mingi tuline arutletu eksistentsi üle oli, jäid minu pähe kostuma tema sõnad, et  kuidas ma saan uskuda iseendasse, kui ma ei usu, et maailm on midagi enamat kui ma kuulen ja näen. Tegelikult kandsin ma neid sõnu endas mingi kaks aastat ega suutnud neid mõistatada. Ma ei seostanud endasse uskumist uskumisega millessegi metafüüsilisse või paranormaalsesse.    Ma isegi küsisin teistelt, et kuidas nemad selle lause sisust aru saavad. Mõne jaoks oli sisu ilmselge, ülejäänud jäid samasugusteks tummahammasteks nagu mina. Mõni nädal tagasi tulid mul need sõnad uuesti meelde. Ka Liisa  püüdis mulle nende sisu selgeks teha, aga ma polnud tol hetkel üldse õpetatav. Küsisin siis Rebeka käest uuesti MSN-is, et mida ta ometi mõtles nende sõnade all. Alustuseks oli ta muidugi üllatunud, et tema sõnad minus niimoodi kajama on jäänud. Selgitust küsides, ei osanud Rebeka isegi kohe vastust anda, et mida ta tollal nende sõnadega mõelda võis. Ta arvas, et vaatas sellal tihti mingit sügavasisulist seriaali ja sealt tal see mõte tulla võis.    Püüdes meenutada meie kahe aasta tagust  vestlusteemat, hakkas meile koitma, millest me tollal vestelda võisime. Ja Rebeka lõpuks lahendas mind pikalt vaevanud küsimuse, et kui ma ei näe neid füüsikalisi osakesi, millest ma koosnen; kui ma ei suuda tajuda oma hinge; siis kuidas ma saan uskuda, et ma üldse eksisteerin, kui ma olen kinni vaid selles reaalsuses, mida ma visuaalselt näen ja virtuaalselt tajun.    Ma muidugi olin püüdnud seda mõtet juba füüsikaliselt käsitleda. Ka iseenda osakelisusele olin ma mõelnud. Ja sellele, et ma füüsikalisel  makrotasandil koosnen kõige suuremas koguses veest ja aatomtasandil tühjusest. Aga ma ei olnud tõesti tulnud selle peale, et ma tegelikult ju ise neid osakesi ei taju. Ma ei tunne seda vett enda kudedes ega seda tühjust aatomites. Samuti ei tea ma, kas mu hing üldse eksisteerib ja mis mehhanism see hing üldse on. Kas see, mis mu südame pulsseerimas hoiab?    Ja ausalt öeldes, nõustun ma küll, et maailm on midagi muud,isegi mina olen midagi muud, kui ma oma meeltega tajuda suudan. Ja selleks, et  iseendasse uskuda, tuleb mul leppida faktiga, et ma pärinen loodusest. Ma ise ei tea, kust ma täpselt pärinen.   Ka ei tea ma seda, mis põhjusel mulle elu antud on. Ei tea, miks ma  olin see esimene võidukas spermatosoid? Mis pani paika selle, et just mina sünnin? Kõik need keerukad metafüüsilised küsimused panevad mind uskuma seda, et ma olen oma koostiselt, päritolult ja põhjuslikkuselt midagi enamat, kui ma näha ja mõelda suudan.    Aitäh, Rebeka :)