Pidustustega Punasel väljakul püüab Putin parandada oma imidžit ning näidata oma rahvale, et Venemaa on taas võimas ja vägev. Samas soovib ta väljuda isolatsioonist, kuhu Ukraina kriis ta  paiskas. /.../ Bush ja Putin ei varja enam oma vastastikust pettumust. Seetõttu leiab EL end Venemaa vastas esimesest reast. ELi jaoks on suhted Venemaaga elutähtsad. Eelkõige seetõttu, et Venemaa on vaieldamatult strateegiline majanduspartner. Kolmandik ELis tarbitavast gaasist tuleb Venemaalt. Kuid Euroopa on lõhenenud oma suhtumises Venemaasse. Venemaa parimad sõbrad Saksamaa ja Prantsusmaa on alati olnud veendumusel, et Venemaale tuleb sõbrakäsi ulatada. Soovimata Venemaad isoleerida, on ELi uued  liikmed, nagu ka Põhjamaad, hoopis jäigemal positsioonil Putini võimu autoritaarsete tendentside ja Tšetšeenia sõja suhtes. See lahkheli paralüseerib teataval määral Euroopat. Putin oskab vastutasuks toetusele oma Euroopa sõpru hästi kohelda. Näiteks toetab Venemaa Saksamaa saamist ÜRO JNi alaliseks liikmeks. Bush, kes 2001. aastal pärast esmakordset kohtumist Putiniga arvas "nägevat Putini hinge tema silmades", ei ole oma Vene ametivennaga enam nii õrn. Kirjas Läti presidendile räägib ta Baltimaade anneksioonist  ning soovib, et Venemaa tunnistaks seda illegaalset "okupatsiooni". Putinile see ei meeldinud. Intervjuus telekanalile CBS soovitas ta Bushil enne teiste õpetamist oma uksealust vaadata ning kritiseeris Ameerika demokraatiat. Washington ja Moskva jäävad üksteisele vajalikeks strateegilisteks partneriteks, kuid Bush ei kavatse Putinile enam kingitusi teha. (Véronique Soule, Libération, 9.05)