JM, mind heidutasid kommentaarid, mis ilmusid Türgis enneaegselt sünnitanud naisest pajatavate artiklite juurde - meil on raske teise "sussidesse" astuda, lihtsam on õelalt parastada, takkajärele targutada.  Kõik ei püüa olla nii ettenägelikud kui  ntx ma ise- olekust hoolimata teen alati reisikindlustuse, loen läbi lepingud, valmistan end reisiks ette, planeerin ajakava, jne. Vähe sellest, kui üksi lähen, siis üritan kodustele jätta mingigi kindlustunde olukorraks "kui midagi peaks juhtuma". "Õnnistet olekus" mõtlen tükk aega, enne kui paariks päevaks kodunt lahkun, ei taha ju kellelegi lisakoormat ühe kõhuka ja hädaldava naise näol.    Jah, see on teistpidi haige pablamine, aga vastutus oma pere ees saab tihtipeale olulisemaks iseenda  huvidest.    Kõnealuse naisterahva kohta teati Perekooli foorumis rääkida küll seda ja teist, et eelmised rasedused olnud ka probleemsed, et ta oma perest ei hoolivatki, jne.  Aga võib-olla oli see ta ainus võimalus reisima minna? Võib-olla viskas tal üle ja ta tundis, et peab võtma enne neljanda lapse sündi aega ka endale?  Päris kindlasti uskus ta, et temaga midagi sellist ei juhtu, päris kindlasti- ükskord peab ju midagi ka hästi olema, eks.    Meie, kes me elame justkui vati  sees, oleme ettenägelikud ja turvame end ja lähedasi, ei tohiks teda selle lootuse eest hukka mõista- inimlik soov puhata enne järgmist pingutust.  Muidugi on veidi vilets, et nüüd justkui oleks antud roheline tuli riskimiseks- küll maksumaksja plekib; samas, miks ei võiks see mõjuda teistpidi- õppetunnina?  Kes ikka tahaks sellist õnnetust ja hilisemaid tagajärgi?  Terve mõistus peaks justkui peale jääma.  Samas, ei saa salata, mida kaugemale oma turvalisest vatipesast, seda selgemaks saab,  et selle Eesti sees on teine, palju suurem Eesti...