Lucio Fulci - kelle filmides oli palju rohkem ultravägivalda kui Argentol - ei ole nii rahva meeles ja keeles, kuid ometi on temagi lahutamatu osa Itaalia filmist, mõnikord isegi siis kui see otseselt välja ei paista... Näiteks demonstreeris võõrustaja meile näitleja Alberto Sordi populaarset 1950-te komöödiat "Ameeriklane Roomas", mida vaatasime loomulikult itaaliakeelsena ja ilma tõlketa. Kujutage ette näiteks "Noort pensionäri", mille kõik tegelased vehivad vahetpidamata kätega ja räägivad 200 sõna minutis. Sordi film oli midagi sellist. Itaalia energia lööb siin välja, samas kui Argento melanhoolsetes linateostes seda küll kusagil näha pole. Ega ilmaasjata ei ole nii "Phenomena" kui "Suspiria" tegevus üle viidud hoopis rahvusvahelistesse tütarlasteinternaatidesse kusagil ebamäärases heaolu-Euroopas.