Juhuslikult olen oma mõttejärje nüüd kuskile ära kaotanud, kuigi mul veel palju segast  seletada oleks, aga miski tuli mulle juhuslikult meelde ja viis muu peast minema, teinekord räägin jäle, pea hakkas ka valutama ja uni on ja nagunii on kõik mõttetu, juhuslikult tuli mulle armastus meelde, tema ei pane midagi mikski, mis temast väljaspool seisab, milleks siis minagi korra vastu eksima peaksin, olen ju armunud, kuigi ma päris kindlalt ei tea. Nägin nimelt jälle und ja ei saa jälle und, sest olen üleväsinud ja kardan, et ei näe temast und, mis saab siis? Kuigi ma täna nägin ERKI-st välja  marssivat üht tõeliselt kõige ilusamat inimest, võib-olla sellepärast, et vaatasin talle otsa ainult mõne sekundi, noh, tuletage nüüd meelde, kellel teist oli peas hall barett kolmapäeval, 25-ndal novembril k. a. umbes kella kümne paiku? Ta oli ilus sellepärast, et teda nõnda lühikest aega nägin ja tema mind üldse ei näinud, sest mul oli ema vanast ümbertehtud punane mantel seljas aga kevadeks saan ma uue kõige kaunima mantli ja kõik läheb veel hästi! Ma ei ole sellesse halli baretti armunud, see oli siiski liiga  lühike aeg, olen ta näo juba ammu unustanud. Ma ei armunud, ainult südame alt võttis külmaks ja kangesti olin kohkunud ka ja jahmunud, häbenesin oma punast mantlit ja kõik oli möödas. Arvan, armastan teist, ainult arvan, poleks ma und näinud, siis oleks kõik vanaviisi, aga millelegi ei või kindel olla selles juhuslikus maailmas. Kindel on see, et ma ise kunagi oma õnnele vastu minna ei oska, et ma oma õnne heaks midagi teha ei julge ja ma ei tea, kuidas end sundida astuma sammu, mida ma kunagi astuda ei  suuda. Armastus, tule mu juurde ometi, armas, tule mu juurde ometi, tule... Et ma saaksin naerda teie mõlema üle, pilada kõike püha ja nõnda edasi.    Olen endahävitamise masin, olen nõnda programmeeritud, need on Kurt Vonneguti mõjud, mis on nüüd programmeeritud välja lööma, ärge võtke midagi tõsiselt, see on juba unenägu, mida te loete, võib-olla ma magan juba, võib-olla on mul ilmutus peal, võib-olla ei kirjuta ma enam kõiki vajaminevaid sõnu välja, lühendades kõiki mõtteid olematusse, mõtteid ei  olegi enam, kahandan ennast olematuseni, sest ilma mõteteta ei ole ma midagi, aga kui me uuesti ärkame, oleme mõlemad jälle olemas, mõtted ja mina. Vahepeal on uni ja ma ei ole kunagi olemast lakanud, sest ma olin sinuga koos ja elasin sinu unenägudes, unenägudes sinust ja kas pole see kõik üks, nüüd jään ma tõepoolest magama või ärkan tõepoolest üles, kas sellel ongi vahet ja kui on siis ei oska mina seda leida. Homseni nüüd, kui ma uuesti uinun või ärkan.