Toetudes bioloog von Uexkülli seisukohale, et reaalsus sisaldab endas väga palju erinevaid vorme ja kuna igal elusolendil on nö oma maailm, mis põhineb iga kindla liigi iseloomulikule kogemusele (ehk teisisõnu, kärbse ja inimese välismaailma kogemus on kaks täiesti erinevat asja), asub Cassirer inimest vaatlema kui loomaliigi kõrgemat esindajat - liiki, kes ei ela mitte laiemas reaalsuses, vaid reaalsuse uues dimensioonis (44-46).  Füüsilisele maailmale lisandub veel sümboolne maailm, kõiges oma  mitmekesisuses, ja seetõttu ei saa me kunagi rääkida reaalsuse vahetust tunnetamisest. Inimest ümbritsevad peale keele veel religioossed, müütilised ja kunstilised sümbolid ja isegi kui väga püüda, pole võimalik sellest vaatlus-spektrist kõrvale hiilida. Ühe näitena osutab Cassirer Augustinusele, kes ei võinud ega saanud oma elu teisiti mõista, kui vaid läbi kristliku usu sümbolite (83).  Cassirer kirjutab, et