Tulnud nädalavahetuse lõppedes tagasi Harmilt, kus toimus SINA 3.lennu lõpetamine, teadsin juba tagasiteel, et jään igatsema. Igatsema neid toredaid inimesi, kellega alles hakkasin kohanema, kui siis pühapäevane päev meid lahutas. Ja nüüd nii ongi. Tahan neid hetki vaid tagasi :) Olgugi et pidin Evega oma õhkmadratsi pärast sõdima :D Andke vaid see nädalavahetus uuesti :D    Tsiteerin iseennast:              Oma suurima tänu võlgnen ma Karoliinale ja seda ausõnaliselt. Tänu Karoliinale ma  SINA-sse ikkagi sattusin, ilma temata ei oleks ma sellist muutust kogenud, mida mulle pakuti. Paraku ei läinud kõik lootuspäraselt ja süvenenud lahkhelid purustasid tähtsa suhte. Ühe suhte kaotus kõigi nende uute tutvuste nimel võib ju olla lohutav, kuid siiski karm, sest igaüks on oluline, iga kaotus on mulle raske.  Süüdlaseks ma ennast tunnistan, seda vaid osapoolselt. Minu omavoliline tegutsemine polnud siiski tõesti õigustatud,sest teiste grupiliikmete silmis tõmbasin nii vaid teiste pilgud iseendale,  märkamata selle võimalikke tagajärgi. Tegutsesin vaid ajel "oh ma tahan millegiga abiks olla", kaotades nägemuse reaalsusest. Pilvelt allakukkumine oli ka otsustav.    Hoolimata nädalavahetusel Harmil tekkinud unevõlast, läksin väsimusest hoolimata Mammuga pühapäeval välja, vajasin head seltsi jalutuskäiguga ilusas õhtus, mis veidi igatsust leevendaks. Kõndisime läbi kesklinna, Premiumisse (väga suureks üllatuseks sattusime sinna just sellal, kui seal ka Tõnis, Nelly, Sten ja Rauno olid. Väga vägev  kokkusattumus!) ja sealt Maxima ringiga Männimäe poole tagasi. Istudes Mammuga tema trepikoja ette, hakkasin meenutama kõiki neid inimesi, kes on küüdiga käinud Euroopas, neid kes lihtsalt lennuki peale istunud ja kusagile sõitnud, seal elupinnase leidnud ja paikseks jäänud. Tunnen, et Eestis pole kerget tulevikku, siin ei näe maailma nii, nagu ta tegelikult on. Tahe siit ära süvenes tol õhtul, sisimas on see tunne alles. Maailm nõuab vaatamist, januneb seikluslike inimeste järele ja pakub ikka imelisi  vaateid, mitmeid kultuure ja inimesi. Aitäh Mammu, see õhtupoolik sinuga oli meeldiv.    Suvekoolis tutvusin Lauraga. Neiu, kes istub üksi aknalaual, nokitsedes põlve peal midagi kirjutada, tundus hetkel, mil kõik ülejäänud olid õues, kuidagi üksik. Juhtusin teda märkama ajal, mil plaanisin korra saalist läbi käia. Seal ta istus, muusika mängis, rahumeelselt aknalaual. Astusin õige ligi, küsisin, et miks nõnda üksi. Vestlus sai alguse, hetke mõtlesin ja otsustasin talle seltsi jääda. Vestlus arenes  kohe eriti sügavuti, õhtu jooksul avastasime teineteises päris palju ühist ja lõpuks läksime koos välja, kus ülejäänud seltskond lõkke ümber pesitses. Armas tumedapäine plika, Tallinnast, meeldiv vestleja, selline omamoodi eriline, teistsugune :) Ja nii ma kohtasin Laura't :D    Nüüd ma käin tööl. Neljast kella kaheksani kulub ikka enamjaolt. Hommikuti pole enam nii vaikne kui ta oli kevadel, kajakad ja varesed räuskavad läbi hommiku. Ent päikest näeb tõusmas. Päeviti tasun oma unemaksu, magades  töölt tulles veel olenevalt kella 12-14ni. Õhtul ikka vara tuttu, sest unetus pole moes. Vähemalt pole mulle kunagi olnud :D    Ega mul homme ometi vastikut reklaamikannet pole? Kas seljakotid on ikka hea mõte lehekandeks? Kas ma lähen täna emaga onunaise sünnipäevale? Millal vihma tuleb? Mis Terttu teeb? Mis Andre?    Jätku leiba!