Mida räägid mulle, mahajäetud maja,  aknasilmadest kui raugelt hõõrud und?  Läbi mitme unustatud aja  tuul su lävele toob tusa tuhkjat lund.    Ohkab seinapalk ja lõdisevad piidad,  katus kähiseb kui kopsuhaige rind.  Milleks, korsten, oma kestvust kiidad,  kui su nurki nokib toonelamaa lind.    Uks näib mõttes, poikvel iseendas,  roostes  linki pidi mälestuste peos.  Heldest elust, mis siit välja lendas,  mitme sulega on kirja pandud teos.    Naksub põrand, justkui kannaks sammu,  räästas lumeni on langetanud laud.  Eatut elupuukest juba ammu-ammu  lahjal rinnal toidab majavaimu haud.