Kaks maailma ühes päevas.  Kommipaberilinnuke tegijate ja tahtjate kokusaamiselt.                                 Vihmaveepisk kortslehe kumeras pihus.            Selline see elu ongi, peabki olema. Kole oleks küll, kui hommikul silmi avades on üks kindel vaade silme ees ja õhtul on tunne, nagu ei oleks päev läbi peadki pööranud.    Sirelid hakkasid täna lõhnama.  Salamisi möödub aeg, moirad ketravad ja välgutavad kääre.        Seitse meest, kolm naist, kuus paari  pikki pükse ja üks seelikusaba.  Jälle kord üks päev, mil hommikul töökohast läbi lipates mulle järele hõigatakse: "Hei, kutt, sul on täna seelik seljas...?"    Ilus päev oli. Kõik selles päevas oli ilus.  (Pildil ei ole mina, ei ole. On minu noor ja kena töökaaslane.)      Dixi.       Joonistasin päeva muljed sõnadesse ja kõmpisin põllule uutele väetitele idulehtedele tere ütlema.  No mis sa hing oskad teha, jänes on mu tulevastest hapukapsastest värskekapsasalatit hakkinud, viiskümmend taime juurelt nahka pandud.  Kindlasti sama pikk-kõrv, kes viljapuid oma meki järgi disainimas käis.  Paistab, et tuleb rohkem kaalikat süüa.  Tagasiteel ootas Juku mind künka otsas nagu sfinks. Kardan, et kui ta ka nägi seda haavikuemandat oma tapatööd kapsaste hulgas läbi viimas, lamas ta samuti ja ohkas ainult sügavalt.  Tal pole lubatud kodust kaugemale tulla....