Eile täitsin veebis immigratsiooniameti küsimustikku, küsiti, kuidas mulle viisa taotlemine meeldis. Ma siis ausalt vastasin =)    Muuhulgas küsiti, miks ma Uus-Meremaal elada tahan: sissetuleku, sõnavabaduse, poliitilise stabiilsuse, kauni keskkonna, haridusvõimaluste või millegi muu tõttu? Panin linnukesed kokku viiesse kasti: turvaline ja vähe kuritegevust, aeglane ja rahulik elutempo, puhas ja  kaunis loodus (ma selle "puhas" osaga tegelikult väga tugevasti ei nõustu, aga see selleks), mitmekülgsed vaba aja veetmise võimalused ning, minu jaoks hetkeseisuga üks olulisemaid - mõnus paik pereeluks.    Ma  kirjutasin juba varem sellest, kui väga mulle meeldib, kuidas Uus-Meremaal raseda naise eest hoolitsetakse: see, et naine valib ise ämmaemanda, kes jälgib teda läbi terve rasedusaja, tuleb sünnitusele kaasa ja külastab ka sünnitusele järgneval 6 nädalal kodus; et on võimalik ise valida, kas sünnitada kodus,  vaba õhkkonnaga sünnituskeskuses või sõita haiglasse; et tervisekindlustuse olemasolul (mis on automaatselt igal inimesel, kel on enam kui 2-aastane tööluba) ei lähe see mitte midagi maksma, esimesed kolm ultraheli välja arvata.     2-nädalane kogemus NICU'st, väikelaste intensiivravi osakonnast, tugevdas seda veendumust veelgi. Olgugi, et see oli väga kurnav ja rahutu aeg, hool ja tugi, mida me NICU's kogesime, oli, ei saa öelda, et sõnatuksvõttev, sest sõnu mul ju on, ega ka uskumatu, sest usun ma seda ka, aga imeline küll. Esiteks inimeste tõttu, kes NICUs töötasid - kannatlikud, mõistvad, toetavad - ja teiseks tervisekindlustuse tõttu, mis, taaskord, kattis kõik kulutused täies mahus, panemata meie perele ühtegi finantsilist lööki seepärast, et laps tuge vajas. Ameerikas elades oleks selline lugu hoopis teistmoodi lõppeda võinud.    Tervisekindlustus kattis kõik Eliase arstlikud kulud, mis on NICU's - uurisime medõdede käest järele - umbkaudu 700 eurot päevas, minu haiglakulud ja hiljem, kui mind haiglast välja kirjutati, NICU's viibimise kulud, Martyni 2-nädalase hotelliarve ja isegi meie bensiinikulud haiglasse sõiduks. Nii et sisuliselt kulus raha ainult  Martyni toidule, minu lisaravimitele ja lõputule puuviljarodule, mida Martyn minu jaoks haiglasse tassis.    Nüüd on lisandunud toredale kogemusele Plunket, üleriigiline lastehoiuorganisatsioon, mille medõde iga 2 nädala tagant meil külas käib ja nõuga aitab, kus on igal nädalal toredad koolitused (täna lähen koos poisiga laste massaži õppima), kust saab soodsalt auto turvaistmeid ja -hälle rentida (et ei peaks ise erinevaid suuruseid ostma), kus kolmapäeviti teiste emade ja lastega kokku võib saada  (kui isu on), seesama ühendus, mis perekooli loenguidki korraldas.    Lisaks kõigele muule on Wanakas keskkool, kuhu saadetakse lapsi isegi Aucklandist õppima, kuna mujalt nii pädevat spordi- ja loodusepõhist haridust ei saa. Siin on tavalises keskkooliprogrammis suusatamine, lumelaudamine, matkamine, süstasõit, kaljuronimine, ujumine, ellujäämiskoolitused jmt. Mina nii pikas perspektiivis veel ei mõtle, aga mainida võib ikka ju.    Minu jaoks on oluline, et minu perel on siin Eliasse  puutuvalt lai tugi. Umbes nagu keegi Eestis enne valimisi arvamusartikli kirjutas - ei mäleta, kes, - et kommiraha on tal lastele endalgi anda, tulumaksu pole tal vaja alandada, küll aga on talle oluline, et lastel oleks lasteaiakohti, head õppimisvõimalused ja terved hambad.    Ja selles mõttes on Uus-Meremaal ja Wanakas minu arust asjad hästi paigas.