me sattusime paari spontaanse prügihunniku juurde, mis oli vähemasti paar aastakümmet juba kasutuses olnud. leidsime täiesti nõukaaegset träni. nele leidis hulga plastist nunnusid mänguasju, mille värv oli täiesti valkjaks pleekinud, aga mis kindlasti kõigile vähemalt mingi 25-aastastele meelde tulevad, kui nad neid näevad. mingi siil ja muumitroll ja... siis oli veneaegne sabaga  kosmeetika-peeglike... mu vanaemal oli selline. tänapäeval selliseid ei kasutata üldse enam. võibolla kunagi tulevad moodi jälle. jalgratta-apteek (mul oli täpselt selline), tuub kirjaga "krem-šampun" (kirillitsas, sellist mul küll polnud)... veneaegne seebikarp, selline mul jälle oli, kui ma elva linnasaunas käisin. väga arheoloogiline, aga ka mikro-arheoloogiline; seal jõledamas prügis kooberdades ja vandudes sattusin ootamatutele nostalgiahetkedele, sattusin enda ja paljude teistegi inimeste lapsepõlve ja minevikku.  mingil määral on omab iga prügi-ese nostalgia-potentsiaali, iga selline asi on osa kellegi minevikust ja võibolla tekitab väikese igatsuse. see on sarnane mahajäetud elumajades kolamisega.