Jäime hiljaks ja SheltonSan jäi nägemata, aga sellest hoolimata sai seista sadade meetrite pikkuses järjekorras, et ilus ja läikiv pilet vahetada suvalise sinisest rebimatust paberist (mis iga kord tundub esialgu ilgelt habras olevat, aga mille eemaldamine hiljem oskusteta inimestele vaevarikas on) käelindi vastu. Turvad kobavad (ja tunnevad, nagu ka hiljem iga kord, ebatervet huvi vööl asuva telefoni ja taskus  kolisevate võtmete vastu) kuid lasevad siiski olulise kobinata läbi. Reede pärastlõuna alguseks on festivaliplats veel suhteliselt heas korras, õhku paiskuvad kõrbenud rasva pilved meenutavad ühikakööki. Poets of the Fall oluliselt kedagi ei häiri, sellele järgnenud Pedigree muutub enamvähem kuulatavaks platsi teisest servast, toit kõlbab veel enamvähem süüa, juua on kõike, ilm ei tapa.  Järgneb Apoptygma Berzerk ehk - eesti keelde panduna, tüütu emodisko. Aegajalt on platsil näha prominente, nagu  Superstaari-Rivo, ümbritsetud smurfidest (räägitakse, et tema põhiline fännkond). Kusagil kakerdab ringi Koit Raudsepp, Contra1 keeldub purupurjus fännile autogrammi andmast.  Sun on tüüpiliselt igav, Datsuns enamvähem. Väljas hämardub juba ja maa hakkab jahedaks kiskuma (mitte, et muru pääle istumine niivõinii kuigi ahvatlev oleks, seoses plasttopsitükkide, õlle, konide, siidri ja jäägermaistrikokteiliga, mis paljunäinud staadionimuru katma on asunud). Dagö on igavam, kui arvata võinuks (isegi  igavam kui samanimeline saar); Saatpalu nalja ei viska ja laulab oma uuemaid hitte, sekka siiski ka Dagö ilmselt esimene tuntud lugu. Clawfingeri ajaks läheb asi suisa külmaks kätte, tuleb ööbimiskohani orienteeruma minna. Muusika saadab praktiliselt magamajäämiseni.    Teise päeva algus on nürivõitu, Agent M kõlab nagu koolibändi garaažiproov, Metsatöll rõhub ilmselt rohkem oma vanadele fännidele ja tulevärgile, musikaalne osa on Eesti metallile kohane, s.o. praktiliselt puuduv. Peer Gynt  põhjanaabrite juurest oli meeldiv - kuigi oodatud - üllatus vana raskeroki radadelt, ülejäänud metalsetest bändidest peajagu üle. Oliveri & Co on pettumus, kuid eemalt hädapärast kuulatav, seega sobiv koht pausiks ööbimiskoha juures + toidus.  Tharaphita puhul polegi nagu midagi oodata, vokalist kehvem kui Oliveri, bänd ilmselt on oma kuus powerchordi selgeks saanud ja täristavad neid oma loogika kohaselt, laulud räägivad (niipalju, kui tekstist aru saada on) sellest, kui väga nad ikka kristlasi vihkavad  (jätab mulje, et neid on lapsepõlves aktiivselt ja seksuaalselt ahistatud; selles osas võiks keegi neile abi anda). Õnnetus neile mõtlemisvõimelistele, kes sel ajal lavade lähedusse sattusid. Pain on enamvähem hädapärast kuulatav, kui jätta välja üks kehvemaid Eleanor Rigby kavereid, mis ealeski tehtud; Kosmikud on vanas headuses ja teevad isegi mõne vanema loo. Electric Six paneb põhilise panuse muusikavahelisele mölale ja õigusega - ehkki lood on vaimukad ei ole heliline tase just suuerm asi.  Õhtu  esimene peaesineja, Mr. Lawrence on absoluutselt tasemel, bänd saab hakkama isegi sellest hoolimata, et Raua üks kitarr/võimendi häält mitte otsustavad teha ja võtavad vanemadki jalad liikuma. Laibach, teine (ja viimane) peaesineja teeb omakorda selle Rabarocki kõige võimsama esinemise, mis kahjuks jääb paljudele arusaamatuks, ilmselt seetõttu, et sõnad ei räägi kristlaste põletamisest ega kellegi maailmavalust ning suur osa esinemisest seisneb sümbolismist kubiseval videoprogrammil. Sel ajal väikest ringkäiku  tehes võis märgata hädaldavaid jõmme oma viimaseid alkoholisõõme burksiga alla laskmas (väljaspool festivaliala avalikus kohas alkoholi tarbimine keelatud).    Räpane ? Väga. Teise päeva õhtuks oli plats suhteliselt ühtlaselt kaetud konide, purustatud plasttopside, lömmipekstud purkide ja plastpudelite, mahakukkunud toidu ja õlle ning vähemalt ühes kohas ka oksega. Välipeldikutes on pool põietäit üleajamisest puudu, tuul toob säältpoolt mädamere ja ammoniaagi lehka. Õhk on kõrbenud rasva suitsu  täis, lisaks üpriski tõhus tolmupilv.        1 Isiklikult ei tunne mainitud lugupeetud härrasmeest, ilmselt ei tundnud teda ka purupurjus kodanik, kes üritas siinkirjutajalt millegipärast allkirja saada, pomisedes midagi kontrollist jne. Veidi hiljem laekus info irvitavalt kõrvalseisjalt, kes oli antud purupurjus kodaniku teksti kuulnud - nimelt arvas antud purupurjus kodanik Yours Truly Contra olevat. Go figure, sarnasus ei ole kuigi suur. Seejuures paluksin vabandust hr. Margus Konnulalt kelle mainele ma kindlasti tahtmatult põntsu panin ja keda hr. purjus kohalik nüüd kindlasti rämedalt ülbeks peab.