1933. aasta lõpuks olid  Põllumeeste-Asunike Koondis ja vabadussõjalased jõudnud kokkuleppele, et nende ühine kandidaat riigivanema valimistel on kindral Johan Laidoner. Paraku keeldus Laidoner valimisvõidu puhul kinnitamast kaitsevägede ülemjuhatajaks kindral Andres Larkat, sest pidas teda endast alaväärsemaks, ja tõi ettekäändeks tema madalat kvalifikatsiooni kavandatava sõjaväereformi puhul?! See oli Laidoneri poolt alatu solvang, sest haridustasemelt olid mõlemad mehed võrdsed.  17. detsembril samal aastal toimunud  vabadussõjalaste kongressil kinnitati riigivanema kandidaadiks Andres Larka. Võimalik, et sellise kannapöörde tegemine tulenes Laidoneri keeldumisest valimisvõidu puhul kinnitada Andres Larka kaitseväe ülemjuhatajaks. Tegelikeks põhjusteks näisid siiski olevat Laidoneri paljud segased finantstehingud, mida oli ohtra riigi rahaga kinni mätsitud.  Jaanuaris 1934 toimusid ülemaalised omavalitsuste valimised. Vabadussõjalastel läks harukordselt hästi, paljudes linnavolikogudes said nad enamuse häältest. Selline seis  võis tähendada nende edu ka riigivanema ja riigikogu valimistel. Järgnes suur ahastus potipõllumeeste ning sotside seas, sest vabadussõjalaste esilekerkimine pani löögi alla nende kui elukutseliste poliitikute soojad kohad.  Seaduse järgi pidi riigivanema kandidaadil olema kogutud vähemalt 10 000 hääleõiguslike kodanike soovitusallkirja. Vabadussõjalased kogusid Larkale 64 658 allkirja, samas kui Laidoner kogus 38 493 ja Päts 18 577 allkirja. Paistis, et riigivanema ametikoht selgub juba valimiste  esimeses voorus, aga läks hoopis teisiti.