Tõepoolest just nõnda sünnibki enamasti heade raamatute lugemisega. Vähe on neid, kes katsuvad teosesse süveneda; kõik tõttavad läbilugemisega, et teada, millega lugu lõpeb. Isegi arvustajad sagedasti räägivad loetud teosest selliselt, et peab  tahes-tahtmata otsusele jõudma, nad kas pole suutnud või pole tahtnudki raamatu vaimu- ja hingemaailmast midagi teada. Neilegi aitab sündmustikust. Aga kui peatähtsus on sündmus­tikul ja erutusel, mis sellest saadakse, siis ei ole kuigi tarvilik ega soovitavgi häid raamatuid lugeda, sest nende sündmustik on sagedasti kehv ja areneb aeglaselt. Sellepärast ongi enamasti kõige loetavamaiks raamatuiks mitte parimad, vaid tühisemad, kergemad ja pealiskaudsemad, milledest kirjanduselugu kas vai­kib või nimetab neid ainult  möödaminnes.