Käisin vahepeal kodumaal. Nüüd, kui ma jälle Tšiilis tagasi olen, on sellest käigust kuidagi raske  rääkida. Sest enne ca 14 kuud ma enam sinna arvatavasti ei saa. Kui Pablo mind just vahepeal taaskord ei vallanda. Mida ma ju ometigi salamisi iga päev loodan. Seni on ta jutust küll üksnes tavapärased õelad intriigid välja kuvanud, mis minu kodumaale naasmise iha küll kuidagi kahjuks ei toida. Aga olgu, ma ikkagi siis kirjutan põgusalt üles, mis vahepeal toimus.    Lahkusin Santiagost 25. mail, mil olukord Tšiilis oli jätkuvalt üsna põnev. Ent põnevaks oli läinud ka Euroopas. Islandil möllas jälle  vulkaan, seekord väga lihtsa nimega - Grimsvötn. Ma suutsin poolteist kuud hiljem selle kuskilt ajusahtlist välja otsida ilma igasuguste spikrite ja vihjeteta. Võib-olla seepärast, et sama nime kandis mingisugune UG bläkibänd. Nende muusika ei suutnud küll siiski minus iial nii palju tuska (oskan kah halbu sõnamänge teha!) tekitada, kui samanimeline vulkaan. Sel hommikul, kui ma lennujaama läksin, olid igatahes enamik suurematest Lõuna-Saksamaa lennujaamadest suletud ja minu lend läks läbi Müncheni.    Lahkusin linnast, kus puudusid prügikastid. Viimased päevad enne ärasõitu jalutasin päris palju mööda kesklinna ja otsisin nimme prügikaste ja mitte ühtegi ei näinud, kuigi mõned nädalad tagasi palistasid need rohelised kuubikud kõiki pealinna suuremaid tänavaid. See oli justkui mingi traditsiooniline chilenode viis valitsuse, vihmapuuduse ja muu vastu protesti avaldada - õhtuti prügikaste põletades. Mõnikord ajasid protestijad need keset peatänavat kokku, neli-viis tükki kõrvuti ja siis oli ikka  korralik tulemöll üleval ja liiklus loomulikult pausil. Tavapärasem oli siiski suvalisel tänavanurgal paiknevale konteinerile kohapeal tuli otsa panna, sest enamik neist on/oli kettidega lähedalasuvate puude külge kinni köidetud, ja siis trallida ümber "lõkke", kuni eriüksused oma soomukitega kohale jõudsid ja tuld kustutama ning protestante (veel halbu sõnamänge!) taga ajama hakkasid. Maskistatud noorukid jooksid nii sajakonna meetri kaugusele, kusagile ümber nurga, ja hakkasid õige peale uusi prügikaste  otsima. Sest ega korrakaitsjad ju autost välja ega motikalt maha ei roni. Viimaseid esimeste kinnipüüdmine justkui ei huvitanudki eriti. Tagaajamine näis olevat mingi formaalsus, valitsuse ettekirjutatud etikett, mida relvajõud peaaegu igal õhtul laisa moega täitma pidid.    Pealegi oli valitsusel neil päevil hoopis olulisemad asjad lahendada, kui kõik need mässajad, kriisid ja muu säärane kokku. Nimelt hakati uuesti lahendama Tšiili ajaloo kõige suuremat mõistatust - et mis ikkagi juhtus Salvador  Allendega? Kas ta tegi ise endale 1979. aastal Casa de Monedas lõpu peale, või vastutavad ta surma eest Pinocheti käsilased? See küsimus võib ehk tunduda suhteliselt ebaolulise, tehnilise pisiasjana (sest Pinochet on absoluutne kurjuse kehastus ikkagi, üks presidendi laip siia-sinna ei muuda midagi), kuid selle mõistatuse lahendamisel on siiski oma iva olema, sealhulgas päris irooniline ja puha. Nimelt kurdab president Allende tütar, poppkirjanik ja hetkel