Kui sa oled kunagi kunstikoolis käinud (nagu kindlasti ca 90% ZA/UM'i lugejaskonnast seda teinud on) siis sa võib-olla oled tähele pannud kui halvasti  selle kõigega on. Puudub distsipliin, õppejõud räägivad mingit möga ja kaasõpilased on parajad jobukakid. Ei jää midagi muud üle kui pettuda ja tõdeda taaskord, et kunst on igav aja raiskamine. See selleks, kunst ongi igav aja raiskamine. See mida sa kunstikoolist tegelikult saama läksid oli niikuinii hipster street cred ja kibedate mitte kätte andvate (või liiga kergelt kätte andvate) kultuuritibensite lantimist ning natukene ka seda elukogemust, et ongi päriselt inimesi kes kasutavad ilma igasuguse irooniata termineid nagu "hingav joon", "pingestatud kompositsioon" ja äraütlemata leige kiitusavaldus "põnev pind".    No ma ei saa teile jagada street credi ega ka kibedalt mitte kätte andvaid bohotüdrukuid, aga ma võin rääkida ilma igasuguse irooniata ja täiesti tõsiselt natukene maalimise ja joonistamise vahekorrast, niimoodi imelikult ja pentsikult nagu ainult joonistajad/maalijad (ja andekad (ning andetud) kirjanikud) seda oskavad.           Joonistamine onju. Joonistamine on mõnus, see on füüsiline mõnu. Pliiatsi kraapimine paberil, see pehme sahin, see kerge kohin, see grafiit libisemas karedal paberipinnal.  Natukene nagu see kurioossum värvilisest rohkete piltidega nõukogude populaarteadusraamatust mis õpetab kuidas topsidest ja lõngast telefoni teha. Mäletad seda raamatut? Seal on ka see trikk, et sa võtad pika puutüki ja paned ta kõrva vastu ja siis lased sõbral seda toigast kaugest otsast kratsida ja ennäe imet! Kõlab nagu kraabiks see kohe su kõrva juurest! Seesama asi juhtub ka joonistamisega. See tunne, pliiats paberil, see tuleb nagu elektrisurin mööda raudvarrast sinusse, su näpuotstest, su pehmetest  näpuotste padjakestest, nagu kiisudel ja kutsudel, su närvikoestikku ja läbi närviahela elektriimpulsina su aju sinna kohta kus registreerub ära mõnu, ja see koht, need kurrud, nad siis tunnevad seda surinat.    surrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrr surrrrrrrrrr sur sur surrrrr siuh surrrrrr ja mõnikord surrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrr-rrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrr - rrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrr ja mõnikord surr surr surr surr surr surr surr surr surr surr surr surr surr surr surr surr surr surr surr surr surr surr surr.    Ausalt ka! Selline intensiivne kompamismeele kõditamine, natukene nagu kompamismeele massaaž või nagu keelega patarei lakkumine.    Omaette hea kogemus joonistamise puhul on tumedaima tumeduse markeerimine. See ei ole enam niivõrd füüsiline kompimistajusid kõditav kogemus kuivõrd psühholoogiline hea. Või õigupoolest tuleb psühholoogiline hea kompimistajule otsa ja tekib mingi resonants, mõnumeetri näidik paneb päikese all  ikarust. Vaata vasakul olevat pilti ja märka neid tumedusi mis on revääri ja krae all. Need täkked. Mõtle, kuidas su pliiats suriseb mööda paberit ja kuidas sa siis hellalt, hool ja armastus südames peksmas, keel niimoodi lollakalt suunurgast välja piilumas, järsku pingutad käelihaseid ja ühe kitsa ning kontrollitud