Teine tulus teos on Siret Rutiku koostatud «Kiriku laulu- ja palveraamatu konkordants» (Tartu Ülikooli Kirjastus, 2005, 416 lk), mis on ilmunud Eesti Teadusfondi, Põhja-Elbe kiriku ja Eesti Hümnoloogia Seltsi toetusel.  S. Rutiku sõnakonkordants on koostatud täielikkuse põhimõttel: sellesse on koondatud kogu luterliku kiriku 1991. aastal trükitud «Kiriku Laulu- ja Palveraamatu» (KLPR) lauluosas (numbrid 1-473, 476, 477) sisalduv sõnavara. Eriti hea on see, et iga kui  viimse sõna esinemine on näidatud koos lausekontekstiga. Märksõna järel antakse sulgudes ka selle esinemissagedus. Nii näiteks saab teada, et kiriku praeguses lauluraamatus esineb sõna «Jehoova» 10 korda, sõna «kurat» aga 11 korda ja «saatan» 15 korda!  Kahtlemata on sellisest raamatust kõige rohkem kasu lauluraamatu uuendajatel, kas või selleks, et edaspidi vältida mõningate trafaretsete fraaside liigset kordumist. Samuti aitab ta vaimulikul ja kirikumuusikul leida üles temaatiliselt vajalikke laule.  Niisiis on tegemist erialase töövahendiga. Täpselt samuti, nagu seda on «Georg Mülleri jutluste sõnastik» (2000) või «Joachim Rossihniuse kirikumanuaalide leksika» (2002). On siiski üks oluline erinevus. Mülleri ja Rossihniuse Villem Reimani publitseeritud tekste on olemas ehk paarisajal inimesel.  Teised võivad küll endale hankida sõnaloendi, aga asja ennast ei ole kuskilt saada. KLPR-i puhul on aga tegemist megatiraaþiga - seda trükiti 100 000 eksemplari, millest viis tuhat läks väliseestlastele,  ülejäänu on siin käibel. Ei ole liialdus, kui öelda, et kiriku lauluraamatu puhul on tegemist kõige levinuma ja enimkasutatava luuleraamatuga. Konkordants esitab halastamatult ja objektiivselt kõik selle head ja vead.  Esimesed lauluraamatu (sõna)konkordantsid pärinevad 17. sajandi teisest poolest. Erinevalt Piiblist, mille uued, oluliselt revideeritud tõlked ilmuvad suhteliselt harva, on kirikulauluraamatud kogu oma ajaloo vältel pidanud läbi tegema pidevaid ümberkorraldusi, parandusi, muutmisi jmt.  Seega vajaks iga trükk oma konkordantsi.  Vaevalt neid varasemate lauluraamatute kohta tagantjärgi koostama hakatakse. Seda unikaalsem on Siret Rutiku tehtu, mis ei tohiks puududa ühegi koguduse raamatukogust, vaimulike töölauast rääkimata.