Ent lakkamatu muutuvuse kui hingelise tegelikkuse esimese tun­nuse kõrval tuleb pidada veel tähtsamaks teist tunnust: hingeliste  olukordade vastastikust läbitungimist. Välismaailma ese­med, milliseid käsitame eeskätt ruumiliselt, näivad meile üksteisest eraldatud asjadena. On raske kujutleda, et üks asi on samal ajal seal, kus on teine asi. Esemed näivad asetsevaina üksteise kõrval,nad on läbitungimatud. Nad näivad meile üksteisest eraldatuina ja üks­teisele läbitungimatuina; ja seetõttu on nad ka arvuliselt loendata­vad. Seevastu hingelises tegelikkuses pole olukordi, mis asetseksid üks­teise kõrval; kõik nad on lahutamatu solidaarsuse  ja vastastikuse penetratsiooni (läbitungimise) vahekorras. Hingelises tegelikkuses pole ise­loomustav mitte kvantiteet, vaid see, et ta on puhas kvaliteet. Hingelised olukorrad on üksteisest niivõrra läbitunginud, et on raske öelda, kas neid on üks või mitu. Meil pole siin tegu mitte omaette piiriteldava asjaga, vaid pigemini pideva progressiga. Meie hingeelu võiks võrrelda ainult lakkamatu meloodiaga, jagamatu muutuvusega, milles olevik on läbi­tungitud minevikust. Siin me kohtame seda, mida Bergson  nimetab reaalseks kestuseks (durée réelle). Kestus on see "vorm, mille omandab meie teadvusolukordade suktsessioon, kui meie andub elamisele, kui ta hoidub püstitamast distinktsioone praeguse olukorra ja eelnevate olukordade vahel" (Essai sur les données … 7 tr. Pariis 1907, lk. 76).