Tšiili parlamendis senaatori ametit pidav Isabel  Allende, et tema isa enesetapp vallandas vanas ja auväärses Allendede suguvõsas suitsiidilaine ja see on hirmus frustreeruvalt nende perekonnale mõjunud. Kaheksakümnendatel tappis end ära Kuupa põgenenud Isabeli tädi ehk presidendi õde; üheksakümnendatel Isabeli õde ja nüüd hiljuti veel tema ainus poeg. Tõsi, viimased kaks olid rohkem surmahaigustest ja narkotsist tingitud enesetapud. Kuid Isabel on siiski veendunud, et kui nüüd selgub, et vana Salvador ikkagi mõrvati, siis katkeb ka Allendede perekonda räsinud  enesetapulaine, kuna see pole siis enam "õigetel alustel". Presidendi kondid võeti igatahes krüptist taaskord välja (see on juba vähemalt kolmas suurem enesetapp-või-mõrv? ekspertiis nende säilmete põhjal) ja läheb siiessaitšiiliks.    Igatahes, kolmapäeva hommikul kell 7 läks mul kommodoor Arturo Benitezi (Tšiili lennuväe ja ka LANi rajaja) nimeliselt lennuväljalt Sao Paulo poole lend. Kutsusin poole viieks maja juurde takso ja kimasime läbi tühja linna. Sel tunnil magasid nii protestijad kui ka  protestitavad. Olime sutsti 20 km kaugusel lennujaamas kohal. Jäi aega kodustele värvilisi klaashelmeid ja muud tarvilikku kinkimiseks hankida. Näiteks just eelmisel hilisõhtul oli vennalt laekunud teade, et ema tahab kindlasti, et ma talle kohalikku rahvamuusikat tooks. Leidsingi lennujaamast varajase linnukesena tera - kohaliku rahvamuusika plaadi, mis oli suisa NII autentne, et bändi logo oli kujundatud vanas heas UG metali vaimus, ent paaniflöödi motiividel! Urjuhh!    Lennujaamas oli muidu  igati tavapärane. Tuli täita kõiksugu ankeete, mida keegi lõpuks ei vaadanudki jne. Igati tore oli see, et piirikontrollis oma isiku tõendamisel Eesti passist ei piisanud - oli tarvis näidata ka Tšiili isikutunnistust. Kui ma immigratsiooniametniku jutust õigesti aru sain, siis mu passis olev elamisluba ilma kohaliku isikutunnistuseta üleüldse ei kehtigi. Päris kaval süsteem muidugi... Selliste seaduste abil on õite mõnus mittesünnipärastel kodanikel piiril perseid lohku tõmmata. Aastavahetuse paiku käis Paco  Peruus, kus ta ühe tšikiga jõulupuhkuse raames asjad nurja ajas, ning tal oli mõneti analoogne olukord Tšiili-Peruu piiril. Tal ei lastud Peruhu enne siseneda, kui ta näitas piiril seda lennupiletit, millega ta pidi kolm kuud hiljem Tšiilist tagasi Hispaaniasse lendama. Peruus-Tšiili tagasilennupiletist ei piisanud kohe mitte. SÜSTEEM!!!    Ma sain muidugi igati kenasti piirikontrollidest läbi, ainult see jama oli, et sain tšekkinnist üksnes ühe, kõige esimese lennu pardakaardi neljast vajalikust.  Ülejäänud kästi Sao Paulo lennujaamast hankida. See oli muidugi loogiline, sest polnud ju kindel, et Sao Paulo-München-Tallinn lennud üldse liiguvad tuhapilve tõttu.    