Iga stiihia lõpeb kord, nii ka seekord. Edasi saime aga sõita vaid paar  kilomeetrit enne, kui Taniil jälle kiirelt vudistama hakkas. Peatusime ühes värskelt avatud bensiinijaamas, kus meid tervitas Kalašnikoviga turvamees. Relvad on siin täitsa tavaline asi ja ega me suurt tähelepanu asjale ei pööranud. Omanik oli aga järjekordne näide külalislahkusest, mis tähendab, et ostetud jookide ja jäätiste eest meil maksta ei õnnestunud. Veel enam, ühed suvalised jaama külastajad kärrasid lisaringi jätsi välja. Tulid lihtsalt kotitäiega, pistsid selle meile pihku, ütlesid Welcome to  Pakistan ja sõitsid minema. Vaatasime neile pisult nõutult järele, totakas naeratus näol. Lõpuks võitis ka Taniil lahingu tehnikaga ja sai ka tema õliste näppude vahele maitsev plombiir surutud.