Aineseks peaasjalikult Itaalia vaene. Need on üsna lühikesed mõneleheküljelised novellid, mis on ärksad ja tundlikud, tegelevad enamasti kuskile tunnete ja tegude vahepeale jääva tumeda alaga. Aga kurb juhus on see et oma üldiselt üsnagi suurepärased jutud suudab autor lõpuga ära munada. Ei ole lihtsalt seda mõjuka lõpu kirjutamise  oskust. On seal liig avalik moraal või katkeb kõik kuidagi poolelt sõnalt aga mulje jääb et nüüd sai kõik otsa ja noh, mis ma teen selle jutuga? Lood räägivad näituseks kaunitarist varganaisest, kelle puhul autor arvab, et ta oli liiga aus et teenida raha ilusale naisele igiomasel kombel, sestap hakkas hoopis näppama.Või võõrsile teenima läinud meestest, kes rügavad hea elu jaoks aastat kümme ja siis veel teist samapalju ja kui koju jõuavad on nende naised surnud ja lapsed suured. Mahajäetud teadlase  sisemonoloog - kas lasta õhku kõik see ilm, kui otsas ongi minu arm?