Ongi siis see aeg käes. Nende viimase mõne aasta jooksul, kui ma erinevaid sarju täpsemalt ning sügavamalt jälginud olen, tuleb mul esmakordselt tegemist teha tõelise kaotusevaluga.    Nimelt kusagil viie tunni pärast saab viimsele teekonnale saadetud BATTLESTAR GALACTICA, kuna saab ära vaadatud viimne, kõigekõrgem olgu kiidetud, topeltpikkusega (1:35)  finaalepisood, mis tõmbab joone alla ühtlasi nii läinud hooajale aga ka tervele sarjale kogu eelmise nelja aasta jooksul. Ma ei taha isegi mitte väita, nagu ma poleks antud hetkel ikka veel in denial selles suhtes. Aga juba loetud tundide pärast saab sellest reaalsus, mille eest pole paraku enam pääsu. Ja eks mingis mõttes polekski paratamatuse edasilükkamine ju eriti tervislik, või kuidas? Aga tõeline, käegakatsutav kaotusevalu seetõttu, et õigupoolest on minu jaoks tegemist esimese sarjaga, kus tõtt-öelda ju LUGU kui  selline otsa lõpeb. Nagu üks tõeliselt hea raamat, mis ühel teatud momendil lihtsalt tervikuks transformeerumise läbi oma finishi leiab. Näiteks paljud mu 'kõigi aegade lemmiksarjadest' on omal ajal ja/või lähiminevikuski katkestatud, mis tegelikult ju lõppu kui sellist ei signaliseerinud. Tahtmise korral võisid sa isekeskis alati edasi mõelda, et mis saanud ning juhtunud oleks. Ainult sinu enese kujutlusvõime oleks sellisel juhul asjade piiriks. Aga mitte see kord. Ja see justkui ongi kõige kurvem, aga  samas ka kõige tasuvam ning väärtuslikum kogemus. Minu puhul on muidugi omamoodi irooniline see asjaolu, et ausalt öeldes olen mina vaadanud BSG'd kõvasti vähem aega kui neli aastat. Kui ma õieti mäletan, sai sarja õieti vaatama hakatud kusagil 2007. aastal ning enamik osi kaesin ära USA streigiperioodil kui oleks pidanud, aga polnud veel uut hooaega. Ja viimase, s.o nelja hooaja alguseks sain seega minagi otsa peale. Nii et tegelikult on tegemist minu jaoks ehk isegi vähema kui kahe aastase kaasaelamise,  mitte aga neljaga. Ja see fakt muudab lõppresultaadi isegi veel kurvemaks, sest ma tõesti ei tahaks olla sellisel positsioonil nagu ma praegu, või pigemini, kusagil 6-7 tunni möödudes olen. Tahaksin olla alguses või vähemasti keskpaigas, nagu ma olen nii mitmegi 'vana' ehk siis nüüdseks juba lõppenud sarjaga. Lõpp on midagi trööstitut, tagasipöördumatut. Lõpp pole tore. Eriti veel juhul, kui tegemist on tõelise visionääriga nn sci-fi, aga olgem ausad, ka draamasarjade hulgas. Lõpp pole tore, sest midagi taolist  lihtsalt enam ei sünni (Okei, mul on alateadlikult suured lootused BSG 'spin-offile' CAPRICA'le, aga pole ju hetkel aimu, milline ja kuidas too olla võib - tõsi küll, praegu projektile castitud näitlejad on muljetavaldavad; nt Polly Walker ("Rome"), Paula Malcomson ("Deadwood") jt). Aga okei. Olen suhteliselt kindel, et kirjutan ka siia BSG finaali (ptüi, ütlesingi välja :( ) järgselt siia midagi, aga eks teatud mõttes saab see jutt olema küllaltki spetsiifiline, nii et ma ei tea, kuivõrd huvitav seda  kellegil lugeda oleks (kui keegi üldse siin midagi lugeda viitsib). Aga ma lihtsalt leian, et arvatavasti pean ma oma tunded asja järgselt endast välja kirjutama. Ja arvatagu, mis tahes - selleks ju "blogi" ongi.     "So say we all!"