SIUH või isegi SÄUH saatel defineerid Kõige Tumedama Tumeduse. Erilise hoolekusega kordad sa seda žesti silmade juures ja enneolematut mõnu pakub see õrnutsemise ja jõhkrutsemise vaheldumine, mida nõuab endast huulte ja suunurkade tegemine! See õhkõrn vaevu paberi puudutamine, nagu näpuotstega tüdruku õla silitamine. Vaikselt sahiseva grafiiditeraviku all tekib helehall huulemass, interpunktsioonina see lihaspingutus ja tekivad need sügavad varjud, põhjatud süvikud suu nurkades. Sa peaaegu tunned seda mõnu oma munniga!    Oota, ma pean korra pausi tegema, mul käed värisevad sellele mõtlemisest.    Sügavat psühholoogilist naudingut pakub kauguste  markeerimine. See tuleb enesekindlusest ja see kasvatab enesekindlust. Seal sa seisad, keep tuules lehvimas! Kordagi kõhklemata, vingumata või kartmata oskad sa ilma eelnevaid kavandeid tegemata või pikemalt selle üle järele mõtlemata kerge, lihtsa, õhulise ja graatsilise joonega õigesse kohta ära märkida kaugeid punkte. See tuleb kuidagi nii sujuvalt, nii vaevata, patsutab sulle heakskiitvalt õlale, õigustab su eksistentsi, tunnustab su andekust. Ah, missuguse materjalist üleolevusega sa oskad nii täpselt, nii  lopsakalt, nii mõnusalt ükskõik mis objekti silueti kauni lookleva joonega kokku võtta. Pliiatsi puidust pea on muutunud roostevabast terasest skalpelliks, su liigutused on ülitäpsed, nad on tahte kõrgeimaks manifestatsiooniks, sa oled kirurg päästmas elusid ja kangelane kangelaste seas.    Aga joonistamine pole muidugi ainult lust ja pillerkaar, selle juures on ka halbu kogemusi. Muidu kõik ju ainult hommikust õhtuni joonistaksidki ja majandusega ei tegeleks üldse keegi ja mõtle mis siis küll  maailmast saaks. Vaata seda pilti veelkord, vaata neid juukseid, paned tähele neid tumedamaid laike seal? Mingid imelikud ebamäärased saamatuse märgid? Paned tähele ka seal käte vahel asetsevat sodilappi? Need on läbikukkumise tulemid, nõrkuse näitajad ja häbiplekid, nende eest visatakse sind tänaval munade ja kaalikatega ja su ema valgendab su perefotost välja. Ahastus tuleb peale, sa sitt ei suutnud ühteainsat tumedusala säilitada ühesena!? Mis, grafiididefekt pani söe purunema ja määris paberi liialt  mustaks? Olid su näpud rasvased ja jätsid õhukese õlikihi paberile, kas see õlikiht ergastas materjali ja tegi ta tumedamaks? Niisama lihaskramp tuli korraks peale ja rikkus kõik ära? Juba oli kõik hästi, aga ikka pidid kuidagi ta ära sittuma, ei saanud muidu jah?    Küllap saab piisava tahtmise puhul koledates tumedusvariatsioonides süüdistada mingit paratamatust, mis leevendaks kantavat häbikoormat. Hoopis andestamatum on aga kunstnikuhärrale omane laiskus, mis takistab teda pliiatsit teritamast.  Miks sa ometi oma pliiatsit ei terita!? Näed ju küll, et paberit ei määri enam mitte üliterav, rafineeritud, vajalikuks otstarbeks prepareeritud grafiidiots vaid mingi tönts lame jublakas. Nagu laps rasvakriidiga sodimas. Õudus torgib südames, kui sa näed, kuidas joon läbib horrormetamorfoosi ja kaotab oma joonesuse, oma teravuse, oma lööva oleku. Nagu ilus inimene, kes on end paksuks, vinniliseks ja koledaks söönud, saab sihvakast joonest ähmane laik. Sealjuures selline pesemata roojase välimusega laiguline  laik, pisikeste täpikestega, hajusate servadega. Otsi neid kohti pildilt, pane tähele kui kohmetud, kui saamatud, kui lollakad nad on. Laiskus vaatab sulle paberilt otsa, otse sulle silma sisse, näitab sulle keelt ja mõnitab sind, raiskab su aega.    