Adsoni värsikogudes nii püsiv ja nii rikkalikult varieeritud igat­sus loodusse ja idülli on tihti põhjendet sügavalt. Selle taga nimelt avaneb puht-luuletajalik, ent ka üldinimlik tarve  enesekoondamise ja enesepuhastuse järele, milleks ta vajab osasaamist loodud asjade rahust. Selgeimini pihib Adson seda oma poeetilis-filosoofilist "meetodit" luuletuses "Jo nakva pudenema kõige häämbä' aasta'", tsüklis "Pimesikumäng" (Kaduvik). Selle luuletuse lõpus kogeme tüüpilist ning sügavat sisseelamist loodusse ja näeme sääraste ela­muste tähtsust inimesele üldse.