Lisaks andunud tugitoolisõduritele on aga veel ülimalt tähtis hall mass, mille liikmed ei kuuluta avalikult mingit ustavust, ei avalda avalikkuse  ees üldse arvamust, kuid dilemma ette asetatuna kalduvad valima kergema tee. Ma nimetaks neid "hädasunni-äärmuslasteks". Orwell ütleb, et luuletaja T.S. Eliot jäi ametlikult apoliitiliseks, kuid "kui teda sunnitaks püstolitoru ees valima fašismi ja mingi sotsialismi demokraatlikuma vormi vahel, valiks ta ilmselt fašismi." Unustame nimetatud valiku ära - ma mõtlen hädasunni all üleüldse mingi kahe variandi ehk mingi dilemma ees seismist. Üks variant on lihtsam ja kergem (tavaliselt riigi ametlik suund,  mille järgimise eest saab piitsa asemel präänikut), teine raskem ja idealistlikum (tavaliselt vähemuses olev "tõde", millega kaasneb vähemal või suuremal määral tagakiusamine või mille eest präänikuid ei jagata). Totalitaarsemates ühiskondades asetub kaalukaussidele märksa suurem viht, mistõttu valik võib tähendada sõna otseses mõttes elu või surma. Kui riigikord muutub näiteks kommunistlikuks ja ühel päeval on ukse taga julgeolekupolitsei, kes suunab sulle püstoli ning käsib otsustada, kas sa oled kommunist  või riigivaenlane, siis valib hall mass pigem ohutuma variandi. Põhimõtteline, idealistlik riigivastane on nõus surema, kuid selliseid inimesi on kindlasti vähem. Selguse huvides: hall mass võib moodustada riigist väga suure osa. Täpsemalt öeldes: ilmselt umbes 80% igast ühiskonnast on nö. "hall mass".