Tihti näib, et Eestis tegutseb kolm erineva suuruse ja maailmavaatega paralleelmaailma. Nad  mahuvad kõik samale maalapile, teavad üksteist, kuid nende väärtused ja kõik sellest tulenev on kardinaalselt erinev. Nad isegi ei täienda üksteist.    Neist kõige väiksem on kahtlemata Anu Saagimi ja ta luidrate sõprade vallatu ning provotseeriv seltskond. Nad käituvad kui Hollywoodi staarid, aga peavad seda tegema ühiskonnas, kus peamiselt sõidetakse trammidega, külastatakse igapäevaselt Säästumarketit ja saadakse ligi 5000 krooni miinimumpalka.    Seda seltskonda on vähe, aga neid kõiki  on nii palju nähtud, et ka sülelaps teab alussärkide ja suurte prillidega sangareid nimepidi ning kui tänaval neist keegi vastu tuleb, on tunne, et peaks tere ütlema. Neid nimetatakse staarideks, VIPideks või Eesti seltskonnaelu eliidiks.    Saagimi-kambast oluliselt suurem on Edgar Savisaare ja Keskerakonna kirju maailm. Sinna kuulub kümneid tuhandeid, peamiselt vene keelt kõnelevaid kodanikke ning neil on oma politsei (munitsipaalpolitsei), meediaväljaanded (Kesknädal, Raepress, TV 14), aurahad  (Tallinna teenetemärk), meelelahutajad (Katrin Siska, Mikk Saar jne), välispartnerid (Moskva), tähtpäevad (20. august), kultuskohad (Edgari kell, Vabaduse väljaku parkla, Lasnamägi) jne.    Neid kutsutakse erinevate nimedega, valdavalt irooniliselt. Nad ei saa aru Saagimi maailmast, aga nende jaoks on vastuvõetamatu ka kolmas ja kõige suurem maailm - kõik ülejäänud.    Sinna kuulub kogu Eesti, kes muigab Saagimi üle ja imestab savisaarlaste kitsukese mõttemaailma peale. Kõik teised  seltskonnad, kes Eestis tooni annavad, on värvi- ja fantaasiavaesemad. Nad kerkivad ja langevad, kuid ei kesta üle ühe intervjuu, ürituse või hooaja. Ja tegelikult peaks nad põrgulikult palju vaeva nägema, et saada Saagimi, Savisaare ja kõikide ülejäänud eestlaste kõrvale neljandaks paralleelühiskonnaks.    Urmo Soonvald  www.DELFI.ee