Täna hommikul oli Mardist hirmus kahju. Kuna ta 20 minutit enne tunni algust alles üles ärkas, pidi ta totaalselt tõsiselt gaasi tallama et hilinemata tundi jõuda. Tuli kooli, nägu jumalast pelmeen. Magas alles pooleldi. Otsis omal seljakotist vett, kuna ta teadis et tal raudselt on. "Mnh...türa, tühi!" :D Selline omamoodi komöödiline vaatepilt ajas naerma. Kahju oli tast :D  Ja  poole tunni pealt kõlas häire. Unise peaga mõtlesin isegi, "miks nüüd? Oh ei!" ja plaani järgi evakueerus terve koolimaja. Tüüpiliselt oli seni tegemist ikkagi õppusega, misjärel 5 minuti pärast tagasi tundi läksime.  Eile kõnetas mind Tõnis, kelle huviorbiiti oli sattunud minu koolilõpp. Tagamõte oli see, et ta oli koolikaaslaselt infot kuulnud ja tahtis minuga terveks suveks Hollandisse tööle minna. Kuna minu koolilõpp ei sobi kokku ühise minekuvalmidusega, siis ilmselgelt ma ei lähe. Kuigi see  pakkumine mulle väga meeldib.  Seetõttu jään jaanipäeva ja pärismusmuusika festivali ikkagist koha peale nautima, kodumaa pinnale, lähedastega :)    Uh, Linkin Park laulab... "Shadow of the day" on lugu, millega mul meenub üks talvine reede. Ootamatult oli laia lund sadama hakanud, mis kattis maad väga kiiresti. Mäletan kui öösel laternavalguses kodu poole jalutasin, see lugu mängis, ja mul oli niii faking hea tunne sees. Mind valdas vihatu pettumine, ometi see ei häirinud mind, sest need  linnatänavad oli pagana kaunid sellest lumest, laternavalgusest ja heast muusikast. Tõsiselt hea fiiling. Soovisin vaid, et kodutee oleks pikem, sest sel ööl polnud mul nagunii enam mujale minna.  Aga ei, lund ma tagasi ei igatse. Lihtsalt, see hetk oli võigas. Kuid nüüd tuleb suvi, toob endaga veel paremad õhtud, soojad ja tähised ööd, head seltskonna, mis on põhjus öiseteks kondamisteks.  Praegu tuleb meelde idee, kuivõrd mahe on suveööl ümber järve jalutada, istud ranna vastaskaldale maha, räägid ja  vaatad linna peale. Saab ka Viiratsi mäekünkale istuda, seal on istumisvõimalused pingi ja laua näol. Märksa lahenduslikum. See oleks hea alternatiiv meie jalutuskäikudele Statoili kakao järele, Mammu. Või siis teeme sedasi, et kakao võtame nagunii, aga sinna lähme istuma :)  Kuid eks suvised tegevused ja kaaslased kujune alles suvel. Aga vähemalt mõtted on juba olemas ;)    Viimasel ajal olen ka suhteliselt mõttelage, kool käib pinda ja vahest on suur soov Viljandist minekut teha. Kaoks minema  siit. Läheks ära, kaugemale, kus on parem. Võib-olla tundub see põgenemisena kohustuste eest, püüdlusena varjata end keerulise elu eest või on see siis lihtne soov saada rahu, saada vabadust ja midagi paremat kui kõik see siiani.  Kõige selle parema saamiseks on meil piirangud ees. Me ei saa lihtsalt niisama minna ja saada rahu, kuna meid piiravad meie endi soovid, kohusetunne ja väärtused. Kuid vahepeal tundub tõesti, et seda kõike on liiga palju.  Me seostume ikka ja jälle samade inimestega,  leiame ennast tuttavatest kohtadest ning ühesuguseid tegemisi tehes. Ei midagi uut!- See on must masendav elurutiin. Kus sa koged kõike seda, mida sa juba pikka aega oled teadnud. Tasapisi saab sellest kõrini, sest su elu käib ringiratast ja koguaeg ühtemoodi. Lõpuks tahad kõigest sellest välja, sest see rusub sind, tahad vaid ära selle eest. Otsid vaheldust ja tahad seiklust, mida kahjuks Viljandi ei paku.  Elad oma igapäevases massis, kus midagi uut ei näe ja elu on rutiin oma saamatute ootuste, eneses  pettumise ning inimsuhete keerukusega. Sealjuures kohustused, milleks oled paratamatult sunnitud- töö, kodu ja haridus.    See on realistlik selgitus inimestest, kes oskavad minuga seda koos kogeda. Õpetus sellest: olge leplik ja vastupidav. Paratamatute kohustuste kõrvalt ärge ahmige uusi, vaid võtke nii, et olete võimeline nendega toime tulema. Kõige uue ja hea kogemiseks on parimal kohal reisimine, maailmaga tutvumine ja millegi täiesti enneolematu tegemine.