Ma astun Jumala altari ette,  nädalast nädalasse, aastast aastasse,  et süüa eluleiba,  et juua õnnistuse karikast.  Ja imestada ...  Sest ma tean -  need müürid mu ümber,  trotsinud sajandite torme,  tuhast fööniksina tõusnud -  need müüridki langevad kord.  Sest nagu leib mu käes on rohkem kui vaid leib,  nii on need müürid mu ümber  tuhmil peeglil heiastuvad varjud.  Siingi ei jää kivi kivi peale,  sest Jumal loob selle, mida silm ja süda ja meel pole kogenud.  Neile, kes peavad vastu lõpuni.   Tekst ja foto: Joel Siim