Jan Jönson on karune, intensiivse sisepõlemismootoriga ja eriliselt sugestiivse kõnemaneeriga elava žestiga mees. Ta imeb vestluse ajal su täielikult endasse - su tähelepanu, hingamise ja kogu füüsise. Eestlase jaoks võiks ta olla Riho Sibula teisik, ainult kleenukesem ja heledat verd. See karismaatiline Hermes, Rootsi Kuningliku Draamateatri taustaga näitleja, ei tööta traditsioonilisel laval, vaid lavastab Becketti teatritekste vanglates üle maailma.  Nägin teda esimest korda monolavastuses "Tõelusehetked" Minski teatri­festivalil, kus ta kolme-nelja tunni jooksul vahendab kogemusi oma vanglatööst. Tema isiksus sulab, tema keha ja hing on üleni sõnumi teenistuses. Oma vaimusilmas näed sa nende vangide nägusid ja kujusid, eluks ajaks vanglamüüride taha mõistetud mustanahalist bardi Spoon  ­Jacksonit ning oma käe läbi elust lahkunud ­Papa Smurfi...  Jönsoni tegutsemise abil saavad eluaegsed kontakti lootuse ja elu mõttega. Jönson on kui antiikmaailmast pärit jumal Hermes - tiivuliste sandaalidega sõnumivahendaja vangla ja vaba maailma vahel. (Hermes on vanakreeka mütoloogias rändurite, lambakarjuste, maismaarännu, kõnemeeste, kirjanduse, kavaluse, luuletajate, spordi, kaalude ja mõõtude ning varaste jumal ja jumalate sõnumitooja inimestele. Sümboliteks reisikaabu, tiivulised sandaalid,  heeroldikepp - K.G.)  Kohtusin Jan Jönsoniga Tallinnas, kui ta oli üle vaatamas Tallinna Linnateatri Taevalava, paika, kus ta detsembris "Talveöö unenäo" festivali külalisena hakkab mängima eesti inimestele oma šokeerivat monotükki "Tõelusehetked".