Pärast kontrolle istusin väravas ja püüdsin lugeda, kuid paraku potsatas mu kõrvale istuma noorpaar, mille mõlemad osapooled tundusid mingi diskopilli laksu all olevat. Silmad pöörlesid peas ja käed ja jalad tümpsusid ja võdisesid nagu mingis täiskasvanutele mõeldud multifilmis. Selle tagajärjel vappus pink, millel me kolmekesi  istusime, hullemini kui mistahes maavärina ajal, mida ma siin aasta jooksul kogesin. Nii palju kui mul Houellenbecqi selle käigus lugeda õnnestus, siis jäi mulje, et lähitulevikus ongi vist kõik inimesed sellised. Ent kuna ma siiski olin üle nii pika aja teel kodu poole, siis mingi tühine tulevikukaamos mind ei morjendanud. Lähima 48 tunni jooksul oli ju lootust hapukoort mekkida!    Lend Brasiiliasse võttis kolm ja pool tundi ja loomulikult toimus see kohutavalt palavaks köetud reisijatesalongis.  Sellest hoolimata ei võtnud enamik reisijaid ka lennukis oma sulejopesid seljast, mis neid +18 kraadise Santiago sügispakase eest kaitsma pidid. Nägin aknast, et Andides oli valdavalt ikka lumi juba maas. Midagi seal sadanud igatahes oli. Ilm oli selge ja ma olin veidral kombel tiivast eespool ja akna all, nii et nägin ka Brasiiliat. Kuradima palju on neil ikka tohutult suuri vanajõgesid, mis mööda põldudeks küntud tasandikke vaikselt ookeani poole meandreerisid.    Samas Sao Paulo oli ikka  kohutavalt kole koht. Ruutkilomeetrite kaupa sirgete magistraalide poolt läbistatud suuri hallist betoonist tornelamuid ja ei midagi muud. Santiago tundub selle tõeliselt masendava linna kõrval suisa päris kenana. Ja kõik need ca 30 korrusega ja Lasnamäest 10 tihedamalt üksteise suhtes paiknevad majamonstrumid surusid tihkelt vastu kümnete kilomeetrite pikkuselt mereäärt palistavat liivaranda. Inetusel pole ikka piire.    Sao Paulos oli mul pisut üle viie tunni aega. Vähemalt ideeliselt. Sest Müncheni  lend oli ekraanil esialgu "äraootava" staatusega. Pealegi polnud mul ka pardakaarti ja polnud ka kohta, kust seda saaks. Santiagos oli mulle öeldud, et mingu ma Sao Paulo lennujaamas Lufthansa esindusse ja seal aetakse kõik korda. Ainsast mittepoest, mis ma aga Sao Paulo lennujaamast leidsin, ja mis tegeles tax-free info jagamisega poest asju ostnutele, öeldi mulle, et mingit Lufthansa esindust selles lennujaamas küll pole ja et ainus võimalus mingit infot saada on õiges väravas passida ja loota, et keegi  sinna tuleb. Lend kuulutati välja lõpuks vaevalt tund enne väljalendu, ehk täpselt pardalemineku ajaks. Tagatipuks oli õige värav ummistatud sadade saksa pensionäridega, kes kõik tahtsid ühekaupa teise väravas passiva tšikiga (esimene hakkas reisijaid pardale laskma) vestelda oma Frankfurti lennust, mis pidi minema alles kolme tunni pärast. Kui ma lõpuks selle hirmpika rivi ära seisin, oli lennu väjumiseni imaginaarsed kolm minutit. Sain oma pardakaardi lõpuks kätte ja ronisin lennukisse.    Loomulikult oli mu koht lennuki tagumises otsas ja keskmises istmereas ning mu kõrval istus ainus minuga ühes suurusklassis tüüp, kes peale minu veel sellel lennul oli. Ta oli minust küll tunduvalt lühem, ent omajagu turskem, ja viimasest tingituna olid tal madalal paiknevad oksad istudes koguaeg nii laiali, et ta vasak küünarnukk silitas mu kubet. Vähemalt tundus ta üsna toreda inimesena. Minust teisel pool pesitses aga tüüpiline väike keskealine asiaat, kes ei suutnud mitte kuidagi otsusele jõuda, kas panna pähe  aifõunist, aipoodist, aipädist või lennuki "meelelahutuskeskusest" välja turritavaid kõrvaklappe. Viimasel ajal näeb jube harva lennukis inimesi, kellel on alla kahe nutitelefoni...    