Istun autos, jälgin liiklusskeeme, ootan foori taga, lükkan käigu sisse ning annan gaasi. Teel linna aga on Sõpruse ja Sütiste tee nurgal avarii - autodel nosud koos, liiklus umbes ja omanikud vehivad ärevalt kätega. Hetkeks vilksatas peas mõte, et  kumb juhtidest see tola oli, kes teed ei andnud. Kuid siis on see lihtsalt juba kellegi teise mure ja mõtlen omi mõtteid edasi.    Fotokool. Viimane loeng ja pea pulki täis. Kuid siis on see juba läbi, surun lektori kätt ja marsin rõõmsasti oma tunnistusega uksest välja. Tagasi auto juurde jõudes näen, et keegi on mind imbetsilli kombel BMW-st tsiibiga kinni parkinud. Vannun korra tühja ja pean aru, palju ma kuhugi manööverdada saan, et oma autoga välja saada. Otsustan riskida ja alustan  manööverdamist endal hing kinni, kui asi peaks pekki minema. Läheb siiski õnneks ja keeran mõningase pusimise peale külgboksist välja. Samal hetkel ilmub välja ka bemmi omanik - blond, miniseelikuga ja kõrgetel kontsadel tippiv tots. Hetkeks mõtlen, et ütlen midagi, aga siiski loobun, kuigi kangesti oleks tahtnud küsida     Annan gaasi ja mõtlen, kui hea, et õhtu on. Kell on hiline ja peaks kiirelt koju saama. Võta näpust,  kell 9 õhtul liiklus Suur-Ameerikas venib. Jõuan Kristiine keskuse ette, kus teine avarii. Buss on autole tagant sisse sõitnud. Peas vilksatab küsimus - mis toimub? Tegelikult ei huvitagi, sest tahaks sellest umbsõlmest ainult mööda saada ja koju minna.