Mina ei imesta, kui kuulen naisi julgelt isegi lapse kuuldes  kuulutamas: "See pole minu laps. Ta on isa laps!" Või: "Mina ei tea, kelle laps ta on. Meie peresse ta küll pole läinud! Ma olen seda alati öelnud." Piitsahoop, mis selle ütlemisega lapsele - väsinud armastuse ärateenijale vastu vahtimist lajatab, ulatub kindlasti südameni. Mida haigemaks laps sellest jäi, seda haigem ta võibolla tahab olla, sest haiget võibolla armastatakse. Laps hindab enda järgi. See tähendab: kui pisike kaitsetu loomake on haiget saanud, siis laps kohtleb teda hellalt, et haigel hea oleks. Ta ootab, et tedagi koheldakse samuti. Tema täitumatu unistus muutub lootusetuseks. Sellisel lapsel pole lootust paraneda.