Euro on kohal. See kauaoodatud ning -igatsetud raha. Mina isiklikult olen piisavalt romantiline, et kroonist südamest puudust tunda, kuid samas ei jää mulle arusaamatuks, miks meile eurot vaja oli (kui meie reformimeelse valitsuse juttu usaldada). Poes on tegelikult üsna ebamaine käia, praegu on hinnasildid veel nii kroonides kui eurodes, seega üsna segane värk. Ei ole midagi võimatut, lihtsalt võõras. Mulle kahjuks eurod praktikas väga ei meeldi, aga õnneks harjub inimene kõigega. Esimesed  euroostud on edukalt sooritatud, kusjuures minu meelest on paberraha kuidagi eriti näotu. Eeldatavasti hakkan nüüdsest rohkem kaardiga maksma, varem eelistasin sularaha, aga mulle lihtsalt ei meeldi see sendimajandus, kilisevad-kõlisevad taskud. Vähemalt pole ajakirjanikel nüüd puudust teemadest, millest kirjutada - euro üksi oleks justkui kümne teema eest - sest eks ikka leidub inimesi, keda avalikku häbiposti riputada (nt keegi, kes alles 1. jaanuaril kuulis euro tulekust), hinnatõusuga seotud intriige, eksitusi  - nii inimlikke kui pahatahtlikke. Ise nägin mõni päev tagasi, kuidas toidupoes avaldati soovi infoletis kroone eurodeks vahetada ning sõbranna juhtus poodi sel ajal, kui üks väljapeetud daam püüdis viiesajaeurosega (need pidid ju haruladased olema?) terve käru täie kraami soetada, mis aga ei õnnestunud ning müüja pidi kõik ostmata jäänud kaubad ükshaaval uuesti läbi lööma. Ilmselt meenutame juba õige pea kroone mõnusa nostalgiaga, mõistmata, kuidas me küll omal ajal ilma eurodeta hakkama saime.    Aga ilmataati eurod ei huvita, tema ajab oma asja ning lund muudkui sajab, sajab, sajab.