Viktimiseerimist kui sotsiaalse  formatsiooni alust igast suletud identiteediga kooslused ikka ja jälle vajavad. Alles said nad minu minema aetud ja olid rõõmsad selle konsolideeriva efekti üle aga varsti on vaja uut gruppi või inimest ja küll ta leitakse. Toimub see vaikselt kogu aeg mingis ordinatsioonikomitees ja korra aastas aastakonverentsil näiteks läbi hääletamise naiskandidaadi üle. Aga lisaks sellele on vaja veel väiksemaid ja igapäisemaid ohvreid. Lisaks suurtele lepituspäevadele kus patuoinas kõrbe Asaselile aetakse. See on kogukonna  deemonlik külg, mille kohta Kristus on mulle ilmutuse andnud ja vähe sellest - ka kogemuse. Ja mulle vahel tundub et kas seal midagi enamat ongi? Ja enamjaolt tundub et ei olegi. Ongi vaid see. Ja ärkamine polegi muud kui suur moraalne detsimatsioon ja väjaarvamine mis teisalt kutsub uusi inimesi moraalselt rangete ridadesse sest moraalne löögirühm on ikka inimestele paeluv olnud. Kuuluvustunde ihalus, tunde ihalus et saaks ometi toimelda ühisorganismina, nii nagu Inglise diversandid jäid kogu ülejäänud elu  seda tunnet taga nutma. Selle tunde annab aga tänapäeval vaid kellegi õigusega ja asja eest viktimiseerimine. Kogu muu dünaamika et tuleb enam palvetada jms on vaid ettevalmistavad ja konsolideerivad faasid mis puhkevad õide vaid siis kui selle ühise konsolideerumise alusel tuleb kedagi viktimiseerida. Siis vast tuleb välja kes on majas peremees. Vanameister teeb musta töö ära ja noor vaatab pealt ja distantseerib end aga kaotab seeläbi enam autoriteeti. Sest autoriteedi aluseks on just nimelt toimimine  konfliktisituatsioonis. Aga tema kord ja aeg veel tuleb. Kui tuleb.