Ungari, ungari keeles Magyarország, ametliku nimetusega Ungari Vabariik, on merepiirita Kesk-Euroopa riik Karpaatide basseinis, mis piirneb  Austria, Slovakkia, Ukraina, Rumeenia, Serbia, Horvaatia ja Sloveeniaga. Ungari Rahvavabariik (Magyar Népköztársaság) oli riigi ametlik nimetus kommunistlikul perioodil, kui Ungari 1949-1989 asus Nõukogude Liidu mõjusfääris. Esimene suurem opositsiooniliikumine Idabloki kommunismile sündis 1956. aastal toimunud Ungari Revolutsiooni käigus, kui ungarlased nõudsid vabadust, demokraatiat ning poliitilise rõhumise lõpetamist. Punaarmee tungis Ungarisse, surus revolutsiooni jõuga maha, mõrvas revolutsiooni juhid ja  sundis kommunistliku režiimi vastase opositsiooni alistuma. Selline riik püsis kuni aastani 1989, kui opositsioon ühendas oma jõud ja sundis valitsevat režiimi kommunismi hülgama. Kommunistlik riik pidas end Ungari Nõukogude Vabariigi õigusjärglaseks, mis loodi 1919. aastal ning oli pärast Nõukogude Venemaad teine kommunistliku korraga riik maailmas.    1918. aastal, pärast lüüasaamist Esimeses maailmasõjas, varises Austria-Ungari monarhia. Peaminister Tisza mõrvati Budapestis sõdurite jõugu poolt  1918. aasta oktoobris toimunud Astrite revolutsiooni käigus. 31. oktoobril 1918 tõi Astrite revolutsiooni edu Budapestis peaministrina võimule vasakpoolse liberaali krahv Mihály Károlyi. Károlyi oli olnud Antanti pooldaja sõja algusest peale. 13. novembril 1918 loobus kuningas Karl IV võimust, aga mitte troonist. Selline tehniline pisiasi tegi hiljem võimalikuks tema troonile naasmise. 1918. aastal andis Károlyi, innustunud Wilsoni patsifismist, korralduse Ungari Armee täielikuks desarmeerimiseks. Ungari jäi  oma ajaloo kõige süngemal tunnil riigikaitseta. Naaberriigid alustasid relvastumist. 16. novembril 1918 kuulutati välja Esimene Vabariik ja Károlyi nimetati selle presidendiks. Tema valitsus kuulutas seadusevastasteks kõik relvastatud ühendused ja ettepanekud riigi terviklikkuse kaitsmiseks. Károlyi valitsuse sammud tõid kaasa rahva rahulolematuse, eriti siis, kui Antanti riigid hakkasid jagama tükke põlisest Ungari territooriumist nii Rumeeniale, Jugoslaaviale kui ka Tšehhoslovakkiale. Prantsuse ja Serbia  jõud okupeerisid Ungari lõunaalad.    1919. aasta veebruariks oli valitsus rahva toetuse täielikult kaotanud, olles läbi kukkunud nii sise- kui sõjalistel rinnetel. 21. märtsil, kui Antanti sõjaline esindaja nõudis Ungarilt veelgi suuremaid territoriaalseid järeleandmisi, kirjutas Károlyi kõigile nõudmistele alla ja astus tagasi. See tähistas ühtlasi  Ungari Demokraatliku Vabariigi lõppu ning uue vabariigi - Ungari Nõukogude Vabariigi - loomist.    Võimule tuli Ungari Kommunistlik  Partei Béla Kuni juhtimisel, kes kuulutas välja Ungari Nõukogude Vabariigi. Kommunistid lubasid võrdsust ja sotsiaalset õiglust. Kommunistid ehk "punased" tulid võimule suuresti tänu sellele, et olid ainus rühmitus, kel oma relvastatud võitlussalgad. Kommunistid lubasid, et Ungari kaitseb oma territooriumit mobilisatsiooni läbi viimata (ilmselt Nõukogude Punaarmee toel). Sellepärast oligi Ungari Punaarmee väike vabatahtlikest koosnev üksus (53 000 meest). Suurema osa punaarmeelastest moodustasid Budapesti  relvastatud