Töötanud. Nagu loom. Mitte küll palju tunde peale tööd, aga selle eest täispingega, andes endast niipalju kui oskan ja natuke veel peale. Ajades end edasilükkuvate tähtaegade pärast lõpuks nii närvi, et ma viimasel nädalavahetusel olin peaaegu täiesti tegutsemisvõimetu, ainult  närveerisin jubedalt, et mis küll esmaspäeval saab ja mis küll ikka esmaspäeval saab ja mis ometi smaspäeval saab… kuni mulle jõudis väga selgelt kohale, et midagi ei saa. Pean lihtsalt julgema kõva häälega ka teistele tunnistada, et ma ei saagi selle ülesandega etteantud tähtajaks valmis ja et mul pole õieti suurt aimugi kah, kuidas ma üle selle koera saba saan, mis mul veel ees ronida on. Peale seda saabus minu suur rahu ise, kodus sain nii mõnegi asja ära tehtud ja esmaspäeval tööl hakkasid ka asjad vaikselt  laabuma. Aga see enese paanikasse ajamine tabab mind aeg-ajalt. Ja see on kole, kui ma ei näe mingit lahendust oma murele.