Mul on Krakaueri raamatutega mingi oma teema, umbes nagu Tolkieniga - et mida rohkem ma neid üle loen (ja ma loen neid tihti), seda rohkem ma märkan. Ja "Into the wild" filmiga see, et mida rohkem ma seda vaatan, seda sügavamalt see mind puudutab.    Ma tean, miks "Into the wild" mind  tollal, kui ma 2006. aasta suvel Krakaueri esmakordselt avastasin, nii väga ei kõigutanud: mul ei olnud selle looga veel eriti palju pidepunkte. Ma ei saanud tast aru.    Nüüd aga...    Laadisin Thomas'lt "Into the wild" lisajuppe, igasugu videosid sellest, kuidas filmi tehti ja teiste filmitegijate arvamusi samal teemal, vaatan nüüd neid järjest ja... nutma ajab, noh. No täitsa ausalt iga paari minuti tagant on klomp ikka täiesti konkreetselt kurgus.    Aga mind ei aja nutma nii  väga see, mis Chrisiga toimus ja kuidas teda portreteeritud on (kuigi see on ka väga hea, no ikka üle prahi hea!), vaid see, et iga kord, kui ma näen neid tegelasi seal ekraanil, siis minu jaoks kangastuvad minu enda "tegelased" - inimesed minu elust.    Kus Chrisil on vanamees Ron, kelles poiss mingi ammuuinunud elutahte prõksuma paneb, minul on Graham ja kopitanud lõhnaga köögipõrand, lugematud teekruusid ja riiulitäis raamatuid. Kus Chrisil on Rainey ja Jan, minul on Colin ja Joshua ja need  teised hipid, pikkade juustega mehed ja lehvivate seelikusabadega naised Queenstownis ja Coromandelis. Kus Chrisil on Wayne, minul on Bryce ja Clark Ahiparast, ja kuidas me eile viimase tööpäeva puhul pooletunnise mudasõja püsti panime, pärast mida mul ei olnud ruutsentimeetritki puhast kangast ega nahka. Nii palju on sarnasusi.    Ja ajab nutma, noh. Mitte kurbusest, vaid sellest, kui sügavalt ja lähedalt kogu see lugu puudutab, kuidas ma aina rohkem aru saan, mis teda ajas ja miks, või siis  vähemalt mulle tundub, et hakkan.    Ma siin vahel üritan ikka kätte võtta ja seletada, mida see reis kõike teinud on, aga no ei tule veel, noh. Peab veel aega mööda minema, asjad veel tagantjärele selgemaks muutuma, ehk siis mul ühenduvad täpikesed paremini pildiks kokku, et näe, see on see, mis Uus-Meremaal juhtus.    Ma sain üleeile lausest "It's all about people" ("Asi on inimestes") teistmoodi aru; erinevalt sellest, kuidas ma varem sain.    PS. No mis teha, on pühapäev, kell on  kolm pärastlõunal ja ma pole ikka veel voodist välja roninud. Vihma sajab. Jälle. Mõtete heietamise päev on. Jälle.