Pärdik, kes meile kogemata koera pähe sokutatud on, ajas mind juba enne kella seitset üles. Hommik ei ole just see osa päevast, mil ma päikesejänkuna kõigile rõõmsalt olen valmis särama, ent tänane hommik oli ju niiiiiiiiiiiiiiiiiiiiii ilus.  Võiks peni lausa tänada.    Natuke peale seitset läksin metsa kolama, paaritunnine tiir päikesepaistelises märtsihommikus - jeeee.        Eile nägin telekast juhuslikult filmi "Tüdruk pärlkõrvarõngaga" lõppu, tuli meelde Ingrid Mölleri "Maja kanali ääres", samui Vermeeri loomingust inspireet` teos. Millegipärast oli mul natuke heameel, et filmi ei näinud, võibolla oleks see natuke rikkunud mu kujutlust tollest kunstnikust kui kalvinismi tsentris elanud usinast käsitöölisest, kelle jaoks maalimine oli  eelkõige amet ja siis alles pürgimine ilu poole.    Aga filmisaba viis mu mõtted hoopis ilusate hetkede jäädvustamise juurde üldisemalt.      Vanasti olid kunstnikud.    Võttis Šiškin hommkul molberti, värvid ja tabureti, läks maja taha metsatukka , hõikas karud taamalt kohale, paigutas nad kenasti puiele poosidesse ja jätkas sealt, kus üleeile pooleli jäi.    Või El Greco "Krahv Orgazi matus" - kõigest kaks nädalat poseerimist koolnud krahviga ja saigi lõpuks vaesekese hauda panna. Teisest küljest - kuna kadunuke tol pildil nõnda värske  välja näeb - äkki tehti pilt ära aegsasti, veel elava tõbisega?  (Ei, ärge arsti kutsumisega kiirustage, ma NII loll ka veel pole ..:)    Tänapäeval läheb minusugune tädi hommikul fotokaga metsa ja muudkui klõbistab, teades samas, et teinekord neid pilte kellelegi näidates leidub mõni, kes ütleb täiesti siiralt ja sealjuures absoluutselt valetamata: "Oh, mul on ka sarnane foto, ainult, et ilusam!" Kusjuures ütleja isegi ei eksi.    Ilu jäädvustamise pühalikkusest on järele jäänud kuiv  dokumenteerimine.        Isegi fotode tegemine pole enam ammu see, mis enne. Need pruunikad albumifotod, kogu pere pestud, kammitud ja pühapäevariided üll. Suguvõsa väärikaim aukohal, tagareas enamasti mehed tumedas.  Kuni keegi veel mäletab kes on pildil kolmandas reas vasakul serval (või paremal.. või taga keskel) on neil piltidel olevad inimesed elus. Ka siis, kui neid tegelikult enam ei ole.                Aga metsast veel : kivitammed pole isegi sügise möödumist veel ausalt tunnistama hakanud ja hoavad lehti kramplikult seljas. Kas peaks neile ehk looma anonüümsete talveeitajate kooskäimiskohad?          Äkki veenaks tamme kohtumine mullusuviste kõrtega, kes  eitavad lume olemasolu nii tuliselt, et see on suisa silmaga näha?            Järgmise pildi kohta pole mul midagi tarka öelda. See ei kõla ju kuigi targalt, kui ma ei suuda enda teada jätta fakti, et neid käbisid nähes oli esimene asi mis meelde kargas meestesaun..?              Dixi.