Kui argipäeva õhtul peale kella üheksat Trieri tänavail jalutada, tundub, et kõik juba magavad. Ka need, kes veel ei maga, on akendele luugid ette rullinud. Väikestes õlletubades käib aga ka tööpäevadel vähemalt keskööni väike sumin. Sumisejateks ei ole mitte napsulembesed noored või lootusetud alkohoolikud, tavalised Gaststätte kunded on hilisemas keskeeas või nooremas pensionieas abielupaarid - Eestis istub see generatsioon enamasti vaikselt oma kodus. Võetakse rahulikult mõni õlu või vein, mängitakse täringuid, korraldatakse viktoriine, vaadatakse jalgpalli.  Kui kalendrisse juhtub mõni suur rahvapidu, siis on see ikka tõeline pummelung. Arvasin, et sellele, kes üliõpilasmalevas käinud ning ohtralt firmapidusid teinud, on joobes inimeste liigirohke maailm iga kandi pealt tuttav, aga pärast sakslaste karnevalipidustusi (meie vaikse vastlapäeva ajal) mõistsin, et elul on mulle veel  kõvasti üllatusi varuks. Kõik jõid kõike (otse pudelist) ja kõikjal ning jäägid jäeti sinna, kuhu juhtus.