naeratan sulle  läbi  lõkke  mis on syydatud  uue aja auks  nende hulgas  kes vanu tunnevad  aga ei mäleta  sest vanad ajad on liiga vanad  ja neid ei mäleta keegi  enam  ei saa teada  mille eest seisis päikserist kaelas  olgu hõbedast, vasest või muust    nemad ei kysi luba  isadelt  tytarde võtmiseks  sest tytred teavad  juba ammu  on kõik otsustatud    nemad ei anna asu  allikale  puule  ja kivile  mis  kysivad vaid hõbedat  mitte verd  mida kyllalt voolab    naeratan sulle  ja mu silmad on kurvad  selle maailma pärast  mis on kadunud  ja selle pärast, mis varsti  otsa saab    (sydakuu 29., 10222)