Minu arust peaks Eesti riik õnnest lakke hüppama või välja kuulutama reeglipärased tänujumalateenistused kord aastas,et meil on  ikka veel olemas õpetajad. Hoolimata kõigest. On sihuke missioonitundeline altruistlik mõnekümnetuhandeline seltskond, kes on õpetajad sellepärast, et nad on õpetajad; kes on nõus ikka veel koolidesse klassi ette ja pärast õhtul koju õpilaste töid parandama ja tunde ette valmistama minema, hoolimata meediarünnakutest, hoolimata järjest kasvavatest nõudmistest sama palga eest järjest rohkem asju teha, hoolimata järjest süvenevatest käitumisraskustest ühiskonnas tervikuna ning sellest tulenevalt koolides  eriti, hoolimata karjuvast lõhest töö iseloomu ja selle eest saadava palga vahel. Mina enam sellise palga eest kooli tööle ei läheks, kuni mul on vähegi arvestatavaid alternatiive - st tegemist laste, kirjanduse ja pedagoogikaga. Õnneks mu praegune "kutsevalik" võimaldab seda kõike, samas sõltumata koolist, õpetajapalgast või hariduskorraldusest. Ma olen järjekordselt oma 2004. aasta dramaatilise otsusega (koolist ära tulla) väga rahul.