Aga muidugi, ka see isiklik usk vaevalt võib kujuneda küllalt "õi­geks", s. o. elu põhitahet vastavaks, kui ta on moodustunud ainult juhus­likest arvamistest ja harjumustest. Ta võib jääda ja pea ikka jääbki vaid  "paganlikuks", väärusuks, mis ei juhi küllalt õieti isikut ennast ja veel vähem seda kollektiivsust, ühiskonda, kui igaühel oleks see isiklik usk nii täitsa ainult isiklik. On siis kindlasti vaja, et need kõik oleksid juhitud ka mingist üldisest, üleisikulisest usust, mis kasvanud aegade jooksul kultuuriarengu ja tema vajaduste tajumisest suurte intueerijate poolt, eriti mis puutub väärtuste astmestusse. (Religioosne termin "ilmutus" võib tähendada muidugi eriti nende põhitõdede intueerimist, otsekui elu juma­liku  kasvutahte enda hääle kuulmist. Ja miks ainult "otsekui"?) Jah, on kahtlemata vaja ka üleisikulist ja aeguvältavat usku, ilmutet" "ab­soluutset usku", absoluutseina ja nii siis Jumala tahtena kindlaks tuntud norme (elavaid dogmasid), on vaja "absoluutset eetikat" ja kategoorilisi imperatiive - et olla abiks puht-individualistlikulegi kultuuri­tahtele ja ta väärtusteastmestust toetada üldisemate ja sügavamate tõetajudega, teda nagu viia ühendusse suurema kollektivistliku ning - kõiksusliku kultuuritahtega  (s. o. Jumala tahtega) ja nii kergendada ta võitlust juhuslik-relativistlikku kauplemisse laskumisega.