Siiski tahaksin siin aasta lõpus, mil vaadatakse tagasi, rääkida ühest soovist, mida ma olen viimasel ajal hakanud tajuma kõige lootusetuma, aga samas ka vast ühe kõige rumalamana. Ja see on nimelt soov, et teine muutuks. Küll avaldub see soovina, et teine jätaks ise joomise, küll soovina, et teine ei tõmbaks enam ringi, küll soovina et teine oleks emotsionaalsem ja avameelsem, on isegi ette tulnud soovi, et ihaldusobjekt muudaks oma orientatsiooni - aga alati on sellisele soovile omane see, et eeldatakse just partnerilt või sõbralt muutumist. Vahel on tegu tõesti sellega, et teine on ka hädas, kuid palju tihedamini on teine ise oma eluga vägagi rahul ning lihtsalt minu jutule tulnud inimene tahab, et too ennast muudaks. Kõige rohkem on mul kahju neist, kes on sellest teise muutumisest teinud vaat et oma õnnelikuks saamise tingimuse … sest vist ühelegi küsimusele pole ma pidanud rohkem vastama eitavalt kui küsimusele "kas ta muutub?". Tihti heliseb juba selles küsimises endas meeleheide ja ime ootamine, sest küsija ise ka annab endale aru, et sellise muutumise tõenäosus on õhkõrn. Ent ometi ei osata teisiti, kui lihtsalt olla ja loota, et äkki … et äkki teine muutub, mõtleb järele, saab korraga paremaks. Vahel seda juhtub, ent palju sagedamini ei juhtu.