Nii teadvusolenguis end tunnetav elutung juba ise oma surma kar­tusel püüab saada endasse võimalikult palju vaheldust, uudsust, "sensat­sioone", ja mida enam neid ta endasse jõuab jäädvustada, seda enam kas­vab ta seesmiselt. Ja selleks kogub ta neid ka enda ümber, s. o. kasvab ka väliselt. See on analoogiline ja võib olla olemuseltki sugulasprotsess sellele,  mis orgaanilise elu algüksuse, rakukese, ajab kasvama ja jagunema, s. o. siginema.