Epp! Kuna sa nii hästi oled oma esimese sünnituskogemuse enda jaoks lahti mõtestanud (mis sind takistas ja mis sulle jõudu andis) ja teadvustad iseenda tähsust (ja mehe tuge) lapse siia ilma tulemisel, on sul kõik eeldused teise sünnituse võimalikult loomulikuks kulgemiseks. See on minu arvamus ja minu isiklik kogemus. Kui ma oma esimest sünnitust  analüüsisin, siis jõudsin järeldusele, täpselt nagu sinagi, et ma läksin krampi, ma ei osanud oma keha kuulata, ma ei suutnud keskenduda - avanemine võttiski kaua aega (lisaks nõudsin ma ise epiduraali, mis arstide sõnul mõjus kiirendavalt, selles võib muidugi kahelda, kuid esmasünnitajalt võtab ta ära tegelikult selle irratsionaalse hirmu sünnituse kui olukorra ees, mis tundub kontrollimatuna). Mul läks ka esimene sünnitus kenasti, kuigi oli pikk ja ma pidin lõpus ennast väga kokku võtma viiasteks pressideks.  Teist last ootama jäädes oli minus aga tahtmine seekord saada läbi valuvaigistiteta, võimalikult loomulikult sünnitada. Selleks võtsime individuaalse ämmaemada, kes ka võimalikult loomulikku sünnitust pooldas. Kõik kulgeski väga rahulikult, loomulikult, valutamise ajal sain olla vannis, ktg pandi peale vaid ühe korra, rohkem polnud vajadust, ämmaemand kuulas südametoone doppleriga. Ja mida ma tegin? Kõige suurem kasu oli tegelikult sellest, et ma ei olnud krambis hirmust valude pärast, vaid läksin valudega  kaasa, täiesti teadlikult lõdvestasin ennast, nii kuis vähegi suutsin.  Ma tahan öelda seda, et väga suur on mõtte jõud ka sünnitusprotsessis - väga palju oleneb eelhäälestusest. Esimest korda sünnitama minnes olin ma üsna kindel, et ma ei talu neid valusid. Ja läkski nii, et sain epiduraali. Teisel korral aga olin ma veendunud, et ma saan läbi ilma, ja sain.