Sest muidugi on seal sees ajastu, tema kui kunstniku puhul väljendub see ajastu paljuski visuaalsetes detailides, mida ta jutu käigus mainib, aga samas loob ta ka 70ndate-80ndate õhustiku. Aga ta loob ka elavad usutavad karakterid. Ja ta on olnud isiklik, aga seda väga, kuidas öelda, kirjanduslikul kombel. See valu, mida ta tundis, kui vanaisa linnupojad tappis või kui parim sõber temaga kunstikooli kaasa ei tulnud, või see hingepakitsus, kuidas ta oma esimesi  armumisi kirjeldas… On tunda, et inimene on oma hinge paberile pannud, samas vahel väga ootamatutes kohtades on keel-põses-huumor kohas, kus just hetk tagasi on valus olnud.