Ja mida kurja ma teen muud kui seda et ma kirjalikult mõtlen. Kui ma lihtsalt mõtleks ei saaks sellest keegi kunagi teada. Kirjalik mõtlemine kätkeb aga jah endas ka teatud pretensioonikust, seda küll. Aga ometi on see mõtlemine sellisena ei muud enamat kui üks kukesamm olematusest ülespoole. Väga väike pretensioon. Ja sedagi pannakse pahaks. Jah, olematust  on sulle vend tarvis, ei enamat. Kuidas ma end muidu selgeks selitaksin kui ma ei kirjutaks. See on kullauhtmine. Kui sa haarad seisukoha ja lihtsalt oled sellel siis pole sel seisukohal erilist väärtust ju. Tuim dogmaatik olla, milleks?