Higi, veri ja pisarad müüvad. See on vana (kibe) tõde. A ikkagist on valus vaadata, kuidas üks teine isand läeb ja torkab mikrofoni nutvale laskesuusatajale näkku ja küsib, et nooh, misse nüid siis viltu läks?  Veel kord, andke abi ja näpuotsaga empaatiavõimet kah, sest päris hirmus hakkab.  Sportlane, tema on juhtumisi ka eelkõige inimene, mitte mingi masin, kes peab suutma 24/7 olla heas  sooritus- ja suhtlemishoos. Muidugi, sport on sportlase töö, ja olümpia on see kõigekõigem. Aga kas võib see reporter, kes näpuga näitab, et no on sakk mees, ei saa kukkumata sõitagi, endale peeglist otsa vaadates kinnitada, et tema on kõik oma sooritused ilma eksimusteta teinud? Rajal kukkumata, komistamisest rääkimata?