Злой дух Ямбуя - Boriss Bunejev    Mingisugusel pimedal õhtul (ilmselt augustis) näidati Pärnu televiisorist filmi, mis koos ühe teisega, "Aias kummitab"*, moodustas nooreea rõõmutute  suvepäevade helgeimaid mälestusi. Kui siinkirjutaja peaks võtma ette käigu psühhoanalüütikute juurde, siis võiks tuvastatav koledusearmastus olla ilmselt osaliselt tingitud nendest filmidest.    Tegelikult ei ole siin mitte ühtegi tegemist ei koleduse või peenemalt öeldes horroriga. Kuigi, jah, vahejuhtumid metsikus looduses olid lavastatud piisavalt efektselt, et jätta kottpimedas toas teleka ümber kogunenud noortele kustumatu mulje. Ausalt öeldes ei mäletanudki ma sellest rohkem midagi, kui vana tunguusi  eide keelitusi, mis olid mõeldud ekspeditsiooni juhile stiilis "Te tahate minna Jambukaile? See mägi on kuri.", triangulatsioonitorni või muu säärase rajatise otsa ronind ja hirmust segaseks läinud maamõõtjat ning paduvihma kätte jäänud ja karulõksu kinni jäänud meest.    Film põhineb kellegi Grigori Fedosejevi samanimelisel seiklusjutul, samasugusel, mida neil aastail üsna massiliselt kirjutati. Paljusid samasuguseid on 1940-50-datel aastatel eesti keeldegi tõlgitud ning nad on meile kättesaadavad esivanemate raamaturiiuleist või vanakraamipoodidest. Fedosejev oli ise geoloog ning rändas ise seltsimees Stalini ettepanekul mööda Siberit ümber, lisaks sellele oli ta veel sõnaosav mees ning tänu sellele saigi ta ka hakkama mainitud kirjatööga.       Olen isegi sarnaseid pooleldi seikluslikke, pooleldi pouplaarteduslik-fantastilisi lugusid lugenud. Kahjuks ei suuda ühtegi täpsemalt meenutada, vaid nii palju meenub, et üks pajatas elvahõbedajärvest (mille avastamine oli suur teene kodumaale), teine oli kõrbeseiklus, kus vapraid seiklejaid takistasid hirmsad elektrimaod (meenub siinkohal nüüd hoopiski Dune) ning kolmas kõneles kusagil mustmullavööndis paiknevate mahajäetud kaevanduste uurimisest vana ja põdura markšeideri eestvõttel. Selleks ajaks, kui ma neid noorsoojutte lehitsesin, olid mul loetud paljud raskemad teosed ning need lood tundusid mulle kuidagi väheamüsantsed. Loomulikult kuulsin siis sellelt, kes neid oma nooruses uuris, et seesugused jutud olid rasketel sõjajärgsetel aastatel pea ainukeseks kättesaadavaks ulmeks ja seikluseks ning terve põlvkonna sirgumisele kaasa aidanud.    Jambui-lugu muidugi täielik ulme ei ole, sest tegemist ei ole millegi maavälise või päris tundmatuga. Kiirelt diagonaalis teksti üle vaadanuna võib aga rahulolevalt ümiseda. Fimi vaatamiseks kulutatud aeg ei olnud maha visatud, sest omal ajal tõkestamatult hirmu tekitanud kohad on siiani täiesti korralikud (arvesse võttes juba teadaolevat lõpplahendust) võrreldes sellega, kuidas seda kirjeldatud raamatus. Just nii, nagu ühele viisakale audiovisuaalsele kunstiteosele kohane, kus mitte kõike ei  jäeta tarbija kujutlusvõime meelevalda, vaid üht-teist tuuakse värviliste piltide ja mitmesuguste helide abil erinevate meeleelunditeni.    Maadeuurija fantaasiast on kinomehed üpriski söödava tüki teinud ning ilmselt tuleb siin nõustuda režissööri enesega. Ta nimelt väidab, et kui nad Siberisse filmima sõitsid (Burjenev keeldus filmimast mujal, kui algupärases keskkonnas), siis talle hakkas tunduma, et teda ümbritsevad vaimud, mispeale otsustati esialgset stsenaariumi natuke kohendada. Jutu  kirjutamise ajal oli vähehaaval taandumas komme kõike teaduslikult seletada ja igasuguse müstika eitamine, samuti hakkas sotsialistlik realism teed adnma teistele žanridele. Eks kinomehed võisid nii mõndagi tõlgendada (või vähemalt nähtavaks teha) veelgi vabamalt ning surve "ülalt" ei olnud nii kõikehõlmav, kui ta oli seda varem ning kultuuriinimesed ei pidanud kartma küsimust Alžiiri** kohta.     * See Riia Kinostuudio teos tuleb üles otsida   ** Lavrenti Beria oli külaskäigus Gruusias. Seal toimus pidulik aktus, kus külalised hõiskasid: "Elagu meie juht Lavrenti Pavlovitš!"   Moskvasse naasnuna astus ta läbi Stalini kabinetist ja see küsis kohe: "Mis sa arvad, mitut juhti meie kodumaa vajab?" Beria muidugi ehmatas ja hakkas mõtlema, kes võis keelt kanda. Siis meenus talle, et delegatsiooni liikmeks oli ka Ossip Mandelštam. Läinud muremõtteis Beria siis mööda Kremli koridori ja  vastu tulnudki Mandelštam. Beria kohe küsima:   "No tere, kuidas läheb?"   "Pole viga," vastanud see.   "Ja kuidas teie naine elab?" uurinud Beria.   "No kah pole viga," vastanud Mandelštam, kuid juba tõmmanud jalad nõrgaks.   Nüüd küsinud Beria:   "А вы знаете где АЛЖИР?"