> Kaks tuttavat mööduvad: esimene tervitab säravalt, teine vaoshoitumalt.  > Keegi räägib nalja, tema naerab koos ülejäänud seltskonnaga, hõikab midagi rõõmsalt juurde, paar inimest turtsatavad viisakalt, siis vaikus.  > Inimene tuleb seltskonda. Teised räägivad omavahel edasi. Inimene lahkub seltskonnast.  > Keegi, kes teise juttu kuulab: esialgu kindlalt,  rõhutatult, kuid aegamööda ta ilme kustub; noogutused kangestuvad, silmalaod langevad, pilk klaasistub.  > Esimene vaatab teise poole, teine põrnitseb ette, esimene heidab pilgu maha, teine pöörab end korraks, esimene tõstab pea, teine räägib kellegagi, esimene räägib kellegagi.  > Üks inimene peatub, tervitab, teine peatub, tervitab. Järgneb paarisekundiline vaikus, mille järel mõlema pilgud kanduvad mujale.  > Otsevaates inimese nägu, kui ta kellegagi vestleb. Otsevaade püsib ka  siis, kui vestluskaaslane pöörab äkitselt ära ja räägib kellegi teisega edasi.  > Kaks tuttavat mööduvad, mõlema pilgud teadlikult veidi kõrvale suunatud.      Välist võimu pole enam vaja: me toodame end ise, pakendame end ise, turustame end ise, müüme end ise, kasutame end ise.    Jälgime end ise, hindame end ise, kaitseme end ise, väldime end ise, kiidame end ise, keelame end ise, süüdistame end ise, kohandame end ise, julgustame end ise, sallime end ise, petame end  ise, eraldame end ise, sooritame end ise, mürgitame end ise, ahistame end ise, paljastame end ise, päästame end ise, põlgame end ise, alandame end ise, võõristame end ise, karistame end ise, lohutame end ise.      Püsiv vaikne tunne, et midagi jääb alati puudu.