Üks naljakamaid foto tõesuse väljendamise meetodeid, mida olen kohanud, on veendumus, et foto peab komponeeruma ja hiljem esiteldama terve kaadri ulatuses. Vanasti jäeti suurendamise käigus terve kaadri väljenduseks  filmi perforatsiooniriba fotokujutist raamima. See on tõsiselt absurdne väljendusviis juba sellepärast, et valikud, mida kaadrisse võtta ja mida/keda sealt jätta teeme me niikuinii juba ka päästikule vajutamise eelselt, ja selle valikuga anname selge hinnangu. Kõik algab sellest, mida ja milleks me üleüldse teeme. Ja ka sellest, kas mul fotograafina on üldse vaja pidevalt tõestada, et ma ei valeta? Sorry, keeruliselt kirjutatud. Kuid see-eest kirega:)