Nädalavahetus möödus (nagu viimasel ajal  kipub kombeks olema) laisklemise tähe all. Reede õhtul käisime suurepärase Hannaga kinos, mis osutus väga mõnusaks elamuseks. Osalt sellepärast, et Hanna on kõige haritum ja mõistlikum inimene mu vanusegrupis ja muidugi ka tänu suurepärasele filmielamusele. Pileteid ostes tundus küll, et kolme tunni jooksul jõuan ma kinosaali kolm korda une ja pissihäda kätte ära surra, aga oh seda üllatust siis, kui film äkki läbi sai. Ja kui selle filmi emotsionaalset väärtust sõnadesse panna üritada, siis tasub mainida, et isegi mu stone cold fox'ist realist Hanna poetas pisara.