Otse loomulikult nii oligi, ilusaid androgüünseid mehi oli karjakaupa. Ja milline huvitav maailm, palju kiireid tsikleid, aga ei ühtki kiivrit ja veelgi enam - ei ühtki õiget tsiklimehe naeratust.  Ega ka  mitte süžeed, selle asemel oli vahepeal mõni emohetk. Aga tühja kah. Millegipärast suudan ma animede puhul (kuigi ma end tõsiseks huviliseks ei pea) andeks anda ka sellise cheesy sentimentaalsuse, mis igas muus kontekstis valjusti ägama paneks. Ilmselt ongi nende fenomen osalt selles.  Mis seal salata, vastava tujuga võin isegi übersentimentaalne olla, aga väga salaja. Sentimentaalsus tundub olevat nagu mingi ohtlik, organismi nõrgestav nakkus. Justkui huuleohatis - nii tavaline ja normaalne, et see kusagil keres passib ja vahel välja lööb, aga kui see juhtub, siis on ikka kole ja piinlikuvõitu (kuigi ei mõista hästi, miks peaks piinlik olema).