Niisiis, mis tegelikult juhtub? Ei ole vahet, kas Eesti läheb pankrotti mõne populistlikult konservatiivset eelarvepoliitikat eirava valitsuse juhtimisel või ajab rahva tagajalgadele 20 aastat kestev kärpepoliitika, igal saab kriisi  laheneda alles siis, kui on leitud uus tasakaalupunkt. Ja see punkt asub meie peades. Teiste sõnadega, kui heaoluriigi kriis lahendatakse ühelt poolt süsteemi muutmisega, mis tähendab näiteks kõrgemaid makse, pensioniea tõstmist, jne. siis samaaegselt hakkab paratamatuse sunnil muutuma ka mõtlemine. Umbes samamoodi nagu paljud eestlased mugandusid Nõukogude okupatsiooni paratamatusega ja hakkasid lihtsalt oma elu uutes oludes uuesti seadma, nii tuleb ümber mõtestada see osa heaoluriigist, mida me poliitikaga  parandada ei suuda.