Aga mis on vanaduses esinevate selliste rudimentaarsete elamuste põhjuseks? Selle mõistmiseks on vaja vaimuteadusele toetudes võtta vaatluse alla inimsoo tegelik areng. Inimsoo arengut on tumestanud meie materialistlik antropoloogia. Usutakse, et inimkonna arengu algus olevat olnud metsik. See ei ole õige. Vastupidi, kui me lähme tagasi 7.,  8. aastatuhandesse enne Kristust, siis tookord olid tsiviliseeritud inimkonna suuremas osas levinud instinktiivset laadi ürgteadmised, mille ees me praegu alandlikult kummardame, kui me neid üldse mõistame. Viimased andmed neist on üles tähendatud India veedades. Kuid needki pole enam algupärased, vaid tuletatud materjalid. Tänapäeval läheneb meie eruditsioon kohutavalt kuiva intellektuaalsusega Egiptuse, Babüloonia ja India ajaloolisele pärandile. Aga need, mida niimoodi kuivalt arendavad meie õpetlased,  on omakorda viimased jäägid inimkonna instinktiivsetest ürgteadmistest, mille kaudu inimene tundis end universumiga olevat kui üks tervik. Kes tänapäeval tõesti tunneb loodusteadust, see näeb, mis tegelikult inimeste ürgteadmistest on või oli ajalukku õrna kumana edasi kandunud. Vaimuteadus aga suudab näidata seda, mida pole ajalooliselt edasi antud. Sellest võite lugeda minu Salateaduses. Kes tõesti oskab näha neid ürgteadmisi, see teab, et inimkonna varastel etappidel algas kõik teisiti, mitte nii nagu  arvab tänapäeva materialistlik antropoloogia, et inimene on metslasest iseenesest välja arenenud, mille kohta ütleme tänapäeval: oleme jõudnud nii kaugele! Ei, inimkonna arengu õige vaatlemine näitab meile aga, et kõigepealt oli eelajaloolise arengu periood. See ulatub kristluse tekkimise aega - 7.,8.,9. aastatuhandesse, kus inimestel olid ürgteadmised. Neid teadmisi said nad aga ainult seetõttu omandada, et nad olid kehalis-hingeliselt arenguvõimelised kuni kõrge eani välja. Nüüd heidame pilgu esimesele  kultuurile, mis tekkis Lõuna-Aasias pärast suurt maailmakatastroofi. Ainult nii, kui me uurime tolleaegse inimkonna eripära, jõuame sellele ürgkultuurile lähemale. Kehaline ja hingeline areng kulgevad paralleelselt kuni 7. eluaastani, siis suguküpsuseni, ning see lakkab kahekümnendate eluaastate paiku, siis oleme inimestena küpsed praeguseks ajaks. Me ei tohi enam uskuda, et saame oma arenguaukudest üle sarnasel viisil, nagu see on hammaste vahetuse ja suguküpsuse puhul.