Täna maetakse Moskvas meest, kelleta XX sajandi viimane kümme maailmas poleks olnud selline nagu ta oli. Boriss Jeltsini nägu ja tegu on sellele vajutanud tugeva pitseri. Ajalugu olekseid ei tunnusta, kuid katsetades nii öelda intellektuaalse eksperimendi käigus Jeltsinit ajaloost kustuda, võtaks asjad sootuks teistsuguse pöörde. Piisab vaid meenutades Jeltsinit 19.augustil Moskvas Valge maja ees tankil  seismas ning vahe saab ühemõtteliselt selgeks. Kuigi Jeltsinit ja tema tegevust on - tihti õigusega - kritiseeritud, saab järjest selgemaks, et Venemaa praeguste valitsejatega võrreldes oli tegemist vägagi demokraatliku valitsejaga. Eestil on põhjus mitme asja eest Jeltsinile tänulik olla. Tõstaksin eriti esile kahte sündmust - Jeltsini üllatusvisiiti Tallinnasse 1991.aasta jaanuaris, mis aitas ära hoida Vilniusele-Riiale analoogse verevalamise Eestis ning loomulikult tema tegevust 1991.aasta augustis ning  Eesti iseseisvuse tunnustamist. Sellel taustal poleks mitte ainult loomulik, vaid lausa enesestmõistetav, et Eestis astutaks samme President Jeltsini mälestuse jäädvustamiseks - kas siis mälestustahvli või tagasihoidliku monumendi näol. Venemaal selleni ilmselt vähemalt lähipäevil ei jõuta.