Kuivõrd uuenduspedagoogika erivoolud "kasvatuse vabaduse" hüüdsõna, aga ka hüüdsõna all "lähtekoht lapsest" või "lapsest väljuda" mainitud asjaolusid pole  arvestanud, niivõrd tuleb neisse suhtuda kriitiliselt. Kuid mainitud asjaolud ei tohiks meid takis­tada nägemast, et kasvatusel on siiski oma kindlapiirdeline töö­väli, kus meie oleme autonoomsed ja kus meie tegevust kannab kindlailmeline eetos, mis meile annab enesekindlust ja enesetead­vust. See tööväli on piiriteldud ja ilmestatud kasvataja erilise pedagoogilise hoiakuga, erilise suhtega kasvataja ja kasvandiku vahel. Ja see hoiak on iseloomustatud, nagu juba ülal maini­sime, seega, et kasvataja on vastutav  eeskätt ikkagi lapse, sub­jekti eest, et kasvataja on väljas lapse, subjekti nimel. Iga nõud­luse ja kohustuse puhul, mida esitab meile rahvus, riik ja objek­tiivne kultuur, oleme meie, pedagoogid, kohustatud küsima, millist tähendust omavad need lapse eluseose seisukohalt, lapse jõudude ülesehitamise ja arendamise seisukohalt, ja millised vahendid on lapsel selleks, et neid nõudlusi vallutada. Me peame täitsa tead­likuks saama sellest, et kasvataja ülesanne ei piirdu mitte ainult valmisoleva kultuuri  ülekandmisega noorpõlvele. Kasvataja pole mitte ainult väärtuste vahetalitaja. Ka rahvuse, riigi ja objektiivse kultuuri suhtes pole ta mitte ainult passiivse vastu­võtja osas. Ta on enam kui seda. Ja see, mis ta enam on, see tuletub asjaolust, et ta pidevalt on pöördunud noore, kasvava ini­mese hingehoiule ja vaimsele arenemisele. Meie teeme seda lapse pärast, aga me teame, et see ühtlasi kasuks tuleb riigile, rahvusele ja objektiivsele kultuurile endale. Niihästi riigi kui ka rahvuse enda tulevikule on tähtis,  et iga noor inimene, kes peab kasvama temasse ja teda kandma, teeks seda vabalt. Alles veendunud järg­lane on väärtuslik järglane. Alles see, kes vabalt on üle võtnud suured ajaloolised ülesanded enda tahtmusse, suudab neid ka veen­dumuse ja andumisega teostada. Ja kultuur püsib ainult siis, kui ta saab toiduks noore generatsiooni sooja verd ja kui teda kannab tuksuv süda, kus "raamatud" on muutunud uuesti "elavaiks". See on kasvataja õilis kohustus ja ülesanne, sellele appi tulla, kes veel ei suuda vabalt  ja kõlbla teadliku veendumusega vastu võtta ja rahuldada neid objektiivseid, üleindividuaalseid kohustusi ja nõudlusi.