See sõjakas, kuid ühtlasi tuumakas esseedekogu on suunat peaaegu kõigi kaasaegsete kirjandusteoreetikute ja arvustajate vastu. Eriti tugevasti kan­natavad Max Eastmani terava sule all Ameerika neohumanistid ja inglise neoklassitsistid. Kuid poleemiline külg on ainult osa sellest raamatust. Oma pääosas see püüab leida luulele ja ilukirjandusele uut õigustust ja kaasaeglasi aidata optimistlikumale käsitusele sõnakunsti tulevikust. Eriti selle posi­tiivsest  vaimust kant päätükid teevadki selle teose sümpaatseks keset oleviku norusmeelseid kapituleeringuid mehhanismi ja matemaatika pääletungi ees.