Ühe soov on mõnikord ka teise soov. Nii tahaksin minagi Nasta Pino kombel elada 19.sajandil, sest mullegi meeldivad Puškini luuletused, Tšaikovski romansid ja tuulest viidute kombelisus. Oli lüürika ja romantika sajand. Ühinen Nastaga, leides, et praegu käsil olev on külm, jõhker, üksteisest eemaldumise ja hulga seas üksijäämise sajand. Liiga palju on vaenu, mida tahetakse  kõikvõimalikul viisil välja näidata.  Hiljuti juhtus niisugune lugu. Mu koolivenna poeg, kes lõpetab sel aastal ülikooli ajakirjanduse erialal, valis oma diplomitööks teema, mis käsitleb pagulaseestlaste eesti keele oskust ja kasutust. Noormees, olnud lugenud mu artikleid ja leidnud minu kirjeldatud persoonide hulgast ka ühe väliseestlase, palus, et annaksin talle selle isiku kontaktandmed. Soovitasin tal andmete saamiseks pöörduda ajalehetoimetuse poole, kus see mees töötab. Lisasin, et tegemist on  mitmekülgselt andeka ja erudeeritud inimesega, kellelt oleks noorel ajakirjanikul (kes on tubli kristlane, aktiivne roheline ja kes omab eelsoodumust saada ka heaks luuletajaks) väga palju õppida.  Siis aga luges too noormees minu poolt soojalt soovitatud inimese hiljuti ilmunud artikleid, mis sisaldasid halvustavaid js solvavaid märkusi eesti kirjanike aadressil. Noormees kogus enda ümber mõniteist loominguinimest ja koos saadeti piiritaguse nädalalehe toimetusele palve säilitada tolerantsust, hoolimist ja  austust üksteise vastu. Väliseestlasest ajakirjaniku reageering oli ootamatu - ta nimetas noorte läkitust silmakirjalikult mesimagusaks maskeeritud pöördumiseks.  Noormees tänas mind, kuid teatas, et ei vaja tolle inimese abi. Ma ei osanud midagi kosta, kui ta küsis: "Kuidas ma saan suhelda kellegagi, kes ei usu h e a d u s e s s e?" Mul oli kurb ja häbi, just nagu oleksin pettuselt tabatud.  Loen Nasta Pino mõtisklust: "Ajalugu tehakse täna, iga päev. Aga uuritakse ja kirjutatakse üles aina  eilset lugu, nii on ohutum. Uurijatele. Ajalugu kõnnib siinsamas meie keskel, mina teiste hulgas. Praegu, aastal 2011, on veel piisavalt neid, kes elasid üle viimasele suurele sõjale eelnenud sündmused, olid osalised. Nende käest eriti ei küsita, sest kõik mälestused ei sobi tänase ajalookäsitlusega. Täna on kõik metsavennad vabadusvõitlejad ja kõik läände põgenenud rahvuskangelased. Aga meie elasime siin koos metsavendadega ja siin hukkusid need, kellel o l n u k s põhjust põgeneda, kuid kes jäid, sest see maa  siin oli neile kallis. Kallim kui iga hinna eest oma naha päästmine."  Tõesti. Nimetatagu meid piiritagustes paradiisides pealegi ebaküpseteks või ebapädevateks, kirjanikujuntsudeks või naiivitarideks, meie eriline väärtus on see kallimast kallim, mis iga päev meie ümber - isamaa. Ja meie rahvas. Ja meie ise. Ja meie emakeelne, kodukootud looming. Ja meie kevad -lilled, heinamaa, päikesepaiste... Kõik kokku moodustab imelise pidepunkti siin kurjas ja kaduvas maailmas.