Vat siis. Järele mõeldes tuleb ikka välja, et eelmises sissekandes praalisin liiga palju sellest, kuidas ma ei ole kunagi dämsel in distress, keda printsid valge hobuse seljas päästaksid, vaid rohkem nagu ikka lohe. Lihtsalt mälu on vahel lollisti selektiivne ja minapilt ühes sellega.