Ükski lapsevanem ei saada oma lapsi Iraaki või Afganistani hea meelega, kuid ta annab endale selgesti aru, et see on vajalik, möödapääsmatu tegevus selleks, et tagada võimalikult turvaline olukord nii Ameerikas kui kogu maailmas, mille osa Ameerika on. See, kas, kuhu ja kui palju sõdureid saata, see on kõrgete riigitegelaste otsustada. Otsuste tagamaid ja  põhjusi tavakodanik sageli ei teagi - ja polegi vaja, sest üldjuhul ta usaldab oma valitsust ja usub selle otsustesse. Jah, loomulikult arutletakse ja vaieldakse selle üle, kas ja kui palju peaks ameeriklased meretagustesse riikidesse oma vägesid saatma, aga seda mitte sellest aspektist, et probleeme, millega võõrriikides tegeleda, ei oleks. Pigem on see sellest aspektist lähtudes, et eurooplased ise peaks rohkem panustama ja oma mandril julgeoleku eest hoolitsema. Aga kes saab selles osas eurooplasi  süüdistada - on ju tore kui ebamugava naabriga ei pea tegelema ise, sest seda teeb keegi kolmas. Keegi kolmas toob selle nimel ohvreid ja püstitab neile mälestusmärke.