Ühekorra aga Ott jääb seisma, et eespool on midagi  punast. On jah. Aga nii kaugel, et aru ei saa, mis see on. Tont küll, kas see oli mingi jahimeeste värk või? Kas me olime sattunud oma lahtiste koertega mingile ajuliinile või muud taolist? See tundus juba paha. Nii et kerge paanikaga hakkasime koeri kutsuma. Koerad olid meist ca 200 m kaugusel. Algul hakkasid nagu tulema, siis aga jäid nagu toppama. P…, seal on mingi inimene ka, koeraga! Kas kinni või lahti, ei näe. Aga meie omad on kaugel ja lahti. Hüüame: siia ja siia. Endal mul värin hinges, kas ikka  tulevad. 200 m ei ole vist enam eriti kontrollitav kaugus. Aga tulid! Tulid hirmsa jooksu ja kappamisega, kaks suurt hobusehüpetega ees ja pisike Elli kümnemeetrise vahemaaga järel, vuttadi-vuttadi. Näod kõigil naerul ja olemine hirmus õnnelik.