Ma tunnen, et ma olen jälle iseendal tee peal ees. Tahaks anda kõike, kuid minu sees on justkui mingi tõrge, mis ei lase. Kuhu on minu haldjad läinud?  Kõige raskemad võitlused peame me alati enesega, see on paratamatus.    Ma olen vist ainus inimene, kes tõesti armastab eestipäraseid jõule.  Kas te ei ole märganud, et jõulud on üks meie pidustustest, kus polegi põhirõhk meeletul  pidutsemisel (mõelge erinevate tulede või aastavahetuse peale)? Põhiline on ikka söömine...praekapsas, verivorstid, ahjukartulid...jah, kõht läheb juba praegu tühjaks (olen jälle terve nädal põhitoidusena riisi tarbinud).        Tahaks....talveparadiis.