See milleks kinno läksin jäi mul siiski saamata. Tahtsin muusikaelamust. Vahelduseks oma vaevalt helisagedusribast poole läbilaskvale ajast arust helitehnikale, tahtsin kuulata tõeliselt kvaliteetset heli, tõeliselt kvaliteetses esituses. Ja kuigi tõesti, kino  tehnilistest võimalustest saabuvad kristallpuhtad kõrgsagedused, riideid seljas väristavad madalsagedused ja ruumilise pildi ülim väljendusrikkus olid tõesti mõjuvad. Muusikaelamus see siiski ei olnud. Oma poollagunenud plastmasskassetikast saan ma ka parema muusikaelamuse. Seda seepärast et sealt kostuv heli ongi vaid kondikavaks ja üheksakümmend protsenti muusikast ehitan ma sinna ise peale. Siin kinos aga ei jää kujutelmaks mingit ruumi. Heli kvaliteedi ja võimsuse täiuslikus on nii kõikkehõlmav. Pildi ja  heli omavaheline mõne millisekundiline nihe aga nagu tükeldaks muusika tükkideks, jättes naudinguosaks vaid detailirikkusest vaimustumise. Muusika enda sees on ka tajutav mõningane ajaline viivis. Rütm klapib suurepäraselt, kuid muusika erinevad fragmendid kõlaksid kui erinevas aegruumis. Tervikuna moodustab see muusikast eemaloleva effekti, mis küll teeb võimatuks muusikalise elamuse, kuid suunab seda enam tähelepanu tähendusrikkusele . Kontserdil viibides pole ju võimalik tunnetada seda kuis muusikute  näoilmes peegeldub muusika sündimise keskendatus. Vibreerida kaasa koos trummipulgalt hoobi saanud taldrikuga. Tunda kidramehe näppude asetuse järgi ära akkorde. Lausa füüsiliselt tajuda kuis tümiseb trummikile ja kuidas rahvamassi muusikataktis üles alla hüppamine tektab põrandakonstruktsioonidele tuhandete tonnide suurust lisaraskust. Näha üle inimeste peade lendavast kaamerast kuidas tuhandeline kätemeri kui meri muusika puhudes lainetama lööb. Ära tunda muusikasse uppuja pühendumust kuulajate nägudel.