Näiteks vaadeldes kätt (Moore kuulus käe näide!), väljendatakse otsustus "See on käsi" või "Praegu ma tajun oma kätt".  Terve mõistuse seisukohalt ei ole selle otsustuse tõesuses vähimatki kahtlust. Ent analüüsides säärast propositsiooni, jõuame küsimuseni: kuidas ma seda tean?  Moore ütleb, et otsustus pärineb meelteandmetelt, kus ma  tajun vahetult oma käe pinda. Vaadeldes kätt, võin otsustada "see on käsi", aga sama propositsiooni võib vormistada ka niiviisi: "see on meelesignaal minu käest". Siinkohal pole sugugi kindel, kas meelesignaal ise on osa inimkäe pinnast või mitte. Mida me ülepea teame meelesignaali kohta?  Moore kurdab taas, et ükski filosoof pole sellele küsimusele vastust andnud. (Moore 1995: 827)