Me teame, et päike tõuseb igal hommikul. Aga kas me ka ootame seda? Ega vist. Päikesetõus on loomulik, vältimatu ja takistamatu. Teadus on meile selgeks teinud, miks see nõnda on. Seetõttu uinub enamus meist ilmselt õhtuti ilma igasuguse rahu ja ärevuseta hommikuse päikesetõusu pärast. Koidik iseenesest ei üllata ega hämmasta meid, me ei mõtlegi sellele. Inimesed pole seda siiski mitte alati nii kindlalt teadnud ning on  seetõttu pidanud võimalikuks ka vastupidist. Seda, et ühel hommikul päike ei tõusegi. On üks vana vaimulik harjutus, mida nimetatakse valvamiseks. Inimene püüab olla öösel ülal ja palvetada päikesetõusu pärast, rõõmustada koidikul, tajuda seda mingi erakordse sündmusena. Vastusena just tema palvele. Tajuda päikesetõusu mitte loodusseaduse, vaid lootuse seadusena, lootuse täitumisena. Kirikus on selle harjutuse sümbolmõtteks olnud Kristuse, maailma tõelise valguse ootus. Rõõm ning tänumeel tema ilmumisest.