Nagu ülelombilendudel ikka tavaks, ei töötanud ka seekord mu ees paikneva tooli seljatoes paiknev ekraanike. Kui teised mu ümber said valida sadade stuudiosoojade hollivuudi produktide vahel, aga minul näitas tuima järjekindlusega lennutrajektoori Münchenisse, mistahes nuppe ma ka ei vajutanud. Pärast õhtusööki  uurisin stjuuardessilt, kas ta ehk saab midagi ette võtta. Ta käis ja tegi kaks korda kuskil serveriruumis restarti mu ekraanile ja teisel korral juhtuski miraakel, ning mu ekraan muutus puutetundlikuks valikuteparadiisiks. Paraku pole ma nüüd enam takkajärge kindel, kas see nii hea oligi, esiteks hakkas mulle just siis palavusest ja kitsikusest hoolimata uni peale tulema, ning teiseks oskasin ma muidugi täiesti vale filmi valida. Seda, et mu mõtlemine oli tolleks hetkeks juba päris piiratud tõendab asjaolu, et  ma valisin vaatamiseks saksa komöödia. Tagantjärgi tundub see nagu mingi halb hallukas, sest sellist asja, nagu saksa komöödia pole ju ometigi olemas. Ja kui isegi on, siis on see igatahes kohutavalt halb. Mingi hetk, kui see oksepalang ekraanil otsa sai, lülitasin ma südametäiega ekraani välja ja loomulikult ei hakanud see enam uuesti tööle. Püüdsin sellest tingitud kergendustunde laines silma looja laskma hakata, ent und enam loomulikult ei tulnud. Saksa komöödia käis peas edasi. Järgmised umbes kuus  tundi nihelesin oma toolikesel ja vaatasin üle istmete kuidas teised ülevalolijad oma funktsioneerivaid ekraanikesi näppisid ja saksa komöödia kõrval tõeliste meistriteostena näivaid hollivuudi märuleid vaatasid. Asiaat ja kubemesilitaja magasid mõlemad, mistõttu ei tahtnud ma lugemistuld põlema panna, sest see käib jube vastikult kõrvalistujale silmade peale.    Aeg venis, higi voolas ja nagu ühele korralikule pikale lennule kohaselt, sain ma omale nohu külge. Pea valgus vaikselt tatti täis ja  hingamise asemel tuli hingeldama hakata. Kell 7 hommikul oli viimaks ometi äratus ja sai ometigi jälle lugema hakata. Pärast hommikusööki tuli mingi erilist rohkete kuppudega varustatud tädi mu ekraani uurima ja kukkus ette ja taha vabandama selle pärast, et see ei töötanud. Mul oleks tahtnud pärast paari minutit selle kuulamist juba häbist läbi lennukipõhja vajuda - oli mul üldse tarvis eile õhtul sellest numbrit teha. Lõpuks tõi pagunitega tädi mulle kompensatsiooniks äriklassi unekomplekti: väikese hõbedase  pedekotikese, milles sisaldus hambahari, unesokid ja muu taoline ühekordseks kasutamiseks mõeldud plastikjura. Häbi kippus vihaga asenduma. Nagu mul kott juba niigi punnis poleks. Nüüd veel mingi idiootne jura juures. Püüdsin siiski viisakaks jääda ja ei hakanud lennukis seda veel ära põlgama. Pärast maapeal jõuab.    