See on siis joonistamine. Joonistamine on mõnus küll aga joonistamine on lapsemäng maalimise kõrval. Oi mis jutud mul maalimise kohta on! See pole naljakas ka kui mõnus MAALIMINE on! Vaata, ma kirjutasin ta suurte tähtedega sest ma tahan, et sa  saaksid aru kui elevil ma olen!            Kõige esimene ja kõige magusam asi, mis maalimisega kohe pähe  tuleb on negatiivse ruumiga maalimine. See on täpselt nii lahe kui kõla järgi tundub! Ta on selline mõnus ärevile ajav idee, meeldiv asi mida oodata, paneb südame kiiremini põksuma. Imeliste kogemuste lubadus. Tuled rongi pealt maha ja tüdruk on perroonil sind ootamas, mesimagus naeratus huulil, habraste kätega valget seelikusaba kergitamas ja ainult sina näed, et tal täna polegi püksikuid jalas. Hing aimab head.    See on väga intensiivne kogemus, selline jumaliku võimu tunnetus,  natukene nagu tormid ja välk taevas oleksidki sinu kontrollida (ja natukene nagu sa oleksid jälle 11 aastane ja esimest korda elus Populuses neid tillukesi arvutiinimesi vulkaanide ja orgude olemisse manamisega kiusamas), natukene nagu sa oleksid just teise High Templariga merge'inud ja oma transtsendentaalsuse sinakas-valkja udu seest ei oska sa midagi targemat ägiseda kui: "Power overwhelming!" ja natukene nagu sa oleksid Suur Poeet ise, kullast Horuse pea kaelas, väänleva häälega teatamas: "This is way too much, I need a moment."    Mis asi see maagiline võimutaju siis on? Samal ajal kui megalomaanne mõistus kujutab ette ebatõenäolisi võimujoovastusi, oled sa päris elus tegelikult lihtsalt defineerimas objekti mitte teda ennast maalides, vaid tausta ja ümbrust määratledes. Selline pinnasest silueti välja lõikamise idee. Pildil all vasakul olev nurk, see hallikas lohakas helesinine laik (ülivajalik pildi värskuse-õhulisuse jaoks! Et ei oleks selline umbne tume lahmakas või  sogase soga lämmatav soga). Range üleolevusega, kerge fuck you suhtumisega, peaaegu nagu sigaret käes ja barett viltu peas surud pintsli vastu lõuendit (styluse vastu tabletit) ja tõmbad selle lämbe tumeduse massi peale tükikese õhku, kontrast on meeletu! Vaakumkuubikusse on roostes naelaga auk sisse torgatud ja kõrvulukustava vägivaldse kohina saatel täitub see õhuga! Kogemus on räige, ohtliku maiguga, potentsiaalselt universumi metastabiilsuse kollapsi esile kutsuv! But you ride it out anyways. Kuidagi eriti kummalist psühholoogilist rahuldust pakub see raiumise tunne, silueti välja joonistamine teda ennast puutumata, natukene nurgeliselt, natukene lohakalt, natukene ülbelt, täielik maaliline pedereerimine.    