Kui ma 2001 aastal selle Gailiti teksti peale sattusin ja hetke-impulsi ajel lugejakirja pähe Eesti Päevalehe toimetusele saatsin (tegin Gailiti tegelase, Jaan Randuse nimele isegi meiliaadressi) siis kahtlemata oli see tegu ajendatud minu enda emotsioonist, aga ka teistest lugejakirjadest, mille hulka kümnenditetagusest kirjandusteosest rebit lõik paistis sobituvat. Jaan Randusega samamoodi mõtlevaid ning tundvaid lugejaid oli palju aastal 2001  ja küllap on ka praegu. Minu rõõmuks oli toimetajal piisavalt huumorimeelt, et see onlines lugejakirjade hulka üles panna.