Kanti kosmoloogiline hüpotees pälvis tähelepanu, samal 1755. aastal lisandusid ka doktoritöö "Tulest" (De igne) ning habilitatsioonitöö "Metafüüsilise tunnetuse esmaste printsiipide uud selgitus" (Principiorum primorum cognitionis metaphysicæ nova dilucidatio) ning Kantist sai ta Königsbergi ülikooli lektor. Lisaks filosoofiale luges ta ka loogikat, matemaatikat, loodusteadusi, füüsilist geograafiat. Pikka aega jätkas ta  keskmise edukusega õpetlasena. Tema kirjutised käsitlesid maavärinate põhjuseid, tuulte tsirkulatsiooni, eetrit, mineraale, inimrasside erinevusi, rahvaste kombeid, ilu ja ülevust. Sageli piirdus ta autoriteetide seisukohtade läbisõelumisega: eelistas Newtoni jumalikule tangenstõukele Priestley looduslikku tõukumisjõudu, viis Leibnizi substantside aktiivsuse teooria absoluutse paigalseisu võimalikkuse eitamiseni, lükkas udukogu-hüpoteesiga ümber Descartes´i oletuse korpuskulite keerisvooludest, uskus Bruno  kannul, et planeet Maa ei ole ainus mõistuslike olenditega asustatud taevakeha ning mujal universumis leidub ka inimestest arukamaid olendeid.