Paar päeva tagasi tuli kohutav tardumus peale, jäin kuidagi seisma. Õnneks suutsin end enam-vähem ära parandada ja nüüd funktsioneerin, kuigi mitte nii innustatult kui varem. Ma ei tea, milles viga on. Esineb pidevat väsimust ja nördimust.  Mul on vist isu millegi kaugele järele, kuhugi ära. Tahaks vahelduseks Eestit kaugelt armastada, näha teda uue nurga alt, sest vana nurk hakkab üle viskama. Ma muudkui pingutan, et näha seda ilusat, aga kole hakkab tahes- tahtmata liiga suurt varju heitma.  Varjudemäng.  Muide, mänguasjamuuseumis saab alates veebruarist varjunäitust vaadata (lihtsalt tuli meelde). Mänguasjamuuseum on üldse üks helge ja hea paik. Ausalt, ma ei tea, kuidas keegi ennast seal halvasti tunda oskaks. Mina ja A. igatahes ei saanud sellega hakkama, särasime nagu kaks väikest last. Ehk olimegi korraks tagasi lapsepõlve mängumaal, unustasime mured ja nautisime mälestusi.  Peabki nautima, aeg-ajalt tuleb lasta minevikul endast läbi voolata, sest muidu hakkab ta tasapisi hääbuma.  Meenutasin täna aega, mil olin ehk esimese või teise klassi tirts, kõik tundus nii hägune ja tuhm, kuigi soe tunne ja emotsioonid olid alles... vaid pilt hakkas kaduma. Võib-olla ei olegi selge pilt nii oluline, kuid mina tundsin temast puudust. Igatsesin iga detaili ühes ilusas päevas, millest on säilinud vaid mõnus tunne südames. Ma nii tahaks, et me suudaks kõike endaga kaasas kanda, kuid me pole selleks loodud, me olemegi loodud unustama, millele järgneb omamoodi unistamine möödunust. Unustame,  unistame. Samas on need unistused tihti reaalsetest mälestustest paremadki.    Ülikool on õige pea taas jõuluehteis.. jumalik (jumalannalik?). Alma mater.