Kirjalugu oli minu poolt muidugi nali, aga lugu sealses linnuses vallutajate tapmise ja ühe sõnumiviija ellujäämise kohta ise vastab tõele. Seal oli keevaloomuline ja karm rahvas, vehkis pussidega. 1220 vallutasid linnuse rootslased, kuid saarlased sundisid nad sealt paari kuu pärast lahkuma. Lihula oli muinaskihelkond ja see linnus oli toonase Eesti üks tähtsamaid keskusi. 1211 määras Liivimaa  piiskop Albert (aga sakslased polnud siis veel Eestit anastanud) Lihula Eestimaa piiskopkonna keskuseks. Vana nimi oli Leale.  Kui poleks sakslast põlatud ega vihatud, siis poleks ka sõda Landeswehri vastu peetud. Võidupüha just seevastu nii tähtis oligi, et see oli võit Võnnu lahingus sakslase üle. See oli tähtsam kui võit Vene üle, sest vene rindelt mindi sakslast lööma.  On selline nähtus nagu kadakasakslus ja neid põlati rahva seas. See on üks alaväärsuskompleksi ilming ja enese alavääristamine.  Minul viha pole, see on üks osa minu päritolust ehk ajaloost, ma ei saa seda muuta, välja võtta ega midagi parata. Nii et viha on siin mõttetu. Aga mu vanaema miskipärast ei läinud Saksamaale, kui 1939 oli võimalus minna. Saksa sugulased läksid. Ta oleks  võinud vaarema päritolu ära kasutades vabalt minna. Isegi mu isa ristiemad olid ju von...  Aga ta ei teinud end sakslaseks ja ei läinud. Ta jäi. Selle siniveresusega ei uhkustatud ja sellest ei kõneldud. Ja vaarema võttis ju abielludes endale mehe  Eesti perenime.