Kui ma nüüd õigesti mäletan, siis oli see kusagil eelmise sajandi üheksakümnendate keskel kui ma otsustasin tööle minna.  Tööpuudus Eestis oli siis  vist kusagil 17-18% ligi, miinimumpalk 1250 krooni, ümbrikupalk ruulis kõikjal.      Teate, kuidas tollal töökoha võis saada?  Tutvusi pidi olema, vaat mis! See, kui pädev keegi oma erialal oli ei pruukinud mingit tähtsust omada, kui ikka tööd otsisid akadeemik ja tööpakkuja abikoolist välja visatud nõbu pidi pea alati targem järgi andma. Andis jumal (sugulane) ameti, andis ka mõistuse.    Teeninduses tundub see reegel kehtivat siiani. Mida suurem tööpudus, seda hullem  kontingent teenindajaks satub.    Ma ei suuda kuidagi teisiti seletada järjest uimasemaks jäävaid kohvikute teenindajaid, kes arve maksmise ajal vigiseva häälega kaeblevad:"Tippi ei annagi väää..?" või müüjaid, kes on oma rinnad letile laiali laotanud ja küsimusele mingi kauba kohta end nihutamata sähvavad: "Kust mina pean teadma?"  Muide, ma annan tippi, aga sellele peab eelnema siiski vähemalt rahuldav teenindus. Pöidlad/supi/sees/teenindajad sellist kunsti ei mõista.  Tegelikult ei ole vaja  pahane olla mitte teenindaja peale, vaid tema palkaja on hoopis oma töö lohakalt teinud. Teenindaja töö on väga raske, kõik ei peagi sellega hakkama saama. Kui tööle otsitakse inimesi mitte ametioskuste, vaid mingite muude kriteeriumite järgi, olgu selleks siis tutvus või võimalikult väike palgasoov, siis loodan südamest, et sellised töölevärbajad lõpetavad supisabas.  Loodetavasti serveeritakse neile seal supikauss, milles kellegi pöidlad päkkadeni sees ligunevad.    Mina sain sellal töökoha  niimoodi, et eelmine inimene, kes toda tööd tegi, suri lihtsalt ära...    Dixi