VII sajandil nimetati Hispaanias esimest korda müüritööliste ühingut, comancinit. Selle meistrile andis tegevusvolituse kuningas.  Just peamiselt kaitse, väljaõppe ja vilumuse saamiseks astusid müürsepad kohaliku kutseühingu, looþi liikmeks.  Juba aastal 926 rajasid vabamüürlased oma looþi Yorgis Põhja-Inglismaal. Eeskujuks võeti antiikmaailma collegia fabrorumi. Vabamüürlaste looþides räägiti õpilastele geomantilisest ehituskunstist. Aastal 1375  mainiti ühes dokumendis, mis hiljem leiti Londoni linnaarhiivist, et vabamüürlased olid käsitöölised, keda feodaalid ei saanud kohustada olema paikkondsed. Nad võisid kodumaal ja Euroopas vabalt ringi rännata. Erinevalt teistest käsitöölistest, nagu sepad või parkalid, töötasid müürsepad hulganisti suurejoonelistel ehitustel. Ühingud olid paavstilt, vürstidelt, linnadelt ja kloostritelt saanud nn vabastuskirjad koos ulatuslike privileegidega. Valminud lossidest või katedraalidest tohtis rännata teistesse  kohtadesse ja välisriikidessegi, et projekteerida ja ehitada järgmist hoonet või otsida teiste looþide kaudu tööd mujal Euroopas. Üks säärane erandlik gild oli Vabamüürlaste Selts (Company of Free Masons), mis rajati aastal 1376. Paiksed müürlased võisid tööd hankida vaid piiratud alal.  Vabad ehitustöölised kuulusid müüritööliste tsunfti, mis jagunes kolme järku ehk kraadi: õpilane, sell ja meister. Koolitus kestis seitse aastat, enne kui õpilased said sellidena tsunfti täisväärtuslikeks liikmeteks.  Müürlaste meister, keda kõige enam austati, tundis hästi looduse saladusi, oskas rakendada maakiirguse kasulikke ja vältida kahjulikke jõujooni ning planeerida linnaehitisi sääraselt, et inimesed olid tuulte eest kaitstud. Tänapäeva linnade tänavail tekib pidevalt tõmbetuul, mis vahel puhub lausa metsikult. Ja elanikud ei tunne end hästi.  Hiinas rakendatakse endiselt looduslikke meetodeid. Ðanghai lähedal veendusid asjateadlikud rootslased 1980. aastail nurklaua ja kompassi abil, et hooned on ehitatud  nõnda, et Curry-jooned jäävad seinte suhtes pikuti. Magamiskohtades ei ristu kahjulikud jõujooned. Nood majad pole ehitatud keskajal, vaid 1958. aastal. Maakiirgust arvestatakse Hongkongis ja Singapuris endiselt olulise komponendina hotellide ja pankade ehitamisel. Seda looduslikku süsteemi tuntakse feng-shuina, mida Hiina kommunistlik reþiim püüdis välja juurida. Ühes hiina entsüklopeedias on feng-shui kohta öeldud: "Toob tervist, õnne ja jõukust sellel kohal elavatele inimestele."  Ehitusprojekti eest  vastutas meister. Müürseppadel olid oma seadused, põhikiri ja tseremooniad. Neid ühinguid (inglise keeles 'lodges', saksa keeles 'Bauhütten') juhtis "toolimeister"; selle väljendi võtsid tunduvalt hiljem üle poliitilised vabamüürlased (marssal Jean Baptiste Bernadotte oli prantsuse toolimeister, kelle Rootsi Riigipäev valis vabamüürlaste juhi Karl XIII troonipärijaks). Meister õpetas oma selle, kes geomantilise ehituskunsti vaimus omakorda koolitasid õpilasi, jagasid tööülesandeid ja maksid tasu.  Toolimeister valiti aastaks. Iga kuu peeti koosolekuid, kus arutati tsunfti asju, klaariti tülisid ja võeti vastu uusi liikmeid ja edutati õpilasi sellideks. Kõik käis tseremoniaalselt. Reegleist kõrvalekaldumist karistati rahatrahviga.  Inglismaal peeti vabamüürlasi käsitöölisteks. Saksamaal oli neil kõrgem staatus. Pärast XVI ja XVII sajandi laastavaid sõdu algas vabamüürluses Saksamaal vähikäik, kuid Inglismaal jätkati täiel jõul.  Müürlaslooþidel kergendasid töö leidmist rahvusvahelised kontaktid.  