Kui see kongress seni ajaloouurijate poolt võrdlemisi vähe tähele­panu leidnud, siis ei ole selles süüdi mitte ainult sündmuse lähedus, mis ei näi võimaldavat teaduslikuks vaatlemiseks vajalist perspektiivi, ega ka uurijale ükskõiksus selle tähtsa  ja huvitava küsimuse vastu, vaid eestkätt vastava dokumentaalse allikamaterjali kättesaamatus' Kongressi läbirääkimised peeti kõige suuremas saladuses; n. n. "suure nelja" (the Big Four - Wilson, Lloyd George, Clémenceau, Orlando) nõukogu kui ka suurriikide välisministritest koostuva "väikse viie" (the Little Five) ja kümne nõukogu protokollid, mis kõige tähtsamad läbirääkimised ja otsused sisaldavad, hoiti kõige viimase ajani seitsme luku taga. Selle tõttu pidid uurijad volens nolens opereerima juhus­likuma  ja vähemväärtuslikuma materjaliga alates kongressist osavõt­jate tegelaste memuaaridega ja ülevaadetega (näit Lan singi, Tardieu ja Keynes'i omad) ja lõpetades teel või teisel ajakirjandusse sattunud teadetega või tühiste sagedasti aluseta või tõeolusid moonutavate kuulujuttudega, milliste tekkimiseks suures saladuses peetud läbirääkimised moodustasid õieti soodsa pinna. Neil asja­oludel kannatavad kõik seni ilmunud Pariisi kongressi kirjeldused pealiskaudsuse, verevaesuse ja tühikohtade all. Nad on  eestkätt mingisugused kronoloogiliselt järjestatud materjalikogud ega vasta kaugeltki valjumaile ajaloo metodoloogia nõuetele. Niisugusena esineb, näit. ka kõige suurem, üksikasjalisem ja sisurikkam Pariisi kongressi ülevaade, Temperley redaktsioonil väljaantud viieandeline koguteos "A History of the Peace Conferenceof Paris", mis kartlikult ja ettevaatlikult püüab hoiduda kõigist hinnan­guist, selle asemel aga ohtral käel pakub suuri väljavõtteid kättesaa­davaist allikaist - riigimeeste kõnedest, asjatundjate  komisjonide aruannetest, ettepanekutest jne.