ÕDE HEDWIG BÜLL    Ma sündisin 23. jaanuaril 1887. aastal Eestis, Läänemere kaldal, päris Euroopa põhjaosas. Olin kuues laps kaheksa venna ja õe hulgas. Minu kodulinn Haapsalu on väike sadamalinn 3000 elanikuga. Suvel saabus sinna palju puhkajaid kõige erinevamatest maadest. Minu isal oli seal mudaravila. Ma kasvasin eemal suurte linnade saginast, armastasin merd, metsi, Eestimaa kauneid lagendikke.  Tänu vanematele oli mul õnnelik ja rahulik lapsepõlv. Eesti oli  Venemaa provints ja kuni 15. eluaastani käisin ma vene riigikoolis. Pärast saadeti mind Sankt-Peterburgi, saksa protestantlikku kooli, kus sain kolme aasta pärast bakalaureuse kraadi. Need aastad olid otsustavad minu elus - just siis omandasingi ma vaimse hariduse, mis määras kindlaks minu tuleviku. Issand sisendas minusse soovi teda tundma õppida ja mõned raamatud jätsid mulle sügava mulje. Siis ma otsustasin sõita misjonärina Indiasse koos ühe oma armastatud õega. Kuid tundsin, et mu minevik on tugevam minu  soovidest ning kannatasin üha rohkem nende pattude pärast, mis mind kinni hoidsid.  1903. aasta suvel saabus Haapsallu evangelist M. Kargel, kes saatis M. Bedeckeri tolle reisi ajal mööda Siberit. Ta oli väga tuntud Venemaal ja kavatses Haapsalus läbi viia mõned koosolekud, mõned neist - meie majas. Teda kuulates mõistsin ma selgelt, et pean oma elu pühendama Issanda teenimisele. See oli unustamatu päev, minu hinges käis võitlus, kuid ma otsustasin kindlalt, et minu saatus peab olema seotud meie  Lunastaja teenimisega.  Ma pidin sõitma tagasi Sankt-Peterburgi, kus elasin usukaaslaste peres pansionil. Koolis ei jaganud keegi mu veendumusi ja minu jaoks oli ootamatu leida toetust vene aristokraatide hulgas, kellel oli ülisuur mõju Sankt-Peterburi vaimse elu arengule. Näiteks vürstinna Lieveni palee uksed olid alati avatud evangelistidele, kes saabusid siia mujalt Venemaalt ja Saksamaalt.  Minu hinges käis sel ajal sisemine võitlus, mida iseloomustasid tõusud ja mõõnad, kuid ma jäin truuks valitud  eesmärgile ja veendusin oma valiku õigsuses. Mäletan hästi seda vaimustust, mis valitses Sankt-Peterburis pärast Venemaa-Jaapani sõja väljakuulutamist. Mäletan, kuidas minu armastatud Eestis puhkes revolutsiooniline terror. Mitmed mõisad põletati maatasa ning vihkamine eestlaste ja baltisakslaste vahel kasvas. Just sel ajal tunnetasin palvete jõudu. Tean, et minu ema palved päästsid mu Peterburis sel äreval ajal. Samal ajal suri mu isa.  1903. aastal sain ma bakalaureuse kraadi, kuid esialgu ei  teadnud, millega hakkan tegelema.  Kuid ma olin veendunud, et on olemas midagi, mida pean tegema - pühendama oma elu Issanda teenimisele. Mul avanes võimalus tutvuda saksa evangeelse kooli tegevusega Malches ja aasta pärast läbisin ma ema loal ümberkvalifitseerimiskursused. Kursused andsid mulle hindamatud kogemused ja sügavad teadmised. Õpingute ajal lugesin läbi raamatu armeenlaste saatusest ning soov töötada selle rahva hulgas sundis mind astuma evangeelsesse kooli. Peagi sain ma Frankfurdist armeenlasi  toetavast organisatsioonist kutse töötada Türgis Marashi misjonärikeskuses. Ent minu nooruse tõttu saadeti mind alguses ühte saksa külla, kus töötasin naiste ja lastega. Pärast sain ühelt tsaariõukonna daamilt kutse töötada Peterburis vaeste hulgas. Seal töötasin ma mõned kuud.  1909. aastal algas Kiliikias taas kohutav veresaun, ja minu sõit Idasse lükkus taas edasi. Misjonikomitee soovitusel läbisin vastloodud koolis õpetajate-misjonäride koolituse. Seal õppisin kaks aastat ja lõpuks, 1911. aastal  sain pühendada oma elu sellele tööle, mis oli minule määratud. Vaatamata sellele, et lahkumine lähedastest oli väga raske, oli mu süda täis rõõmu - lõpuks saan teha seda, mille poole olen nii väga püüelnud. Aastatel 1911-1916 õpetasin ma Marashi orbude varjupaigas, kus töötasin koos oma sõbranna Marie Levonjaniga, kes oli lõpetanud "Воn-Рasteuгi" Strasbourgis. Kooli tegevus toimus euroopalikel alustel. See koostöö tõi meile mõlemale suurt rõõmu. Väga tugevat mõju avaldas mulle suhtlemine õde Beatrice  Rohneriga, kes töötas samuti Marashis.  1916. aastal saatis Harunie varjupaiga direktsioon mind teise misjonijaama. Eelmisel aastal oli alanud kohutav armeenlaste deporteerimine ja meie südamed olid lõhkemas kõigist neist metsikustest, mille tahtmatuteks tunnistajateks olime saanud.  Samal ajal valitses minu kodumaal revolutsiooniline ja bolševistlik terror ning mitmed lähedased inimesed langesid selle ohvriks. Peaaegu aasta ei teadnud ma oma koduste kohta midagi. 1919. aastal sain ma puhkuse ja lahkusin  Türgist, et sõita oma pere juurde. Teel, Konstantinoopolis, sain teate oma ema surmast. Asjaolud sundisid mind peatuma Austrias, Gratzis, oma eaka tädi juures, kelle eest hoolitsesin umbes poolteist aastat. Ja alles 1921. aastal õnnestus mul jõuda Eestisse, oma lähedaste juurde. Marashi tagasi pidin sõitma aasta pärast, kuid jäin haigeks ja see uks sulgus minu jaoks igaveseks. Kuue kuu pärast, 1921. aastal õnnestus mul sõita taas Idasse, seekord juba vastloodud idamisjoni Action Chrétienne en Orient kaudu.  Aleppost sai minu uus tegevuskoht. Seal töötasin ma armeenia põgenikega meie Issanda nimel. Kristus ise suunas mind ja täitis minu elu õnnega …    Le Levant, nr 4, veebruar-märts, 1931