Elava keele osa suulises kultuurimudelis on märksa mitmekesisem tänase keelekasutusega võrreldes. Et edastatavat informatsiooni paremini esitada, ornamenteerib suuline keelekasutus seda  tunduvalt mitmekesisemalt kui tänane infokeel. Suulises keelekasutuses on märksa suurem roll poeetilistel ja muudel lisavõtetel, mis asjatundmatu kuulaja jaoks informatsiooni pigem hägustama võib kippuda (vt nt Ong 2002: 31 jj). Iseloomulikku vestelist stiili, mis peamiselt suulise meediumiga kokku kasvanud lugejale (ka kirjutajale) omane on, saame kohata ka Hurda kirjutistes ja kirjalikult komponeeritud sõnavõttudes, õieti on selline kogu eesti ajakirjandus 20. sajandi alguskümnenditeni. Selline  rahvapärane keeleline loovus oli allajäävas dialoogis ka järjest professionaliseeruva eestikeelse ajakirjanduskeelega, toimides iselaadse lingina traditsioonilise maise tõeluse ja abstraktsema uue maailmakäsitluse vahel.