tehasetöölised. Alguses saavutas Kuni režiim paar muljetavaldavat võitu: Ungari Punaarmee geniaalse strateegi, kolonel Aurél Stromfeldi juhtimisel tõrjuti riigi põhjaosast välja Tšehhi armee ning idas kavandati marssi Rumeenia armee vastu. Siseriiklikult natsionaliseeris kommunistlik valitsus tööstus- ja kaubandusettevõtted, ühistas elamufondi, transpordi, panganduse, meditsiinisfääri, kultuuriasutused ja kõik üle 400 000 m2 suurusega maavaldused. Toetus kommunistidele osutus aga lühiajaliseks.  Riigipöördekatse järel astus valitsus rida samme, mida tuntakse kui "punast terrori". Mõrvati mitusada inimest (enamus neist olid teadlased ja intellektuaalid). Nõukogude Punaarmee ei saanudki võimalust uut Ungari vabariiki abistada. Hoolimata sõjalisest edust Tšehhoslovakkia armee vastu andsid kommunistlikud juhid kõik tagasivõidetud alad lõpuks käest. Selline suhtumine mõjus vabatahtlikule armeele demoraliseerivalt. Ungari Punaarmee saadeti laiali veel enne, kui see oma sõjakäigud edukalt lõpetada suutis.  Kodumaise tagasilöögi ja pealetungiva Rumeenia armeega silmitsi seisev Béla Kun põgenes oma seltsimeestega Austriasse, Budapest okupeeriti 6. augustil. Kun ja tema seltsimehed võtsid kaasa arvukalt kunstiväärtusi ja Riigipanga kullavarud. Kõik loetletud sündmused, eriti aga lõplik sõjaline lüüasaamine tõid kaasa rahva sügava vastumeelsuse Nõukogude Liidu (kes ei pakkunud sõjalist abi) ja juutide suhtes (enamik Kuni valitsuse liikmeist olid juudid, seega oli hõlbus neid valitsuse vigades süüdistada).    Uueks võitlusjõuks Ungaris said konservatiivsed rojalistlikud kontrrevolutsionäärid ehk nn. valged. Samad jõud, kes organiseerusid Viinis ja moodustasid Szegedis vastasvalitsuse, haarasid nüüd võimu Transilvaania aristokraadi István Bethleni ja endise Austria-Ungari laevastiku ülemjuhataja Miklós Horthy juhtimisel. Konservatiivid kuulutasid Károlyi valitsuse ja kommunistid riigireeturiteks. Lääne-Ungarist sai alguse üle riigi levinud poolregulaarsete ja poolsõjaväeliste üksuste valge terror (politsei  oli kokku varisenud ja riigis puudusid tõsiseltvõetavad regulaarüksused ja võimuasutused) ning mitmeid innukaid kommuniste ja vasakpoolseid piinati ja hukati ilma kohtuta. Radikaalsed valged korraldasid pogromme ka juutide vastu, kelles nähti kõikide Ungari territoriaalsete kaotuste põhjustajaid. Lahkuv Rumeenia armee rüüstas maad: Rumeeniasse veeti sadu kaubavaguneid loomade, masinate ja põllumajandussaadustega. Hinnanguliselt põhjustas nende tegevus nii suurt varalist kahju, et 1919. aastal toimunud  rahukonverents ei nõudnud Ungarilt reparatsioonide maksmist Rumeeniale. 16. novembril marssis Horthy armee Rumeenia nõusolekul Budapesti. Valitsus taastas samm-sammult kodanike turvalisuse, lõpetas terrori ja ehitas üles võimuorganid. Tuhanded Károlyi ja Kuni režiimi toetajaid arreteeriti. Radikaalsed poliitilised liikumised suruti maha. Märtsis taastas Ungari parlament riigis monarhia, lükates kuninga valimised rahvarahutuste vaibumiseni edasi. Selle asemel valiti regendiks Miklos Horthy, kellele anti mh.  volitused nimetada Ungari uus peaminister, kasutada seaduste puhul vetoõigust, kutsuda kokku või saata laiali parlament ja juhtida relvajõude.