Otse ümberpöördud teed sammuvad niisugused kunst­nikud kui Ferdinand Hodler ja ta õpilased (eriti Egger-Lienz), ja ometigi esineb siin sama nähtus. Nende jaoks ei ole olemaski säravat, virvendavat päevavalgust ja selle sulatavat, hajutavat mõju asjade kindlatesse vormidesse, abstraktvormidesse, mis eraldet valguse mõjust; ja on õige iseloo­mustav, et Egger-Lienz selles mõttes Hodleri jäljendajana esineb, et  liialdab seda põhimõtet maitsetul viisil, kuna inimlike kujude joonistamisel paljad kontuurid võõpab üle ühe ainsa värviga (harilikult pruuniga), mille mõjul sünnib plastilise ja pinna mõju inetu segiminek. Ühtlasi viib see ühekülgne vormitunne vajaduslikult kujude skemaatilisele reduktsioonile, sest mida sagedamini skeemi joonistatakse ja rida skeeme kõrvuti pannakse, seda enam tooni­tatakse vormi kui niisugust. Et see on kunstiline eksimus paistab osalt sellest, et see kauniste joonte rohkus, mis inimkuju  silmale pakub, redutseerub skemaatilistele ja šabloonilistele põhivormidele, osalt sellest, et see kunst läheneb plakati maalimisele ja jäme pinnaeffekt hakkab kõike peene­mat modelleerimist teelt tõrjuma. See on kõmumaalikunst, mitte tõeline kunst. Vaatleme Hodleri paljuülistet seinamaale Jena uues ülikoolis, näit. väljamarssivaid üliõpilasi a. 1813; taktipärase marssimisliigutuse hoog väljendub kõigi jalgade, käsivarte ja kerejoonte paralleelses kõrvutipanekus üheainsa vormiskeemi põhjal. On täitsa ekslik  selles suurt kunstilist võimist näha, vaid hoopis vastuoksa on see õige odav ja kergesti kättesaadav joonistamisvõte, kui masside liigutust nii skemaatiliselt redutseerit, ühetooniliste joontega kujutatakse, ja hoopis kõrgem kunst on ühetaolise liikumise sar­nane väljendamine, et avaldust ei leia üksnes skemaatiline ja ühesugune, vaid ka üksikisiku täieline individualiteet rahvahulga seas. Siin on jällegi ühekülgne kunstiline and skemaatiliselt redutseeritud vormi jaoks ja selle ühtesattumine uute  väljendusvahendite otsimisega seks asjaoluks, mis annab iseloomulisel urne tervele kunstivoolule.