Lugu on hoopis nii, et mõlemad kosmopoliitsed ideoloogiad muutusid ajalooliselt natsionalismi eri vormideks. Niipea kui noor Prantsuse Vabariik leidis end sõdade keerisest, pöördus jakobiinide vabariiklik patriotism kodu- ning võõramaiste "inimkonna vaenlaste" vastu ning prantsuse natsioonist sai inimkonna eestkõneleja. Olles vastamisi prantslaste uudse vabariikliku natsionalismiga, leidsid saksa mõtlejad ja peagi ka poliitikud, et ainus tõhus relv selle vastu on toetuda etnilis-kultuurilisele  rahvuslusele. Usaldada võis nende arusaamist mööda seega vaid oma kultuurilisest rahvusest kodanikke, samal ajal kui maailmapoliitikas peeti loomulikuks eri riikide antagonismi. Neid etnilis-kultuurilise natsionalismi põhimõtteid asusid ellu rakendama ka paljud teised maailmapoliitilise võistluse "hilised tulijad" 19. sajandil ja 20. sajandi alguses.