Nõukogude dramaturgia püüded juhivad  küsimusele, mis meilgi on aktiivne, see on positiivse kangelase ehitamise probleem. On loomulik, et nõukogude kommunist tunneb end kangelasena "uue maailma" loomisel. Aga sellest pole küllalt, kui ta kangelane on enda silmis, ta ihkab sellena ka teistele paista ning ees­kujuna ergutavalt mõjuda.