Sellest retsensentide liigist aga võib kasvada  kriitikuid, eeldades muidugi andekust, mingit kongeniaalsust andekale kirjanikule. Pahem aga on võhikutega, kes mingisuguste raskete eksiarvamuste pärast on hakanud tegelema kirjandusega. Selle harrastuse põhjusi on mit­meid: teatav õnnetu armastus kunsti ja kirjanduse vastu, tahe kuu­luda nimbusega ümbritsetud loovinimeste lähedusesse, lihtne kutse­valik, nagu valitakse tegevusalasid isegi ülikoolis, ilma et tuntaks seesmist kutset või erilist huvigi, siis edasi kirjastuste vajadus publit­sistide järele,  kes tutvustaks kirjaniku toodanguga kas või tavaliste "pesusedelite" kaudu. Ja kui meie mitte ei taha tõmmata liiga kitsaid piire ja kui me kaasa arvame ka hindajaid, kes kunagi pole sõnagi kirjutanud ei kirjanikuna ega kriitikuna, isegi mitte ajakirjanikuna, kuid siiski esinevad kirjanduslikkudes žüriides ja auhinnatoimkondades, siis saame õige mitmekesise tegelaste hulga, moodustava kõik järgud kõige primitiivsemast kuni pärisarvustuseni sel suurel vahemaal, mil­lel areneb meie kirjandus. Nii ongi  võimalik, et kirjanduslikke hin­nanguid võib jagada sõjaväelasest komisjoniliige näiteks Metsanurga Kutsutud ja seatud kohta, ette tuues vaid ühtainsat ja kunsti seisu­kohalt üldse mitte olulist külge, nimelt et teos võivat tekitada paha­meelt või eksiarvamusi. See on niisama hea, nagu oletatav katse mõne kirjaniku poolt kõnelda ballistikas kaasa ainult mürtsu ja suitsu kui ainsa kaaluva tunnuse pärast.