Saksa filosoofiline tänapäev on täis küsitlusi inimese olemusest. Mitmekesistelt vaatekohtadelt sihitakse filosoofilisele antropoloo­giale kui kesksele distsipliinile. Hoopis kõnelemata W. Dilthey suu­nalisest elufilosoofiast, sihivad sinna ka suure traditsiooniga uus­kantlased, kes on sunnitud oma süsteemi aluseks võetud teadvuse mõistet avardama ja analüüsimisel  seda mõistet ikka vähem isolee­rima ja intellektualiseerima. Tarvitseb ainult viidata avastusele, et teadvusele on olemuslik intentsionaalsus, s. t. teadvus on alati teadvus "millestki", ja et välisilma reaalsus pole antud primaarselt mitte intellektuaalses aktis, siis selgub, kuhu sammub esialgu nii isoleeritud teadvuse analüüs. Kuid ka psühholoogia on ikka enam tähelepanu hakanud pöörama inimese käitumisele ja hoiakule kui ühtlasele tervi­kule. Psühhoanalüüs ja individuaalpsühholoogia ja mitmesugused  karakteroloogilised voolud on algusest pääle käinud teed, mis viivad inimese totaalsuse käsitamisele. Need mitmesugused püüdmused, nii produktiivsed ja vaadet süvendavad kui nad ka on, tekitavad ometi ligemal vaatlusel mulje, et pole veel jõutud ühtlaste kontseptsiooni­deni kõige algelisemategi struktuuride suhtes.