kui asud teele ithaka poole,  siis soovi, et see tee oleks pikk,  täis seiklusi, täis värskeid tarkusi.  laistrügoone ja kükloope  ära karda, ka raevust poseidonit mitte,  eales ei kohta sa neid oma teel,  kui kõrgeks jääb su mõttelend, kui õilsaiks tundeiks  on võimelised nii su keha kui ka hing.  laistrügoone ja kükloope  sa ei kohta, ei metsikut poseidonitki,  kui nad su enda hinges ei peitu,  kui su hing neid ei mana su ette.    soovi, et see tee oleks pikk.  et oleks palju suvehommikuid,  mil oi mis rõõmu oi mis naudinguga  sa sõidad ennenägemata sadamaisse,  teed peatuse foiniiklaste faktoorias,  kust kaasa võtta kauneid kaupu võid,  pärlmutrit ja koralle, merevaiku ja eebenipuud,  parfüüme meeliköitvaid igat liiki,  küllaga meeliköitvaid parfüüme, niipalju kui saad.    sa külastad ka paljusid  egiptusemaa linnu  ja õpid, üha õpid tarkust juba õppinute käest.    olgu ikka mõttes sul ithaka.  sinna jõuda on ette sul määratud.  kuid oma teel ära sugugi kiirusta.  parem kestku ta aastatepikku,  alles raugana saarel sel ankrusse heida,  rikas kõigest, mis võidetud teel,  mitte oodates rikkusi ithaka käest.    ithakalt said selle kauni reisi.  ilma temaga poleks ju teele sa läinud.  ei ole tal muud sulle anda.  kui sa leiad ta olevat  vaese, siis ei petnud sind ithaka,  kõiges, mis kogesid, targaks nüüd saanuna  mõistad küll juba, mis mõte neil ithakail on.    /konstantinos kavafis/