Neljateisttunnise lennu küüniliseks kulminatsiooniks oli mu ekraani toimimahakkamine sel hetkel, kui lennukirattad maad puudutasid ja kogu see ekraaninduse värk terves lennukis  automaatselt restardi tegi. Kuna maandumisrada oli pikk ja õige värava juurde veeremine võttis omajagu aega, siis testisin oma ekraani põhjalikult. Panin mitu korda kinni ja tegin uuesti lahti, just nagu üks ITteadlik inime kunagi, ja kurat - jäigi funksima! Kõrvalistuv turske jupats naeris laginal ja soovitas mul sama lennukiga kohe tagasi sõita, et ma ikka kõik märulid ära näeks. Ise ta filme ei vaadanud, vaid kuulas tundide kaupa mingit Robin Williamsit... oleks pidand selle pedekotikese temale kinkima!    Kodumaale naasmise järgmiseks etapiks oli ette nähtud rohkem kui kümme tundi Müncheni lennuväljal. Poole üheksast hommikul seitsmeni õhtul. Otsisin esmalt omale ühe hõredamalt asustatud nurgakese ja sirutasin end kolmele toolile välja ning kukkusin põõnama. Kaks tunnikest magasin, aga rohkem ei suutnud, sest paranoia, et ma oma värskelt hangitud nohususe tõttu magades norskan ja nii ümberkaudseid häirin röövis mult une.    Edasi hakkasin mööda lennujaama ringi kõmpima. Ühe värava juurest  teise juurde ja seal väike Lufthansa tasuta kohvilurripaus (Tšiili kohviga võrreldes tundus see muidugi meelakkumisena). No umbes nagu sellest vanas ja väga halvas Šveijki filmis süljetopsidega see mingi teema oli. Paar liitrit kohvi hiljem hakkas mingi ärksus lõpuks sisse tulema. Siiski polnud ma veel päris kindel, kas ma juba lennukis selle saksa komöödiaga pihta hakanud hallukateemast veel päris väljas olin. Sest ootesaali telekast jooksid "kultuuriuudised", mis edastasid, et Oprah toolkšõu lõpetatakse  ära. Tundus uskumatu, et Lääne kultuuri niivõrd toekas tugipiilar lihtsalt ümber lükatakse. Nüüd saavad maailma ära päästa vaid üksnes Avatari järjed...    Järelejäänud tunnid veetsin peamiselt lugedes. Vahepeal sõin mingi kalavõileiva kah. Houellenbecqi "Saare võimalikkus" oli küll üsna räige valik lennujaamas lugemiseks. Sest ühes Kesk-Euroopa suure tööstuskeskuse lennujaamas elavadki täpselt sellised seksuaalsete frustratsioonide käes vaevlevad egomaniakaalsed ülikonnastatud asjamehed, kes näivad  igapäevaselt lennukiga tööl käivat. Vaevalt et nad muidugi päriselt sellised on, nagu Houellenbecq kirjeldab, kuid ometigi oli Müncheni lennujaama meestepeldikute automaatides lisaks kondoomidele müügil ka tillukesed dildod (ma nüüd ei teagi, kas suuri polnud seepärast, et need ei mahu automaati, või siis on mingi suuruse lävepakk, millest ülespoole jäävad kummijullad on juba pedede teema...), söömiseks mõeldud naistepüksikud ja muu säärane. Pikamaasõidu autojuhi ustavat mõnukaaslast, Lustfingerit  (guugeldage-guugeldage), paraku müügil polnud ja ostsin selle asemel Mardile kingituseks mõned saksakeelsed kalastusajakirjad.    Münchenist Tallinna poole lendavas lennukis oli harjumatult jahe ja vaikne. Imelik oli kohe. Tagatipuks oli lennuk pooltühi. Õhkutõusmine küll viibis, ja pilve tõttu, ent siiski mitte tuhapilvest, vaid äikesepilvest tingituna. Ootasime veerandtunnise paduka ära ja läksime lendu. Kell 11 õhtul maandusime viimaks Eestis. Päike oli parasjagu just loojunud ja õues oli sume suveöine  poolhämarus. Ja kus oli alles õhku õhus... hapnikumürgitus ei olnud kaugel. Kõrvadesse tekkis vaakum, sest oli harjumatult vaikne. Ja muidugi oli S vastas!