Viimaseid aastaid on meil,sagedasti kirjanduslise kriisi ehk languse ajaks nimetatud. Kas on see nii? Selle peale oleks hädaohtlik jaatavalt vastata. Aastat neli-viis on liiga lühike aeg vaimlise elu arengus, ja mis selle aja jooksul te­hakse, mis sel ajal valmib, see ei tarvitse veel kohe valmina avalduda. Ei ole seda hoogu, seda rõõmu, seda kära ega leierkastimängu, mis "Siuru" päevil - ja nendega võrreldes nimetataksegi praegust aega  kriisiliseks. Tolle aja vaim väljendus peaasjalikult lüürikas ja see liik kirjandust valmib ning küpseb kõige kiiremini. Romaan ja draama nõuavad pikemat valmimisaega. Praegust ajajärku võiks ehk talvega võrrelda. On aga talv kriisiaeg? Siis puhkab loodus ja koondab jõudu suureks õitselelöömiseks. On meil talv, siis teame, et sellele järgneb suur uuestisünni aeg. Nagu looduses valitseb rütm, nii ka vaimlises arengus, kirjanduses ja kunstis. Väga võimalik, et meil praegu on vaimlise mõõna aeg. See on ehk ühtlasi ka  jõu kogumise, ideede, kujude ja tüüpide tekkimise ning valmimise ajajärk. Avalikkuse ette võivad need pääseda aastate, võib-olla aastakümnete pärast. Me teame näit., et Goethel "Fausti" kuju valmis - pool elu­aega. Sagedasti tuleb kirjanikul kaua vaikides oodata ja vaikust kuulata, kuni sellest ,,Jumala vaim" räägib ja teda käsib rahvale kõnelda.