Tahtsin selle postituse reedel teha, aga kuna tegemisi on nii nii palju hetkel, siis  lihtsalt füüsiliselt ei jaksanud öösel koju jõudes kirjutada. Tulemuseks on õige hetke mahamagamine ning tagantjärele on raske samu mõtteid kirja panna. Aga üritada ju võib..    Nimelt tahtsin rääkida filmist "Remember me", mille esilinastusel neljapäeva õhtul käisin. Läksime Margitiga lõbusas tujus, eeldades näha toredat armastuslugu (nagu trailer seda reklaamib) ning Robert Pattinson'i järgi kiljuvaid teismelisi.    Ja siis see algas. Juba esimesed minutid tõmbasid näo tõsiseks ning seest  õõnsaks. Popcorni söömine muutus automaatseks, mitte igavust peletavaks tegevuseks (kinos juhtub vahest ka niimoodi). Edasine filmi käik oli justkui 'emotional roller coaster', ikka üles ja alla ning siis keerati kõik pea peale. Ma vist jäingi sinna pidama.    Miks ma sellest üldse räägin, on seetõttu, et mitte ükski film pole mulle varem nii mõjunud. Tegelikult see nagu polnudki film - tundus, nagu oleksin kogu loo enda sees läbi elanud. Ma ei nuta tavaliselt filme vaadates ja isegi kui need mõjuvad  kurvalt, on pisarad VÄGA harv nähtus. Ja kui aus olla, siis ma ei nutnud ka "Remember me" ajal, kuigi tundsin, et mõni nõrgem filmivaataja vist poetaks pisaraid ka teatud stseenide ajal. Ja siis tuli lõpp... ning ma ei suutnud enam tagasi hoida ja pisarad lihtsalt tulid ja tulid, nad ei mõtlenudki lõppeda, sest nii valus oli vaadata, lõpuks juba kõõksusin seal toolil ja üritasin kõigest väest tasa olla (mis oli pea võimatu). Filmi paari viimast minutit nägin nagu läbi udu, läbi pisarateseina. Ma vist  nutsin kogu selle pinge endast välja, mida terve filmi ajal kogusin. Nii hull oli olla, et mõtlesin lihtsalt välja joosta sealt saalist, lihtsalt ei suutnud enam vaadata.    Ja siis... pandi tuled põlema. Üritasin oma nutetud näo ning ikka veel värisevate jalgadega saalist välja kooberdada. Alles praegu hakkan tollest elamusest vaikselt üle saama ning ei mõtle iga hetk sellele, mis juhtus. Sain vist emotsionaalse ülekoormuse. Või siis kinotrauma.    Kuidagi imelik on öelda, et see oli parim  film mida ma näinud olen. Noh, filmitegemise kohapealt oli jah parim. Aga see lugu läks mulle nii sügavalt hinge, et ma lihtsalt ei julge öelda 'hea film', sest see oli nii kurb. Kurb asi pole hea. Ja ma ei tea miks nad seda romantilise draama all reklaamivad. Ma paigutaks "Remember me" hoopiski tragöödia žanri.    Mis mind veel hämmastas, oli asjaolu, et filmis toimunu ning süžee polnud ju tegelikult üldse minu endaga seotud, st minul ei ole sellised probleeme ja ma ei mõtle iga päev nende asjade  peale. Seega ei saanud siin olla mingit äratundmise efekti.    Vot selline veider asi juhtus minuga. Oh yes, I will remember you!    (ja taas kirjutasin hilja öösel, kuna päeval polnud aega ning tulin alles töölt, seega - kui sa loed postitust pühapäeval ja ma veel magan, siis vabandan konarlike lausete pärast - homme loen ning parandan, täna enam ei jaksa)