Ning nii meie kirjanduslikes sõnavõtmisis kordub aastast aastasse sama nähe, mis poliitikas: "vastase" halvutamine ning naeruvääris­tamine (põhimõttelisel pinnal küll, aga liigse teravusega). Ja tulemu­sedki on  samad: publik tüdineb veel enam, heidab käega: ah, kiskle­vad niisama nagu Toompääl (kultuurkapitali ümber - arvatakse üldsuses). Siingi ihatakse "kõva kätt".