Edaspidi hakkasingi pisut tempos viilima, tehes intensiivsemaid asju nagu näiteks känguruhüppeid üle ühe. See võimaldas ikka trenni lõpuni kaasa teha, ehkki mis seal salata: üks viimaseid  harjutusi, kus tuli kükkasendis kätele toetudes hüpata jalad taha sirgu ja käte juurde tagasi ja siis püsti, tundus juba nii raske, et mu jalad konkreetselt värisesid ja ma ei suutnudki püsti hüpata, pidin tõusma. Õnneks ei ole ma mees - nood pidid vahepeal, kui jalad taha viidud, ka ühe kätekõverduse tegema.