Karl Pajupuu. Nagu sangar seiklusfilmist? Ei. Pigem kui supervõimetega koomiksitegelane munadega keskmisele keskeale. Supervõimeks kiire peksujärgne taastumine ja boonuseks mahukas alkomagu.  Rohelisi retuuse asendamas Gucci ja Kitoni ülikonnapüksid, keebi asemel Loro Piana mantel ning võlurituhvlid on a.testoni.  Talent on koju saabunud. Tõsi, mitte igaveseks. Pigem on see "selle talve akvarell". Tegelik elu on mujal. Siin on väikese nostalgiapuhanguga vahemäng. Selline elu siis ja selline Karl. Karl Pajupuu. Talent. Supekangelane. Oma ajastu märk ja toodang.  Tegelikult ei sobigi Karl Pajupuu tänasesse päeva. Sestap on Autor pigem keskkonda Karl Pajupuu jaoks kohandanud. Pisut vähendanud,  säilitanud tibake enam Kopli liinide hõngu. Kuigi Swiss kõrgub ka Pajupuu maailmas, siis on see klaastorn tõstetud 80ndate maailma. Või siis polegi ajad muutunud. Karli jaoks? Autori jaoks?  Rokkiv superkangelaseepose peatükk. Kiirtoit nagu koomiksid ikka. Samas on nii mitmestki koomiksikangelasest saanud krestomaatilised tegelased. Nii ka Karl Pajupuust.  PS Aga eeterlikust imenaisest tundsin selles loos puudust. Virvatulukesena helendav ime, keda silmadel valus vaadata ning kes kasvõi unenäos  tätoveeriks Karli karmile koorikule mõned armastuse järgi karjuvad read. Naine, kui poeedi unistus, kes läbi hüübiva vere ja talvesitase kodumaa tikiks unistustele sinililli.