Võtaks nüüd asja veidi rahulikumalt seletada, ma kippusin siin natuke  emotsioonidega vehkima, vabandust.  Veel aasta tagasi olid ka minu meelest kõik tööta inimesed lihtsalt  hooletud omale sobiva töö otsimisel või pirtsakad ja laisavõitu.  Tegelikkus oli selline, et kui inimesel käed just kannikatest välja ei  kasvanud oli alati võimalik enesele töö leida, alati ei olnud isegi käte  väljakasvamise koht takistuseks.  Ühiskond on selle suhtumise paraku praegusesse olukorda kaasa võtnud.  (uh, ma ei taha kasutada sõnu "kõik" ja "õelad eestlased", sest see pole  tõde. Ainult osa sellest)      Kui ma olin laps, oli mu vanemate stammlause meie kasvatamiseks "kõigil  teistel on lapsed nagu lapsed ika, ainult  meie omad on kuidagi... jne" .  Ma usun, et oskad ette kujutada kuidas selline hinnang meie  enesekindlust mõjutas. Vale on arvata, et täiskasvanud inimesi  sellelaadsed sõnavõtud ei löö. "tööd on kuhjas, aga inimesed on laisad  ja ei viitsi", "Väike maailm läheb katki - kah asi!", "Kui ikka lihtsat  tööd teha ei taha, siis ärgu virisegu".  Mul oli paar aastat tagasi kõrgharidusega transa, kunagine  klaverivabriku finantsdirektor. Tema oli olukorras, kus ta pidi vastu  võtma töö mis talle absoluutselt ei sobinud. Siis sain ma aru, mida  tähendab sõna "ülekvalifitseeritud". Ei ole nii lihtne, et võta vastu  ükskõik milline töö ja ole vait.  Neid, kes loodavad, et küll "riik teeb, riik aitab" ei ole nii palju kui  arvatakse, aga samas on palju inimesi, kes töö kaotanuna loodab, et kui  on olemas sellise nimega asi nagi tööhõiveamet, siis mingit abi sealt ka  saab. Midagi on selle ametiga valesti, usu mind! Mul käib Peremees kord  kuus  Tartu tööhõiveametis lootuses midagi enesele sobivat leida. Ta ei  küsi mingit töötu abiraha ega muud sellist toetust, lihtsalt tahab  natuke tööd. Viimane kord ütles ametnik talle, et miks ta üldse seal  käib, isegi normaalsetele (!) pole midagi pakkuda, invaliidil on mõttetu  kohal käia. Freesija aga kuulis töötuna : "Meil teile tööd pole, vaadake  ise, äkki saate mõne tuttava kaudu välismaale, kuidas te siis otsida ei  tea!".  See "ise oled äpu" suhtumine on eriti jube  ametniku puhul, kelle töö  oleks just aidata otsida lahendusi. Kõik pole ettevõtjaks sobivad, kõik  ei ole isegi ettevõtlikud mitte. Alati ei ole inimene oma saamatuses  süüdi, pigem on ta sellega hädas. Kas me vajame sotsiaalrahadest elavaid  tõelise lumpeni hulka kuuluvat massi? Ei usu. Aga kui riik jätab kahe  silma vahel taolised algatusvõimetud kodanikud ja uljalt võimendab  mentaliteeti, et igaüks saagu ise hakkama ja kes ei saa, see peabki  põhjas olema.... Lumpen  kasvab kellegi tegemata töö arvelt.    Teine, ent sama valus teema on meie, töötavate inimeste, suhtumine töö  kaotanuisse. Induktiivselt laiendame üksikjuhtumi kõigile. Kui näeme  ühte inimest, kelle probleemile tundub olevat lihtne silmatorkav  lahendus mida ta ise ei taha kasutada, eeldame kohe, et kõik hädasolijad  on sellised. Kas on ikka? Äkki isegi seesama saamatu vajaks natuke  teistmoodi nõuannet, mitte käegalöömist "ah, ta ongi sihuke äbarik". Ei  ole päris  nii, et ühiskond koosneb hulgast tugevatest indiviididest, kes  ka ilma igasuguse välise toeta ise toime tulevad. Kui riik ei suuda  hetkel tuge anda ja need inimesed kõikuma löövad ei tohiks olla  õnnelikumate tugevate õigus neile veel halvustava suhtumisega lisahoop  anda.  Ma ei tea, kui palju sa oled sellist suhtumist kohanud, aga paraku on  just praegu, just täna seda rohkem kui vaja.    Võimalik, et minu viga on niinimetatud "ülemõtlemine", võibolla kujutlen  ma näiteks ennast liiga tihti teise inimese nahas. Võibolla tõesti. Olen  kaotanud venna, kes oli üks sellistest tuge vajavatest inimestest ja  tunnen endal süüd, et jätsin ta ilmselt toetuseta, mida saades oleks ta  siiani olemas. Ma tahaksin, et inimesed oskaksid mõelda võimalusele  aidata abitut kasvõi niimoodi, et jätta talle mõni etteheide tegemata.