ükskõik kas tuleb veel külmalaineid või mitte, nüüd on see siis käes.  valguse aeg.  kevad teeb mind alati ka halvas mõttes rahutuks ja ärevaks, minu jaoks on see millegipärast tagasivaatamise ja senise toimetuleku hindamise aeg, mitte aastalõpp või mõni muu loogilisem  ajahetk. nii, kõik muutub, kasvab, õitseb trotsliku elujõuga, mis on minul selle vastu panna? mida ma olen ära teinud, kus on minu elujõud?  depressioon luurab nuka taga ja näksab vahel valusasti kandu, aga niikaua kui ma ümbritsen end eredas päikeses kiirgava värvilise klaasi, fantastilise kujuga, valgust murdvate jääpurikate, raagus puudel vaevuaimatavate pungade ja viimaste lumelaikude lõhnaga, on lootust, et see jõuab mulle järele alles siis, kui puud on täies lehes ja valgus väsinud-tolmuseks muutub.  kurat, oleks ikka kunagi pidanud ekasse klaasi õppima minema.  maalides ma ei saa seda valgust kätte. isegi kui ma end tehniliselt järjekindlalt arendaksin - ei usu, et saaks.  ikkagi on sõnad kujunenud minu meediumiks, aga ma pole võimeline oma piltidele lugu ümber mõtlema. ma ei suudaks oma tegelaste tegemistest piisavalt huvituda.  viimasel ajal olen ma järjest ilukirjandust inglise keeles lugema sattunud ja mingid fraasid jäävad kummitama, struktureeruvad ümber, muutuvad  sõnamängudeks. vahel suudan ma isegi neist huvituda. vaatame, äkki kõlbavad laulusõnadeks või midagi sihukest.