Kõrvalistmel nihelev mees muutus iga läbitud kilomeetriga järjest pahuramaks, aga Mare teadis, et tal on veel mõnikümmend minutit aega. Peaaegu viimasel hetkel, kui mees hakkas juba käsi rooli külge toppima keeras auto garaazi sisse.  Uhh.  Nüüd pole midagi, nüüd on vaja Madis ainult majja sisse saada, põlenud nahk vajas ikkagi kreemitamist.  Elutoa diivanist Mare meest kaugemale vedada ei jaksanud.  Kiiresti kardinad ette, pole vaja, et  naabrid sisse jõllitavad, nagu tookord, kui mees firma jõulupeolt koju tulnuna pahandas külma kohvi pärast. Mare oli nüüd ettevaatlik, nii kohvi kui kardinate suhtes.  "Kreem … siin!" vaikselt omaette kõnelev naine äratas poolärkvel mehe tähelepnu.  "Kellega sa seal räägid?"  "Omaette"  "Valetad. Kes seal on?"  "Ei ole kedagi, ma omaette, ära nüüd… ma kohe toon sulle kreemi, nahk nii punane!"  Uh, hästi läks. Pole vaja omaette pobiseda, mees läheb pahuraks. Armukade, tähendab -  hoolib ikkagi! Aga provotseerida pole vaja, nii rumal ei tohi olla!  Mare hõõrus Madise punasele küljele õrnalt kreemi. Oi-oi, see võis valus olla.  Kui naise käsi jõudis villides puusani rehmas mees tagantkätt valu pärast naise poole, kogemata kindlasti. See, et löök tabas Mare vasakut silma oli juhus. Valu tahtis hinge kinni lüüa, Mare kreemitas villidesse kõrbenud naha kiiresti üle, laotas lösutava kega linaga ja tõttas kööki.  Külm hapukoorepakk silmakoopal leevendas pisut enesetunnet.  Ohates istus naine jahedale kivipõrandale. Jälle, jälle hakkas kõik otsast peale! Ometi lubas Madis peaaegu pisarsilmil, et nüüd on joomisega lõpp, enam ei juhtu…  Mida ta küll valesti teeb, et mees oma sõna pidada ei suuda?  Viis aastat tagasi lubas mees sama, millal ta sõna pidama hakkab? Kas Mare siis vähe ta eest hoolitseb, maja on korras, toit kogu aeg laual, naabrid ei aima ilmselt midagi…