Hüva, negatiivne ruum on suur ja tugev, aga ta ei seisa üksinda. Maalikunstile on omane tegeleda pinnaga (as opposed to joonega) ja sellest koorub omaette tehniline võte - komplekssete kujundite latakateks lihtsustamine. Latakas. La-Ta-Kas. Mõnus labane rütmikas sõna, kõla illustreerib tähendust täiuslikult. Antud pildil võid jälgida näiteks silma ja panna tähele, et kunstnik ei ole sellega liialt piiderdama hakanud. Pole vaja seda pupilli paska teha, nilbelt magusat biidermeierlikku valget läiget silmamunale, heledat joont silma alla, vikerkesta galaktikamustrit. Kõik on taandatud maitsekaks ühtseks pinnaseks, ühe tooni võrra heledam tumedus katab silmalau ja servahierarhia märgib ära häguse ääre, mis tekitab laule vajaliku kumeruse tunde. Kolme pintslitõmbega kogu asi valmis. Lõuend ja värvid ei nussi vastu, the artist reigns supreme.    Servahierarhia! See seostub juba sellise üldinimlikuma nähtusega nagu rütmitaju ja võtab oma jõu ja võimu sügavalt inimpsüühe seest. Mõnuvankri ette on rakendatud su vaimsuse üks ürgsemaid ja olulisemaid funktsioone - mustrituvastus. See on komponeerimisnauding, arvata ja aimata seda looklevat trajektoori mida mööda subjekti silm vastu ta tahtmist mööda objekti pinda liikuma hakkaks ja teha see hästi värviliseks ja põnevaks. Rõhutada ja lahjendada, timmida intsensiivsemaks ja jätta lohakamaks. Nõelteravad torkevõimelised värvi- ja toonikontrastid, pinnaservad kohtumas ja põrkamas hägusate, venitatud, sulavate, pehmete ja mahedate piiridega, nagu viinauduse ja unise peaga sattuda ametnikust sõbraga kätt suruma. Su paks, palav, pundunud ja pehme käsi puutub kokku mõnusa jaheda, kargelt tugeva ja jäiga käega. Kujutad seda ette? Kujutad kui mõnus see võib olla? Ja kui silm liigub oma põnevat looklevat rada pidi, vaheldub pinna olemus ajateljel kuidagi rütmikalt, sa avastad, et seal on biiti ja seal on bassi, on aimatavad leitmotiivid ja üldisemad ideed, on tajutavad omaette kujundirühmad ja komplektid, need vanad tuttavlikud näorütmid, see teravus ninaaugus, see pehmus põsesarnal, see sulanduv mahe mass laubal. Rafineeritud maitsekas progeroki vahetuv taktimõõt, üllatavad vaikusemomendid, pausid, räiged crescendod, kordamööda polkipolkipolki, pidulikud aeglased valsirütmid ja igavikku drõuniv süntesaatorimuusika.    Sügavamal analüütilises mõistuses pesitseb natuke akadeemilisem esteetika valdkond - värvinihestus. Värvinihestusel (hueshift) on kaks lähenemist, räägitakse kas temperatuuri või koloriidi muutmisest. Sõna "toon" on muide eesti keeles (tihti ka inglise keeles) misnomer, kuidagi on nii juhtunud et tooni all arvatakse ekslikult värvust kuigi valdkonnaspetsiifilises kõnepruugis tähendab ta hele-tumedus taset. Ei ole päris elus sellist asja olemas nagu "Soojades toonides maal" olemas on aga selline asi nagu "tumedates toonides maal".    Voh.    Igatahes.      Värvusnihe siis. Ah mis peenutsev naudingu vorm see veel on! Vaikne ja tagasihoidlik, nagu kammermuusika, selline tilluke ja kenake. Kuidas koloriit muudab oma olemust, vaata seda näolappi, pane tähele seda helget, jahedat, lillakat tooni laubal, neid teravaid sisse kraabitud tibukollaseid rasvaläikeid, see õrn roostevarjund mis tuleb sisse varju ja valguse kokkupuutepunktis ja kuidas ta lahtub ära sogasesse varju. Märka seda rohekat varjundit silma all, selline kergelt haiglane ja loomupäraselt tagasihoidliku minekuga, mitte päris nagu Päris, aga oma värvivaeses kahvatuses mõjub kuidagi loomulikult ja veenvalt, kui märkamatult ta tekib sinna nende