Ma ei taha mõelda sellest mis mul on ja mis mul pole, või sellest kas mu tulevik on ilus või on kole, mis patud on mul hinge peal ja mida olen teinud, ja kas elurada on mul ikka ülesmäge läinud.  Püüan võtta elust kõike, mida annab võtta. Kõik asjad omal ajal, kunagi ette ma ei tõtta. Ma ei tunne häbi selle üle mihuke kunagi olin, häbelik ja tagasihoidlik poisiklutt, kes huvitus ainult arvutimängudest ja internetist. Potisoenguga  lambanahas hunt kes lahti pääsend ketist. Väljas käia ei viitsind, pidudest rääkimata, huvi pakkus ainult see mis järgmisena telekast hakkas. Samas polegi palju muutund, laisk olen siiamaani kuid see häbelik poiss on ammu luikedega lennand taani. Nüüd püüan jälgid