Õues ihub äikest. Ma armastan äikest , see stiihia teeb mind kuidagi ärksaks ja rõõmsaks . Ainuke viga , et äike ei tule alati kui ta lubab ning taoline tuleb - ei tule hoiab hinge kuidagi kihelemas ja rahutu. Hing sügeleb , sinna  küüned ei ulatu ning see on mul viimasegi uneraasu ära ajanud.    Kas inimhing oskab ära tunda hetki, mil ta on õnnelik? Ei usu, mina tunnen nad ära tagantjärgi ja need hetked on kui värvilised nööbid argise halli vesti ees. Neid hetki on nii ülekohtuselt vähe, et teinekord imestan, kuidas üldse see hall vest õlul püsib , kuis ta ometi maha ei libise. Aga näe - püsib, olgu pidajaks või ainult üks värvihelmes.    Hetked mil oleme rõõmsad on kergemini äratuntavad, rõõm on tunne mida  jagame kõigiga, kes hoolivad. Rõõm voolab meist üle je välja, kes on õigel hetkel kohal, need saavad rõõmu konfette ka enese külge. Ehk kasvab kellegi vestile sellest litreist ilus suur nööp :D      Mäletan õnnetunnet märtsikuu hommikupimedas suuskadega tavapärast tööleminekuteed läbides . Hommik oli külm ja vaikne , täielik rahu oli kõikjal ja mingil hetkel oli tunne, et selline liuglemine on täiuslik ning lõputu . Nagu säde põletas lühikese hetke meelde, aga nime sellele oskasin alles hiljem  anda, kui argipäev jälle üle pea lõi ja hingata ei lasknud.    Korrata õndsust enam ei saanud. Lumi sulas, maailm muutus , sellist hetke enam ei tule.    Aga elu on elamist väärt. Kindlasti on veel välgatusi tulemas. Ma pean lihtsalt elusse suhtuma nagu konn koorekirnus, nagu see teine konn , see,kes koore võiks ujus.    Dixi.