Kui ma oleks seda kogu aeg õmmelnud, oleks see  üsna vähe aega võtnud. Aga mul puudus aeg ja viitsimine. Nii et aega kulus kümme kuud. Selleski pluusikeses on ühendatud üks mu (raseduste eelsest perioodist pärit) väga armastatud (ja vastavalt ära kantud) must särk (mis on lõike poolest nimetatud "girly" Manatarga fänsärk) ja üks õlapaeltega hall särk. Et must oleks pikem ja et juba eriti väga ära pestud kohad saaksid välja lõigatud; ning et halli kokku tõmbunud õlapaelad (mis lootmisest hoolimata tavapärast väljavenimistrikki ei teinud) ei tekitaks kätele  ehedat piina. Nagu ikka, üheksa korda unista, ära kordagi mõõda ja siis esimese hoobiga - ropsti! - lõika kohe valesti välja. Nii sattus vasakule õlale jääma pidanud HardRockCafe silt (särgiku rinnalt) esimese hooga "lapikasti" ja tuli seetõttu musta randi abi kasutades tagasi õmmelda (kuna ma võluda ei oska ning "oih, cancel, undo, UNDOOOO!" karjumisest pole väljaspool arvutit erilist abi). Seljas näeb see välja nagu mingi epolet. Aga mis siis. Mul on tunne, et liiga palju kaltsu-uuendusi ei kannata isegi  kõige palavalt armastatumad rõivad välja ning lähevad lõpuks ikkagi loojakarja. Taganutetult, aga vältimatult. Tõetruuduse huvides olen särgi vöökohta pildi jaoks näpuga veidi kokku lükanud, sest uskuge mind, NII lapik nagu võib lapik olla isegi girly t-särk, ei ole päriselus ükski naine. Ka mina pole. Isegi mitte parajasti siis, kui kõhuümbermõõt rinde oma ületab.