämm. Üks hindudest tegi mulle kehvas inglis-, kuid väga heas kehakeeles selgeks, et India on suur maa ja siin elavad suure südamega inimesed.  Taniil, kes magas äärepool, sai veel kõva kaisutuse osaliseks ka. Mõnel ikka veab! Ok, pulm, siis pulm, pidi värviküllane ja kärarikas tseremoonia olema. Peale selle päästis see meid ka Spordikomitee terrorist inimsuse vastu. Vähemalt üheks päevaks.  Öösel oli hotellikuli Hannese mingi valemiga suutnud väljaspoole lukustada. Mart oli tõre.  Varanasini jäi 545 km.