Inimesed suudavad joosta pikki distantse seetõttu, et meil on mitu koopat rakkudele ekstreemses olukorras piisavat energiavaru tagavast geenist.  Leid annab lisakaalu teooriale, mille kohaselt andis kestvusjooksu võime meie kaugetele eellastele olulise evolutsioonilise eelise.  Ajakirjas Genome Research tutvustatavast 10 erineva primaadiliigi DNA analüüsist ilmneb, et võrrelduna shimpansi ja gorilla genoomiga on inimese genoomis oluliselt enam koopiaid geenist aquaporin 7 (AQP7), mille toodetava valgu ülesandeks on vahendada vee ja glütserooli transporti rakkudesse, kus neist toodetakse energiat.  See annab lisaeelise olukordades, kus füüsiline aktiivsus kestab pikemat aega ning keha peab mobiliseerima energiamolekule rasvkoest.  Kui inimesel on seda geeni 5 koopiat, siis shimpansidel vaid 2 ja kõigil teistel primaatidel 1.  Inimesel on umbes 20.000-25.000 erinevat geeni, ent mõningatel juhtudel on meie organismis samast geenist mitu  koopiat.  Ja mida enam on ühes rakus koopiaid teatud geenist, seda rohkem toodetakse antud geeni poolt määratud valku.  Vahest on sellistest lisakoopiatest organismile kasu, vahest põhjustavad need ränki haigusi.    Geenileiu teinud James  Sikela ja ta kolleegid Colorado ülikooli terviseteaduste keskusest leiavad, et AQP7 on väga suure tõenäosusega tegev kestvusjooksu võimekuse kujunemisel ning võis seega anda meie kaugetele eellastele olulise evolutsioonilise eelise, võimaldades neil läbida Aafrika savannides kiiresti suuri vahemaid.    Vaata ka: