Teatavasti on fašistlike parteide või liikumiste põhitunnusteks suundumus tugevale keskvõimule, mittedemokraatlikule riigikorrale, mille puhul riigi õigused on üksikisiku õigustega võrreldes ülemuslikud, juhikultusele ja marurahvuslusele. Nõukogude Liidus fašismi mõistet laiendati ja see omandas esialgsega võrreldes hoopis teise tähenduse. Fašistideks hakati sõja ajal ja pärast sõda nimetama eranditult kõiki neid, kes võitlesid Nõukogude Liidu vastu või ei olnud  nõus Nõukogude Liidu tegevuse ja poliitiliste tõekspidamistega - näiteks ei kiitnud heaks väiksemate naaberriikide okupeerimist ja annekteerimist ning okupatsioonivõimude kuritegusid okupeeritud riikides. Erilist taunimist leidsid aga need, kes julgesid nõukogude võimule vastu hakata. Seejuures ei küsitud vastuhaku eesmärkidest, näiteks kas vastuhaku puhul ei olnud tegu hoopis Nõukogude Liidu poolt alistatud rahvaste iseseisvuspüüdega. See, kuivõrd nõukogudevastane tegevus tegelikult fašistliku ideoloogia kui  sellisega seotud oli, jäi tähelepanuta. Kõik Nõukogude Liidu vastased olid fašistid - ülimalt lihtne ja mõnus määratlemine.  Seda traditsiooni on jätkanud ka Venemaa. Need rahvad ja isikud, kes julgesid Nõukogude Liidule vastu hakata ja kommunistide kuritegudest avalikult rääkida, olid ja on ka tänapäeva Venemaa arvates igal juhul fašistid. Fašist oli sõimusõna, mida Balti riikidest pärit inimesed omal ajal Venemaal ringi liikudes tihti kuulsid. Et vältida fašisti nime, tuli tingimusteta nõus olla  kõigega, mis nõukogude võim iganes korda saatis.  Ilmselt on sellise seisukoha omaks võtnud ka Antifašistlik Komitee, kelle meelest igasugune nõukogude võimu poolt eesti rahva vastu kordasaadetud kuritegude avalikustamine, eriti aga Nõukogude Liidu vastase võitluse tunnustamine vabadusvõitlusena, tähendab ajaloo ümberkirjutamist ja fašistlikku tegevust.