"Ei ole ma kogu oma Eestis elatud elu jooksul kordagi kogenud eestlastepoolset rahvuslikku  antipaatiat. Võib-olla on mul lihtsalt vedanud, kuid mulle tundub, et eestlased, keda on aastakümneid peetud endasse sulgunuiks, on tegelikult vägagi avatud ja salliv rahvas. Eestlased vaatavad Venemaa telekanaleid, armastavad vene filme, mida näitavad ka eesti telejaamad, kuulavad hea meelega vene muusikat, mida mängivad ka eesti raadiojaamad, toetavad Venemaad Eurovisioonil, räägivad massiliselt vene keelt ja ostavad vene kaupu, kuigi Venemaa boikoteerib eesti omi. Nii mõnigi kohalik venekeelne poliitik ja  ajaleht armastavad päevast päeva arutleda eesti natsionalismi teemal, paljudel eestlastest poliitikutel on räiged sildid küljes. Millal ometi vaadatakse peeglisse? Millal me ütleme ausalt, et meie kohalikul meediamaastikul tegutsevad ka venekeelsed marurahvuslikud väljaanded ja meie venekeelsete poliitikute ning ajakirjanike hulgas on ka paadunud ksenofoobe? Me oleme jõudnud selleni, et meie kohalikud enamasti täiesti eestimeelsed vene inimesed lausa kardavad öelda Eesti kohta midagi head või kaitsvat, sest seda  kvalifitseeritakse kohe kui Venemaa-vastast rünnakut ja rääkija lüüakse risti vihkamisest hullunud internetikommenteerijate toel?"