Carmen jällegi on üles kasvatanud viis last, hiljuti sai ta seitsmendat korda vanaemaks. Ta on Ciudad Ocultas elanud juba aastakümneid ja näinud, kuidas sellest lihtsalt vaesemate elanike naabruskonnast sai hirmutav geto. Kui enam kui kümmekond aastat tagasi võis tema väitel pühapäeviti tõsta oma laua  tänavale ja süüa hommikust õues, naabritega sõbralikult vesteldes, maja uksed-aknad avatud, siis täna on see võimatu. Inimesed on asunud barrikaadidele, pea iga teine maja on narkootikumide müümise urgas, vägivald on suurenenud… Minu meelest on see kohutavalt kurb.  Sellest hoolimata on Carmen uskumatult elurõõmus ja vabatahtlikele otsekui ema eest. Teeb süüa, muretseb, kui oled haige ja elab kaasa sinu muredele-rõõmudele, kui sa ainult ise oled valmis neid jagama. Meie esimesed vestlused muidugi  toimusid ainult sõnaraamatu vahendusel, tagantjärgi mõeldes on see tõesti omamoodi naljakas, kuidas ma alati enne alla kööki minekut võtsin näppu sõnaraamatu ja vaatasin järgi, kuidas on hispaania keeles näiteks küpsised, tolmulapp, prussakas või tee. Ja muidugi kuidas öelda: "Mul on vaja küpsiseid". Sest viisakamateks vormideks polnud mul ilmselgelt oskusi :)