Nädalavahetusel olin Tartu hansal. Soojust oli küll isegi minusuguse kõrbeelaniku jaoks veidi paljuvõittu. Õnneks oli Anne kanal sealsamas jalgsitee kaugusel. Ujumas olles püüdsin ikka rohkem sukelduda et ka kolbas paiknev aju saaks ka vajalikul määral jahutust.  Kesklinn on küll palju muutund. Hirm klaasine ja kandiline. Eks see rahamaailma tundemärk. Selline karm ja tundetu.          Turul käisin. Ostsin mett ja tomateid ja kurke. Turumüüjate ja pakutava kauba rohkus ja hea kvaliteet lõi küll pahviks. Kadestan teid tartlased. Mõtlesin et see turg ja turu sild on suure tähtsusega Tartu hea aura jaoks. Kui ikka on sellise kohapeal kasvanud söögikraami ühelt poolt väiketootja turustusvõimalus, teiselt poolt hea võimalus osta. See mõjutab inimest palju. Tallinnas polegi sellise hea auraga  turgu. Inimesed ostavad oma köögiviljad põhiliselt igasugu marketitest. Aga mis see kraam ka väärt on. Samasugune puine ja närviline nagu inimesed kes seda söövad. Ja turud on Tallinnas ka kuidagi tolmused ja rääbakad. Tartu turul aga oli hea olla.  Ja see sild. Just paras otsetee linnast jala ujuma tulla. Ja sillal käijaid oli päris palju. Kujutan ette, kes on selle tee jala käinud, vahepeal end karastavasse vette kastnud, on palju parem inimene kui see kes ujuma saamiseks peab ette võtma teekonna autos  või tolmuses ühistranspordis. Noh nagu Tallinnas.  Sest noh. Kuidagi hea oli kohe Tartus olla. Eks see sellest aurast.