Kui ajada näpuga järge Coenite filmide seas, siis võib kiirelt jõuda järeldusele, et vennad panevad iga oma teosega põhirõhu tegelastele ja nendevahelistele suhetele, millega kaasneb asjaolu, et tegevus jääb tahaplaanile, aga samas ei muutu kordagi tähtsusetuks, vaid võtab endale  kogu struktuuri kooshoidva ülesande. "Ei ole maad vanadele meestele" pole mingi erand, kuigi erandlikuks muutub film tegelaste tõttu, kelle sarnaseid või siis vähemalt niivõrd tugevaid karaktereid pole Coenid varem välja mõelnud. Filmi tugevus seisneb mõtlemapanevas sisus, huvitavates ja teistest eristuvates tegelastes ning ootamatutes sisupööretes. Põhinäitlejate hulka kuuluvad Josh Brolin, Javier Bardem ja Tommy Lee Jones, kes kõik annavad endast parima ja seda on eriti tunda hetkil, kus saabub muutumatu  lõpplahendus ning tegelane suundub oma saatuse vastu. Mõte seisneb selles, et vaatamata faktile, et tegelase saatus võib mõne vaataja (mina sh.) jaoks juba varem selge olla, aga sümpaatia karakteri vastu, keda räsiti hingematval ja pingelisel jälitamisel, on filmi lõpuks muutunud nii tugevaks, et saatuse saabudes ei taha kuidagi uskuda juba täiesti selget tõde elu ja surma kohta, kuigi tõde vaatab sulle otse silma ning loob olukorra väärlootuste hävitamiseks, mis tekitab alles siis leppivuse sisuliini ja  elunatukese katkemise suhtes. Sisu areneb aeglase tempoga, mida muuudavad huvitavaks ootamatult saabuvad pingetõusud ja sisupöörded, mõtteid tekitavad dialoogid ja mõtteterad, pingelised sisuliinide kokkusattumised ja hävitustöö, mis on ühteaegu külmalt kalkuleeritud, aga ka huvitavalt läbiviidud.