Minu vaheaeg jätkus Kendra vanaema ja vanaisa kodus. Alustuseks nii palju infot, et Kendra vanavanematel  oli 13 last - 7 tüdrukut ja 6 poissi. Kuni tänase päevani käivad kõik tänupühade ajal koos, oma lapsepõlvekodus. Nüüd võite natuke matemaatikat teha - kõigil 13 lapsel on omakorda keskmiselt 3 last ja nendest umbes pooltel on juba oma lapsed.. ehk siis Kenda vanavanemad on juba vanavanavanavanemad. Arvasin varem, et minu suguvõsa on suur..    Saabusime sinna kolmapäeva õhtul, päev enne tänupühasid, aga maja oli juba rahvast täis. Tunnistan, et sain alguses täieliku šoki. Kendra hakkas muidugi kõiki  tervitama ja kallistama ja musitama, aga mina seisin seal keset neid inimesi ja ei osanud mitte kui midagi teha. Tavaliselt ma ikka hakkan rääkima ja tutvuma, aga see olukord oli liiga hull. Õnneks hakkasid inimesed varsti ise minuga rääkima ja sain ka krambist lahti.    Sellise hullumeelse suguvõsaga siis veetsingi oma esimesed tänupühad. Nende kolme päeva jooksul õppisin nii mõndagi ameeriklastest ja nende elust.    Kendra vanaema ja vanaisa elavad samamoodi "suguvõsa külas", mis  kulgeb justkui kahe mäeaheliku vahel. Lehmad, hobused ja karjakoerad on seal täiesti tavaline nähtus. Ning loomulikult kõik mehed seal peres käivad pidevalt jahil. Ilm oli esimesel päeval ilus ja soe, niisiis jalusimegi seal kaljude ning metsade vahel ringi.      Siis jõudis kätte aeg hakata tänupühasid tähistama. Midagi väga erilist ei toimunudki, alguses kõik palvetasid ja tänasid koos ning seejärel hakkas õgimine pihta. Toite oli  seinast seina, nt makaronid juustuga (mac n' cheese) ja kartulipudru. Loomulikult ei puudunud laualt ka kalkun (tegelikult lausa 3 kalkunit, kuna pere on liiga suur). Üritasin kõike natuke maitsta, aga õige pea jõudis minu piir kätte. Kookide (vähemalt 20 erineva) jaoks eriti ruumi ei jagunudki. Hiljem mängisime igast mänge ja mõned jagasid seal kingitusi. Kokkuvõttes oli lõbus, aga väsitav, sest inimesi oli liiga palju. Minu ettekujutus tänupühadest oli mõnus hubane istumine koos perekonnaga, aga no mis  teha kui perekond nii hiigelsuur on.      Meie seas oli ka üks "homecoming queen", ehk siis tüdruk kes keskkooli lõpuballil kuningannaks valitakse. Välimuselt ja olemuselt oli ta täpselt selline, nagu filmides tavaliselt homecoming tiitlit kandvad tüdrukud on - populaarne, võltsblond ja peenike. Vanemad näitasid uhkusega pilte, kus ta seisis koos homecoming kuningaga - jalgpallur, loomulikult! Seega filmid ei valeta.    Reedel, ehk siis päev peale tänupühasid on Ameerikas "black friday" - hiigelsuured allahindlused. Läksime siis ka kaubanduskeskusesse seda hullumeelsust vaatama. Sel päeval pidavat suurema osa inimestest oma jõulukingid ära ostma. Ja nad on kõik segased seal poodides, kaklevad ja viskavad asju. Mõned veedavad terve öö järjekorras passides, et kohe poe avamisel kohal olla. Ma midagi ei ostnud, sest tundsin ennast tol päeval nii halvasti..    ..ja ma jäingi haigeks! Noh, midagi hullu polnud, lihtsalt  nohu ja peavalu jne. Võibolla väike palavik, kes teab. Aga naljakas on see, et ameeriklased ei joo teed, kui nad haiged on. Kõik käisid mulle pidevalt igasugu tablette ja siirupeid pakkumas, aga mitte keegi ei küsinud, et kas haige laps ka teed tahaks?? No ja raviteedest muidugi rääkimata, kui sellest oma sõpradega juttu olen teinud, arvavad nad et ma olen ikka päris imelik.