Jaspers sekulariseerib kristliku antropoloogia, mis eristab inime­ses vaimse ja ilmaliku inimese. See dualism moodustab sügavama põhja, millele Jaspers kõikjal tagasi läheb, ja võimaldab tal eestleitud alternatiive relativeerida ja kogu analüüsi koondada küsimusele, kas sõltumatu inimene oma endateostatud saatuses veel võimalik on (189). See  võrdub aga küsimusele, kas inimene suudab (kann-können) vaba olla. Seda küsimust ei vasta mingi objektiivne teadmine: psühholoo­gia, sotsioloogia või antropoloogia. See küsimus tühistab iseenda, sest inimese olemus ei ole mitte mingi konstateeritav objektiivne asi-olu. Küsimust vabadusest võib mõistlikult seada ainult see, kes omab võime vaba olla. Appelleerida sellele ürgelisele, esemetule vabadu­sele, milles me oma eksistentsi haarame, seda peab Jaspersi filosoofia keskseks ülesandeks. Nii moodustab  "eksistentsi valgustamine" (Existenzerhellung) tema süstemaatilise teose keskse osa, mille eel käib objektiivse tegelikkuse uurimine (Weltorientierung) ja millele järgneb transtsendentsi otsimine "metafüüsika" osas.