Mul oli kahekordselt õnne: juba pärast esimest kuud, mille ma veetsin külastades kõiki pilvelõhkujaid, kuhu külalisi lasti, ja mõnda sellistki, kuhu külalisi ei lastud, hakkasin ma silma ühele WTC lõunatorni  ametnikule, kes, märganud mind juba mitmendat päeva tornikatusel hulkumas - jõudsin sinna alati esimesena ja lahkusin alati viimasena -, pakkus mulle tööd liftisaatjana: leping on ajutine, vaatame, mis inimene sa oled, kui südamega oma tööd teed jne. Haarasin võimalusest kahe käega kinni, ja minu usaldaja nägi peagi, et tema pilk polnud minus eksinud - ma olin sündinud selleks tööks ja ennast leidmas. Ja ma olin omaks võetud.