Sa longid mööda pimedaid tänavaid kodu poole. Laternad on juba kustutatud, kokkuhoid ja puha. See pimedus meeldib sulle. Pole vaja teha mingeid nägusid. Pole vaja kuidagi olla. Pole vaja midagi arvata. Ja siis korraga ütleb keegi sulle tere. Sa oled nii sügaval oma mõtetes, et see tere ehmatab sind pisut. Aga õnneks pole see sugugi ohtlik tere. Sa saad sellest kohe aru.  Niipea, kui see kõlanud on. Sinu kõrval on üks noor poiss. Üks noor võõras poiss. Tal on sulejope ja must müts ja üks natuke kulunud korvpall käes. Ta on üks neist poistest, kes palub sult 3 eurot, et koju sõita, kuna raha pole üldse ja koju tahaks väga. Ta pakub sulle kolme euro eest oma korvpalli vahetuskaubaks. Sa mõtled küll hetkeks, et võibolla on ta selle kusagilt varastanud, kuigi see tegelikult ju üleüldse ei loegi. Aga sa ei taha tema korvpalli oma kolme euro vastu. Sa tahad hoopis midagi muud. Ja  sa ütled talle seda. Ja täiesti üllataval kombel on ta nõus. Te ronite koos üle aia ühe koolimaja staadionile. Seal on hämar, aga korv on siiski näha. Ja jooned helendavad kunstmuru peal toredasti. Sa viskad oma koti ja manti aia äärde ja te hakkate mängima. Panusteks korvpall ja kolm eurot. Aus kaup. Sa oled seal, mängid ühe täiesti võhivõõra poisiga korvpalli ja mõtled, et sa oled üks kuradi probleem ja sa vihkad seda.