Kaugelt suuremal määral muidugi õnnestab Ramilda olemasolu härra Mauruse poisikeseohtu kasvandikke; on ju Mauruse peen tütar "ainuke naistäht" selle "meespere  pilvises taevas", ja kui ta meestele suurest igavusest "ette siristab" oma eesnime ühamuutuvaid variatsi­oone, siis armuvad nad temasse paratamatult. Ainult mõne aastailt vanema ja kogemustelt küpsema härra Koovi silmis pole Ramilda muud kui hellitatud edev preilike, tavaline "kisseinaja barõšnja" (181). Tegelikult Ramilda seda romaani algul ongi; hellitatud ja elu eest hoitud jõuka tütarlapse igavusest - "hirmsast" igavusest, nagu ta ise ütleb - edvistleb ja vadistab Ramilda, lükib sõnu ritta lihtsast  huvist iseenese vastu (181), lobiseb tüütavalt, pikalt ja lapsi­kult, vahel ka lapselikult (191), ilma et sel oleks kuigi suurt mõtet. Loomult pealiskaudne ja tujukas (179, 460), otsib ta meelelahutust süütult mulisevast, sageli enam kui väheütlevast sõnade korrutami­sest; nagu enamasti igas nobekeelses tütarlapses, nii peitub temaski juba vatrav vana naine, üha suud liigutav lobamokk ja tatraveski. Arvatavasti kujunekski Ramilda tavaliseks tühja-tähja lobisejaks, laskuks aina sügavamale labasesse  jutueietamisesse, kui mitte kuri haigus vähehaaval ei teeks lobisejast mõtlejat, olgugi tüüpiliselt naiselikku mõtlejat, kelle mõttekäik on hüplev, ebaloogiline, kaksi­pidine (246).