Anne: «Minu ema elas väga kõrge eani, ligi üheksakümneseks, teadmata õieti, mis on haigus, ja kui ta siis järsku pikali jäi, oli see ootamatu nii talle endale kui mulle, tema ainsale tütrele, kes ma pidin teda aitama.  Ema oli selge mõistuse juures, kuid ütles siiski asju, mis polnud võimalikud, nagu: ma tõusen üles ja teen tule ahju, võtan vett jne. Et ta ise toimetab, ärgu ma muretsegu.»  Anne nutab, kõike seda on valus meenutada.  Ema on ema, isegi kui ta on abitu ja aidata ning kui see on ära väsitanud.