Avaliku arvamise edustajana ja loojana seisid ajakirjanikud ka Pariisi kongressi ajal väljapaistval kohal, omades mõnes suhtes isegi suurema võimu kui vastavate  riikide peadelegaadid ise. Ühte kokku oli Pariisi üle viiesaja ajakirjaniku kõigist ilmakaartest kokku voola­nud, kes oma igapäevase informatsiooni andmisega, kongressi kohta üle terve ilma teateid saates või täpsete teadete puudumisel igasugu kuulujutte levitades, juhtivate tegelaste ülesastumist soovitavas mõt­tes kommenteerides või suure ägedusega kritiseerides, avalikku ar­vamist mõjutasid. Kongressi liigetel tuli tegutseda nagu alalise kontrolli all ja arvestada kõikumistega rahvaste meeleolus, mida  kohalviibijad ajakirjanduse edustajad ühes või teises suunas aitasid juhtida. See ajakirjanduse kaudu teostuv avaliku arvamise esiletungimine moodustas tähtsa teguri rahuläbirääkimiste käigus ja leidis ka diplomaatide poolt väärilist hindamist. Kuna Prantsuse pea­ministril Clémenceaul enam-vähem õnnestus tsenseeritavat kodumaa ajakirjandust oma tahtmise järgi juhtida ja oma poliitika tööriistaks teha, rippusid Inglise ja Itaalia poliitika juhid tuntaval määral oma maa juhtiva ajakirjanduse ja selle llaudu  edustatud avaliku arvamise nõuetest. Inglise "ajalehtede kuningas" lord Northcliffe oli näit. isiklikult Prantsusmaale ilmunud, kus ta valvsa silmaga jälgis Lloyd George tegevust, avaldades oma lehtede kaudu viimasele alalist survet ja sundides teda kinni pidama eelmistel valimistel antud luba­dustest Saksamaa karistamise kohta. Ka Ühisriikide president arves­tas oma tegevuses mitmeti ajakirjandust kui esimese järgu tähtsusega võitlusabinõu ja läks oma kolleegadest siin isegi tuntavalt kau­gemale, näit. juhtumisel  mil ta mõne saladuses hoitud kongressi keerdküsimuse (näit. rahvasteliidu ja Fiume probleemide arutamise puhul) omavoliliselt oma teadaande kaudu kandis avalikkuse ette et oma poliitikale avalikus arvamises leida kindlamat seljatuge