Virginia Satir oma raamatus Peoplemaking (1978) räägib sellest, et pole olemas enese väärtustamise või eneseaustuse geene. Kui laps sünnib, siis tal ei ole minevikku ega kogemusi enese väärtuslikkuse hindamiseks. Selle omandab ta oma lähedaste kaudu teadetest, mida nad talle tema kohta edastavad. Sõna, näoväljendus, poos, tegevusakt on näited nendest teadetest. Vanemad kahjuks sageli ei mõtle sellele, millised need teated on ja kuidas lapse eneseusalduse arengule mõjuvad. Satir (1978) kirjeldab ühte sisuliselt erinevat teadet lapse sama käitumise kohta, kus laps toob emale lille. "Tänan, kust said? Kas varastasid naabriaiast?" vs. "Kui armas sinust, kus sellised kasvavad?" Ema erinev reaktsioon lapse käitumisele annab erinevaid teateid lapsele oma väärtuslikkuse hindamiseks: Esimese teate puhul lapse arenevat eneseaustust blokeeritakse, teise puhul - toetatakse.