Paar päeva tagasi jalutasin mööda Tartu tänavaid -nagu ikka, arvestades minu pikka koduteed- ning nägin, kuidas üks välimuse järgi 40-ndates mees põhimõtteliselt lükkas ühe vanatädi teelt eest, et kiiremini enda autoni jõuda. Kas nii ongi nüüd tavaline? Kas tõesti ei nähta enam teisi inimesi, kes ka üritavad hakkama saada, ning kellel on tihti palju raskem edasi jõuda kui meil. Tee oli ju piisavalt lai, et minna vanatädist mööda - tegu, mis ei nõua põhimõtteliselt mitte mingit  pingutust. Aga ei, tänapäeva inimestel kiirustavad 24/7 ja õige on kõige otsem tee sihini. Kõik me tuhiseme ringi, kartes millestki ilma jääda või kuhugi hilineda. Aga millest ja kuhu? Enamik meist ei mõtlegi tegelikult sellele. Oluline on pidev progress, sest paigale ei saa ju jääda. Paigale jäädes tekib tunne, et oled midagi kaotanud, et oled mingis mõttes puudulik. Mäletan keskkooliaegsetest kirjanduse tundidest artikleid erinevatelt intellektidelt, mis rääkisid meie ühiskonna alatisest arenguvajadusest,  sellest, et peatuda ei saa, sest kardetakse n-ö edu rong maha magada. Aga kuhu see rong teel on? Kas sihtpunktis leiame me rahulolu ja õnne, kas seal saame hinge tõmmata? Ei, loomulikult mitte, sest rong ei peatugi ja meie ei jõua kunagi ta peale. Meie kihutame tal järel nii kuis jaksame, lootes ühel heal päeval temast kuidagi kinni saada. See lootus motiveerib inimesi, kuigi raske on mõista miks, sest nagunii ei olda kunagi rahul ja tahetakse alati rohkematl. Alati on kusagil ju keegi sinust parem ja järelikult  on alati mingi uus tase, mille poole püüelda. Jah, hukka mõista on üsna lihtne, kuigi kui ma ise tulevikule mõtlema hakkan, siis on tõesti raske ennustada, kas need sihtmärgid, mis mu elus praegu on, jäävad püsima ja tagavad rahulolu või on võimatu õnnelikuks saada, sest sihtmärke tekib pidevalt juurde ning alati on midagi saavutamata.  Tahtsin tegelikult lihtsalt ära mainida, kui palju ebaviisakaid inimesi meie seas on, aga jah, tundub, et sattusin hoogu ning jõudsin lõpuks üsna tüütu eneseanalüüsini.  Palun vabandust :)