külmade ja soojade värvuste vahele. Vaata ja naudi ka seda kuis taustapinnal võnguvad samat tooni kandvad värvilaigud pruuni ja sinise vahet. Nagu Machinarium'i soundtrack, kergelt ambient minekuga aga huvitav ja sõna otseses mõttes värviline. Natukene ka nagu tütarlapse selja topograafia - midagi ahmivapanevalt suurejoonelist ei toimu aga on rahulik ja kaunis, esteetiline. Nende värvisüsteemide loogilisformaalne välja töötamine koos ajaga õpitud instinktiivse tajuaistinguga on üks neid väheseid mõnusaid hüvesid mida maailm on otsustanud sulle kinkida.        Joonistamise ja maalimise aktil on erinevad autoritüpaažid  (tundub muide, et nad on umbes nii ka kirjutamises). Ma nimetan neid poeedi- ja skulptoritüpaažiks. Poeedil on teatud õhuline kergus millega ta läheneb materjalile, peaaegu akrobaatiline mobiilsus millega silgata, õrn puudutus millega suunata vormi kulgemist. Skulptor läheneb ülesandele raskepäraselt, rohke eeltööga, raiudes suuri kamakaid, lõigates ruume pooleks, vormi ära visates ja juurde võttes, ringi nihutades, alatasa korrigeerides. See on selline viisakas analoogia mis sobiks ka konservatiivsesse  kooliesseesse või viisakasse paberkandjasse. Magusama metafoori ja täpsema analoogia saaks kui väheke nilbemaks minna.    No kui nüüd nilbeks minna!    No kui nüüd nilbeks minna siis joonistamise ja maalimise vahekord, sarnasused ja erinevused on umbes nagu armatsemise ja keppimise omad. Joonistamine on selline hellitav ja hoolikas armunud olek, maalimine on selline füüsiline, vägivaldne keppimise iharahuldus. Joonistamises on oluline sensuaalne rütm, peaaegu erootiline suhe materjaliga, õrn  puudutus, kerge flirt, kaunis looklev kumerus, terav säuh nurgake. Selline juugendlopsakuse meelitsev küllus. Suurte vormide delikaatne määratlemine, mitte kunagi liiga peenutsevalt, sealjuures kerge lihtsustusastmega aga kindlasti nii, et ta kannab endas juba detaili ja tema loomus saab olema oluline ka valmisjoonistuses. Määravaks omaduseks on see hoolikus ja haprus, õrnutsev lähedus, silitused, juustega mängimine, suudlused õlale, puudutus, kindel õrn rütmitunne, pikka looklevat joont ei tohi tõmmata  pliiatsile liialt tugevasti vajutades, aga ka mitte liiga õrnalt. On aktsendikohad kus sa pead väga täpselt selle õige survega vajutama. Hellust ja armastust.    Maalimise puhul seevastu on oluline olla vägivaldne, enesekindel, pealekäiv. Ülbe alfaisane seisab oma materjalist üle, sunnib teda alluma oma tahtele, teeb tast oma libu, raiub, murrab ja muljub. Rahuldamatu võimuiha võtab maad ja taiesest on saanud omaette Justine kes peab vooruslikult kõik su ülemeelikud maalihimud ära kannatama. Jõhkra  metsikusega kallad sa ta üle rohmakate pintslitõmmetega ja tekstuuriküllusega. Säbrutavad pinnad, konarlikud pinnad, libedad pinnad (kindlasti kõik väga "põnevad"), mikromustrid pakkumas joovastusainet. Vihaselt sakutada juukseid, raskekäelise kohmakusega peale vajuda, tunda seda higist füüsilisust mis läbib kogu loometööd. Keppida seda libu vittu ja perse, otse kõrisse, halastamatult ja vägivaldselt, muljuda kintsud siniseks.    Voh.    Vot selline tunne on olla kujutav kunstnik. Ma ei  saa aru miks te kõik ei ole.