Kõigepealt seisab siin asi sarnase käsituse ühes pea­vastolus, nimelt vastolus psühholoogilise ja "objektiivse" esteetika vahel. Me nägime juba, et esteetika üleüldiselt nejla suurt faktide piirkonda käsitleb: 1. subjektiivset estee­tilise meeldimuse, maitsmise, otsustamise ala, järjelikult kõike, mis sünnib "vaatlejas", esteetiliselt käsitavas inimeses. Et selles maitsmise, meeldimuse, otsustamise, vaatlemise kohta käivas  uurimuses on tegemist puhtpsühholoogiliste protsessi­dega, mida esteetik kunstteose käsitamisel enda juures võib läbi elada ja tähele panna, siis saab esteetika, mis meie vaatluste selle osa omale lähtekohaks või koguni ainsaks uurimusalaks võtab, tingimata psühholoogiliseks esteetikaks. Sarnane ongi "psühholoogiliste esteetikute" nagu Lippst, Volkelti, Külpe ja nende õpilaste käsitus. Neile ei ole estee­tika muud midagi kui esteetiliselt maitsva ja otsustava inimese ("retseptiivse esteetilise subjekti")  psühholoogia.