Kõige rängemini on Herbert Readi, T. S. Elioti ja nende mõtte­kaaslaste rünnakud raband romantismi lüürilisima lüüriku Shelley kuulsust, keda siin kavatsen mõnel leheküljel iseloomustada. Oma esseedekogus For Lancelot Andrewes ütleb Eliot Shelley kohta muu seas, tema luules "kõla eksisteerivat ilma mõtteta", ja ta peab teda  ebaküpseks, kuigi andekaks algajaks. Elioti kui kõige suurema nüü­disaegse traditsionalisti ja otse romantiliselt kirgliku klassitsiti ja intellektualisti poolt ei ole sellased otsused imekspandavad. Ome­tigi ei oleks inglise luulele praegusel hetkel põrmugi kahjuks, kui ta Elioti poolt imeteldava "distingeerit kuivuse" asemel leiaks endas selle võimsa lüürilise soone, mida Shelleyl oli rohkem kui kellelgi teisel.