Sõitsin eile koju peale tööd. Päev läbi, pea paks. Veel vaja seda ja seda. Kõrvus kumisemas mõtted viimasest vestlusest. Miks teisi aidata on loomulik aga enda pjedestaalile tõstmine justkui häbiväärne tegu? Miks on lihtne märgata abivajajaid aga peeglist endale otsa vaadates punnita silmi palju tahad, ikka ei näe? Miksmiksmiks.