Reedene PÖFFi päev kujunes kõige viljakamaks: käisin vaatamas neid nelja filmi:     "Platoni akadeemia"  "Kondimees"   "Vaikiv armee"  "Black Dynamite"    "Platoni akadeemia" üllatas mind positiivselt. Film rääkis võõravihast Kreekas, eriti albaanlaste suhtes. Oma päevi laisalt õhtusse veeretavad vaiksel ristmikul  poode pidavad vennikesed on ühe oma koera õpetanud haukuma ainult albaanlaste peale. Albaanlastest räägib ka jalgpallilaul. Selle sõnum on: "albaanlane, sinust ei saa kunagi kreeklast". Siis aga selgub, et üks filmi peategelane on albaanlane. Päris kindel selles olla ei saa, kuid sõprade omavahelistesse suhetesse lööb see kahtlus sügavad mõrad. Ka peategelane ise on rööpast väljas. Mina?! Ja albaanlane?! Tema šokk oli umbes nii suur, kui võiks olla nt pronkssõduri narkomaanist kaitsja Rebase hämming, kui ta  saanuks teada, et on pooleldi venelane...  Film kulges aeglaselt ja rahulikult, kuid pani rahvusküsimuste ja võõraviha peale väga elegantselt mõtlema. Soovitan!  Teist filmi, Austria s tehtud "Kondimeest" (Der Knochenmann) soovitan ka. Pikalt ei ole mõtet sisu tutvustama hakata, ütlen vaid et tegemist on ühe täitsa ägeda ja stiile Austria krimkaga. Moraal on see, et teil ei ole aimugi, mis mõne kõrvalises kohas asuva maaresto keldrid endas varjata võivad! Ja kui su sõrm on kogemata maha raiutud, siis ei tasu sellest  end veel liialt morjendada lasta :)  Üks uus näitleja hakkas ka sealt filmist silma - ungarlanna Dorka Gryllus.  Õhtu viimane film oli minu jaoks "Black Dynamite", USA 70ndate (ja ilmselt ka 80ndate) (märuli)filmide paroodia. "Musta Dünamiidi" parodiseerimised keerasid täiesti kreisilt kuid siiski stiilselt üle võlli. Kuigi film oli hea, jõudsin ka selgusele et paroodiad on minu jaoks täielik ajaraisk. Olgu nad nii coolid kui tahes...  Saal, kusjuures, oli välja müüdud, nii et istusin  piletimüüjatelt pätsatud toolis Sõpruse saalis seina ääres. Lõppuks istusingi neist ligi tosinast nähtud filmist ligi poolte seanssidel kuskil kinosaalis treppidel või esimeses reas või muidu veits kehvades tingimustes. Kaelakaardi omaniku mured ja rõõmud :)  Üks reedene film on veel tutvustamata ja see on "Vaikiv armee". Tegemist on tõsielulise mängufilmiga, mis vestab naiivsest ent heast hollandi restoranipidajast, kes elab ühes Ida-Aafrika riigis. Olude sunnil läheb ta riigi mässulisematesse regioonidesse  otsima üht sõjapealikku, et veenda seda meest vabastama tema alluvuses olevad lapssõdurid. Tüüp on uskumatult idealistlik (tekib küsimus, et kuidas ta sellel maal üldse nii kaua sellise suhtumisega vastu on pidanud), aga vähemalt ta  . Sellega võlub ta ka ühe abiorganisatsiooni naissoost töötajat. Ka tema leiab, et heade kavatsustega inimesi on kõvasti, kuid vähesed püüavad ka reaalselt midagi ära teha.  See oligi minu jaoks filmi üks põhipointe - arengukoostöö ja inimõiguste teemadel ei ole mõtet niisama targutada ja seletada, tegutsema peab! II järeldus on, et valge mees (antud filmi kontekstid kullakaupmeeste näol) endislt mõjutab (negatiivselt) paljusid täna arengumaades küdevaid konflikte.  Meeles tasub ka pidada, et  ... Need on lapsed, kes ei käi koolis, keda sunnitakse teisi tapma, kes kannatavad ajupesu käes ja  kelle oodatav eluiga on masendavalt lühike isegi Must Aafrika riikide kontekst is....