Teise kursusega grammaticus'e juures kerkivad üles hoopis uued küsimused, sest sõnaliste ja asjaliste seletustega varustatud lektüür peab otsekohe silmas nii Kreeka kui ka Rooma kirjanduse teoseid. Roomlane on kahtlemata kaht keelt mõistev indiviid, mitte ainult selles mõttes, et isegi ilma hariduseta isikud tarvitavad otse igapäise elu asjade kohta mitmeid sadasid Kreeka laensõnu ja et igaüks omab võimalusi kodus orjadelt ja vabakslastuilt ja samuti ilmalinna tänavail lakkamatult kuulda Kreeka keelt, vaid kõigepealt selles mõttes, et haritud inimene, kuivõrd ta ka kirjanduslikes väljendustes rõhku ei pannud Ladina sõnade valiku piinlikule puhtusele, teisest küljest siiski intiimses kirjakeses, nagu Augustus, või pikemaski kirjas, nagu Cicero, laskis väga sageli sisse lipsata Kreeka sõnu ja kõneõisi, mis talle parajasti suhu tulid. Eriti maksab see aga igapäise jutuskelu kohta, mille juures, nagu meile ikka uuesti näitavad juhuslikult traditsioonis fikseeritud stseenid, Kreeka ja Ladina ütelused teineteisega lakkamatult segunevad.