Kuidas Meride pere küüditati  "Ühel ilusal suvisel päeval läksime ema ja vennaga Kadrioru noorteparki, mille hooned on veel praegugi alles. Seal  oli bassein, jalgrattad, kiiged, võimlemisriistad ja palju lapsi mängimas. Pärast lühikest arstlikku kontrolli võeti meid noortepargi liikmeteks ning anti välja pressitud nahast märgid, mis tuli paelaga kaela riputada.  See tekitas põnevust ja pani ootama järgmist päeva, mil pidime sinna minema. Kodus võtsin oma märgi kaelast, riputasin aknakremooni külge ja suikusin õnnelikku unne.  Ärkan mingi kolina peale. Toas askeldavad võõrad mehed, põrandad on täis kapist väljatõmmatud asju, ema nutab ja  püüab asju kohvrisse toppida, isa annab kolmele erariides võõrale üle mingeid pabereid... Ma ei taipa esialgu midagi, panen ennast rahulikult riidesse ja riputan oma noortepargi märgi kaela.  Pakkimiseks anti aega 20 minutit, tegelikult kulus koos läbiotsimisega 40 minutit. Keegi meist ei jõudnud suutäitki süüa ega juua, ja ema oli sedavõrd endast väljas, et ei taibanud üldse toidukraami kaasa võtta. Suures segaduses kadus rahakott, mistõttu meil ei olnud ka kopikatki raha. Oli 1941. aasta 14. juuni ja  niimoodi algas uus ajajärk minu elus."