Kõige eelesitatu juurde käivad kindlalt siia jäänud, siia jäetud vene sõjaväelaste küsimused. Kuidagi ei saa selles osas silmi kinni pigistada ja olukorrast mööda vaadata. Need olud on endiselt problemaatilised ja saavad eriti tõsisteks tulevikus.  Selles osas oleks vaja esitada mõnda ajaloolist  situatsiooni ja dokumenti. Ehk esitamisele tulevad materjalid ja tekstid vähendavad või kustutavad maha eufooriat, millised on juba aastaid käibel. Tõde on aga sageli vägagi karm ja tihti pöörab senised tõekspidamised pea peale. Nii võib juhtuda ka nüüd, seda juhul, kui rahvas ei ole lõplikult muutunud pimedaks, kurdiks ja tummaks.  Eesti rahva kohta on sageli öeldud ja öeldakse ilmselt ka edaspidi: eestlased on orjarahvas, oma tõekspidamistelt ja käitumiselt ülimalt orjameelsed ja kõigega leppivad. Ma ei  ole sellega nõus. Eestlased enamuses ei ole orjad, sest ajalugu pajatab, et isegi orjad on korduvalt üles tõusnud ja oma õiguste eest võidelnud. Eesti rahvas aga ei võitle enam mitte millegi eest, vaid nokib usinalt ka neid väheseid, kes veel julgevad suud paotada.