Saan täitsa aru, et Ühtne Eesti Suurkogu tahtis tagasi loodusesse. Väsket õhku. Kas tegelikult ei taha täpselt sama pea kõik need 6500inimest kes kahe päevaga saali täitsid? Usun, et paljud neist lootsid just Ojasoo ja Semperi abiga sinnani jõuda.    Mis iganes mänge ühiskonnas ja inimestega nende päevade jooskul ka ei mängitud. Mis iganes sõnumit rahvale ei edastatud. On olukord poliitikamaastikul siiski nukker. Peale toda grandioosset etendust ehk paljude hinges auk veelgi sügavam. Olukord  trööstitum. Pilt mustem. Tunne tühjem.    Usun, et kuskil sügaval südamesopis lõi paljudel siiski hõõguma lootus. Vaatamata sellele, et terve mõistus ju ütles, et lõket sellest ei tule.    Ma valetaks kui ütleks, et ma pole natuke pettunud. Ma isegi ei tea, mida ma täpselt oleks oodanud. Ehk seda, et see poleks siiski päris lõpp. Et lugu läheks edasi.  Arusaadav, poliitika pole teatritegijate ampluaa ja südamesoov. Aga võrdväärsed ja usutavad järeltulijad, kes jaksaks ja tahaks nende  poolt lahtilükatud teed edasi künda.    Peamine probleem vast seisnebki selles, kellele teatepulk edasi anda?  Kuidas saada õhku sellesse läpanud ja ennast täis läinud suletud ringi?