Mõtlesin, et kirjutaks ajakohaselt midagi oma kooliajast, aga see ei edenenud ikka mitte kuidagi. Närisin aga metafoorset pastakat ega suutnud otsusele jõuda, kas see põlgusesegune haletsus ja lootusetusetunne on ikka vähekenegi adekvaatsed või olen ma lihtsalt tänamatu friik.  Noh, meie kool oli selline väiksemapoolne tavakool, ei mingit märkimisväärset  prestiiži, aga vist ka mitte eriti katastroofiline. Üks "otseütlejast" õps seletas meile mingis tunnis pikalt-laialt, et vaadake, missugune selle kooli piirkond on - vanad puumajad, jõeäärne agul, vastavad elanikud - no ega siit polegi mingit taset loota. (Alltekst: ärge arvake, et teist midagi saab.)  Külm ja värvitu oli see koht mu jaoks, ja ma ei mõtle siin seinte värvi või midagi sellist.