Tee lookles mööda mäekülge siksakiliselt üles. Selle ääres kasvasid laiad lopsakad sõnajalad ja mõned mitte eriti kõrged puud. Rahulikult astudes tõusime aina kõrgemale ja kõrgemale. Mida kõrgemale me tõusime, seda vähem kasvas lopsakaid sõnajalgu ja puid. Need hakkasid asenduma sambla ja mägikanarbikuga. Tee muutus aina kitsamaks, järsemaks ja kivisemaks. Varsti tuli juba igal sammul jälgida, millisele  kivile astud. Kivine tee aina jätkus ja tõusis. Siin ja seal voolasid mägiojakesed mööda teed alla või siis lõikusid sellega. Oli ka paar suuremat oja, mille kohin oli juba kaugelt kuulda ja millest olid sillad üle tehtud. Need olid endale aja jooksul korraliku sängi rajanud. Nüüd said nad lisajõudu väiksematest ojakestest, mis neisse mööda sänginõlvu alla voolasid.