Õnneks hiljem tuli mulle kapaga tervet mõistust ja ma loobusin ideest hävitada väikekodanlik riik relvade abil.  Mõistsin järsku, et rongkäigus hüüdmine: "fašistid, kodanlased: jäänud vaid mõned kuud" ("fascisti, borghesi, ancora pochi mesi") on üks hullumeelne lollus. Nii ma deserteerusingi "Punaarmeest" enne kui hakati tulistama, ilma eal kedagi ise maha tallumata. Ja olen selle eest tänulik. Elada kahetsusega oleks olnud kohutav.