Edasi minnes hargnes rada kaheks - üks pool rohkem lumel ja teine kivisel pinnal. Valisime kivisema, sest ei viitsinud kasse alla panema hakata. Läbisime ka kõige väsitavama osa rajast, mis koosnes kiviklibust ja nõudis edasiliikumiseks väga palju praktiliselt tühja rabelemist. Sigrit ja Veikko pidid vahepeal ka veidi kaljusel pinnal turnima. Lõpuks valisime üheskoos liikumiseks  kõrval asuva lumekeele ja seda mööda sammudes jõudsime kaljunukikesele, kus avanes vaade Knorrhüttele. Suurem, kui me arvasime.