Sara Gruen'i romaanist on filmi teinud  Francis Lawrence. Eestikeelne raamat tuli ka just müügile. Raamatut veel lugenud pole, aga arusaadavalt on raamatus rohkem tegevusliine. Auhinnatud on raamatut mitmete  auhindadega. NYT raamatute tipp ühena püsis 12 nädalat. Nii paljud ei saa korraga nii pikalt eksida. Ilmselgelt on raamat hea või siis suisa väga hea. Võtan lugemisplaani. Nüüd filmist.  Film on ilus, kaunis. Mõtlesin juba eile õhtul, et kuidas sõnastada seda tunnet, et ekraanilt kumab saali mingit imelist valgust, nagu võlukunsti koolis oleks mingi lumma ja ilu mikstuur katki läinud. Ei oskagi teistmoodi selgitada. Mingi kummaline sära, valgus. Selline, mis aegajalt jõuab isegi südame sisse helgusekiirena. Kuigi  filmis on natuke verd ja kübeke vägivalda, paar pikantset suudlust ja pisut paljast kehapinda, on tegemist sellise "vana kooli filmiga". Sellisega, mida (parafraseerides filmist üht mõttekäiku) sünnib kogu perega vaadata (ja kassa aina täitub). Tõsi, film on rohkem ikka naisinimestele hingelähedasem. Sest Armastus võidab ja Headus saab võidule.  Filmis olevat lugu siin ümber jutustama ei hakka.  Ütlen vaid, et kõik kolm:  Reese Witherspoon, Robert Pattinson, Christoph Waltz, teevad  head tööd. Superrolli teeb ka elevant Tai.  Armastusest on kirjutatud suuremaid lugusid kui elu ise. Sellistest lugudest saavad Elu lood. Selliste lugude puudutustest sünnivad lapsed.