Saksamaal Strassburgis paiknev suurlooþ suunas Euroopa gildide tegevust. Kasutusel olid salajased tunnusmärgid, käepigistused ja paroolid. Eri looþide liikmed võisid nõnda üksteist ära tunda. See oli hädavajalik, sest müürlased hoidsid kramplikult ametisaladusi ja pidasid tsunftireegleid enda omaks. Tsunftil lasus vastutus, et sellid tõesti said korraliku väljaõppe, nii et nad valdasid ehituskunsti peensusteni. Kaitsemeetmed olid õigustatud, sest ringi rändavad müürlased kohtasid tihti võõraid, kes valetasid  end tsunfti liikmeteks, lootes niimoodi jõuda saladuste jälile. Et petiseid eemal hoida, mõtlesid müürlased välja uusi paroole ja salaväljendeid, tunnusmärke ja isemoodi käepigistusi. Teatud küsimusi rõhutasid nad eriliselt. Õige vastus kinnitas, et uustulnukas on oskustööline. Spekulatiivsed ehk "passiivsed" poliitilised vabamüürlased võtsid hiljem üle palju märgusõnu, kasutades neid sümbolitena.  Ainus tunnusmärk, mis on enamikul kraadidel ja looþidel ühine, on hädasümbol. Rootsi vabamüürlane saab  sellest usalduslikult teada kolmandasse kraadi pühitsemisel. Hätta jäädes näidatakse võrdkülgset kolmnurka, asetades sõrmi kõverdades väljapoole suunatud peopesad otsaesisele, ja hüütakse: "A moi, ? l'enfant de la veuve de Naphtali!" (Aidake mind, Naftali lese lapsed!)  Kõik vennad on kohustatud hädas olevat kaaslast kohe aitama - ka juhul, kui see on seadusevastane ja teeks isamaale kahju. Nad peavad abi andma. Nad ei tohi olla ustavad oma riigi seadustele. Esimese ja Teise maailmasõja aegu pääsid sel  kombel paljud vabamüürlased.  Vabadussõja aegu, aastail 1775-83, võtsid inglaste poolel sõdinud indiaanlased vangi Ameerika ohvitseri John McKinstry. Ta seoti puu külge ja kavatseti elusalt põletada. Siis näitas ta vabamüürlaste hädamärki. Tema üllatuseks astus üks kurjategija ette ja peatas hukkamise. Päästjaks oli mohokkide pealik Joseph Brant, kes oli Euroopas hariduse saanud ja Londonis ka vabamüürlaseks vastu võetud. Brant oli oma suguharu juurde naasnud, aga organisatsioonile osaliselt truuks  jäänud. Ta loovutas McKinstry briti vabamüürlastele, kes ta omakorda toimetasid ameeriklaste juurde.  See näide tõendab, et ustavus vabamüürlassektile on tugevam kui kohustused kodumaa vastu.  Vabamüürlased olid peamiselt kiviraidurid, müürsepad ja kunstnikud, keda võiks võrrelda hilisemate arhitektide, ehitusmeistrite ja kujuritega. Nad olid seega hästi koolitatud. Paljud keskaja tuntumad ehitised (Pariisi N?tre-Dame, mis püstitati aastail 1163-1320, ja Londoni Saint Pauli katedraal, mis sai valmis  aastal 1663) on vabamüürlaste tehtud. Nad püstitasid fantastilisi losse, tohutuid kindlusi, kauneid raekodasid, kirikuid ja teisi rajatisi. Kuninglik kunst. Arhitektuuri kohta hakati kasutama väljendit 'kivistunud muusika'. Need hooned olid tõesti väga harmoonilised ja neid olid meeldiv vaadata. Pealegi ei ehitatud kuhu tahes, vaid nõiavitsa abil leiti koht, kus maakiirgus oli inimestele kõige soodsam, andes neile vaimujõudu.  Pärast kogu maailma haaranud katastroofi, mida põhjustas must katk, üritasid  gildid taas oma õigusi kehtestada. Inglise parlament keelas ametiühendused aastal 1425. Aastal 1534 lõpetas Inglise kuningas Henri VIII kontakti Rooma katoliku kirikuga, konfiskeeris selle vara ja sulges kloostrid (ametlikult toimus see põhjusel, et paavst ei lubanud kuningal oma abielu lahutada, mitteametlikel andmeil oli ta sõlminud salatehingu Venezia pankuritega). Henri VIII pani seisma ehitamise. Paljud müürsepad jäid tööta. Seejärel võttis ta ära käsitööliste gildide säilinud vara. Henri VIII  valmistus sõjaks. Venezia juudi pankurid andsid talle selleks võimaluse.  Enamik tsunfte lõpetas tegevuse. Nende arhiiv läks kaotsi, järelikult ka nende tegelik ajalugu. Vähesed närbunud looþid, mis hoolimata kuninglikust riisumisest olid Lõuna-Inglismaale alles jäänud, üritasid end vee peal hoida, hakates liikmeks vastu võtma ka alamaadlikke ja kodanlasi, kellelt nõuti kõrget sisseastumismaksu. Seda olid tumedad rahakad jõud oodanudki. Nad vajasid salakoode kasutavat hästi toimivat poliitilist võrgustikku, et  teoks teha oma plaan "ühiskonna ehitamise" üle kontroll saavutada.