16. aprill 2011    Laupäeva pärastlõunal astuski Kaur Dublini lennujaama pinnal. Ma polnud kunagi varem kuskil võõrsil olles mõnda tuttavat lennujaamas vastu võtnud. Kuidagi deja-vu tunne oli, et kuidas ta nüüd järsku siin on.    Sel hetkel olime veel kolmekesti ja uurisime turismipunktist busside kohta. Kesklinna  edasi-tagasi pilet oli vaid 10euri, kartsin et üks ots tuleb vähemalt 20 ära. Kahekordne buss, sõidul avanes vaade sadamale, läbisime ülipika tunneli ning nägime ka Guinnessi õlletehase väravaid. Kuna kell oli veel vähe, siis läksime enne hostiga kokkusaamist sööma. Jõlkusime niisama, ei osanud nagu ühtegi kohta sisse astuda, kuni nägime suurt silti "Food Hall".      Seal saime valida mitme erineva leti vahel - hispaania, itaalia, hiina,  türgi, jaapani.. Pea kõik populaarsemad köögid olid esindatud ning peale pakutava ülevaatamist otsustasime hiina toidu kasuks. 7 euri, kuid taldrekule võis laduda nii palju kui tahame. Kokk oli väga abivalmis ka ja seletas hoolega, mis kus on ja soovitas ikka seda ja toda proovida. Maksma minnes küsisime ka jookide kohta, kuid kuna meil kõigil olid veepudelid kaasas, siis ühe väikese coca purgi eest küll 2 euri välja ei tahtnud käia. Seejärel teatas aga see kokk, et "boss tahtis, et te need joogid tasuta  saaksite!". Olin esialgu üllatunud, et mis värk on, kuid siis juba noogutas see pilusilmne boss seal koka seljataga. Ega midagi, kui tasuta siis tasuta!    Meil oli kõigil ju pikk reis seljataga - Kauril 3h lennusõitu ning meil Marisega 4h bussisõitu. Toit kadus taldrikutelt kiiresti ning olimegi valmis Dublinit avastama minema! Väljas ootas meid Marise endine kursaõde, kes nüüd töötab Iirimaal lapsehoidjana. Temaga koos tegime väikese jalutuskäigu, Kaur klõpsis esimesed fotod ning ma sain isegi  päikseprille kanda, sest ilm oli tõesti ilus.      Toru.. see kokkusaamispaik. Nimelt asub keset Dublini kesklinna üks "spire" ehk otsetõlkes siis vist torn. Meie kutsusime kogu reisi vältel seda maakeeli toruks. Praegu netist loen, et tegemist on valguse monumendiga. Dublinis on selle järgi aga lihtne orienteeruda ning  kokkusaamispaigana kasutatakse seda ka kindlasti. Nii tutvusime ka meie seal oma couchsurfingu hostiga - Hansuga.      Seekord hosti otsides olin tegelikult juba peaaegu alla andmas. Eks 3 inimest ole vähe keeruline majutada ka. Hans oli ainuke, kes 100% positiivselt vastas, kuid ta oli CS lehel registreerinud vaid kuu aega tagasi ning ühtegi kogemust, sõpra ega iseloomustust tal ka polnud. Seega ei osanud ma mitte midagi arvata ja  võimalusi oli kaks - meil tuleb kas väga hea või väga halb couchsurfingu kogemus. Tundsin ennast ka vastutavana, kuna ei Kaur ega ka Maris pole diivanisurfiga varem kokku puutunud.    Hans ostutus aga raudkindlalt positiivseks kogemuseks ning sellest sain juba aru esimestel sekunditel kui tema kodu poole kõndisime. Korterisse jõudes jagati lahkelt laiali Budweiserid ning laupäevaõhtu Dublinis võis alata. Peaks mainima, et seltskond oli meil muhe ja kõik klappis. Olin õnnelik, et tänu veidratele  juhustele just Hansu juurde sattusime (kuna tegelikult üks teine couchsurfer, keda ma ka esmajärjekorras valinud poleks kuid kirjutasin talle juba meeleheitest, saatis Hansu kontakti, ise ma poleks iial "algajat" surferit valinud).    Vannitoas sai vaid küünlavalgel käia, seega erilist mukkimist meil polnud ja läksime Dublini ööelu avastama nii nagu olime. Tee peal saime kokku veel teiste Hansu sõpradega ning rääkisin kellegagi Eestimaast, võrreldes meie ja Dublini rahvaarvu. Jõudsin juba targalt öelda,  et jah, Eestis elab umbes 1,4 miljonit inimest, kui mõne sekundi pärast ilmus mu vestluskaaslase kõrvale Kaur ja ütles, et Eestis elab 2 miljonit inimest. Hakkasin peale seda Kauriga vestlema, et mis asja ta nüüd ajab. Siis hakkas ta aga naerma ja ütles eesti keeles, et no kuule, ei taha ju päris kääbusriigina näida ka! Meie muidugi naersime selle üle, aga vaene inglisekeelne vestluskaaslane - tema kindlasti arvas, et me oleme rumalad ja ei tea täpselt, palju inimesi meie riigis on. Teel pubisse vahetasime  ka tähtsamaid eestikeelseid väljendeid, kes välismaalastega kokku on puutunud, teab neid kindlasti.    Esimene pubi, Living Room ehk siis eestikeeli elutuba. Tol õhtul toimus seal samaaegselt nii tähtsa jalkamatši otseülekanne kui ka Dublinis elavate eestlaste kokkusaamine. Viimastele oli broneeritud eraldi ruum. Välja nägi see pubielu siis nii, et käis suur pidu ja pillerkaar, jalkamängule elati valjuhäälselt kaasa ning baariletist oli rahvamassi tõttu pea võimatu midagi osta. Kui aga seadsin  sammud eestlaste peo poole, leidsin "tere tulemast eestlased" sildi tagant tuimad näod laudade taga istumas, õlleklaasid ees.      Paar minutit pidasin vastu, seejärel läksin välja (pool pidu toimus õues, sisehoovis) ning sain hea peatäie naerda ühe iiri vanaäti üle, kelle jutust ei saanud isegi inglise keelt emakeelena rääkijad aru. Mehel oli lihtsalt nii tugev murrak küljes ning eks ka promillid mängisid oma rolli. Aga millegipärast haakis ta ennast meie seltskonna külge (sõna otseses mõttes, kuna ta tahtis  kõigi kätt suruda ja siis seisis niimoodi vähemalt 5 minutit, ilma et oleks kätt lahti lasknud).    Teine pubi, kuhu edasi suundusime, kandis nime Mezz ning ma arvan, et selle kohta kuulete rohkem Kaurilt, kuna ta lubas mu blogis sõna võtta. Mõned märksõnad - blond tšikk live'is esinemas, kung-fu välimusega baarimehed, mustanahaline abiline WCs kätepaberit jagamas ning vanad ajalehed pubi seina kaunistamas.    Kolmas pubi oli Hogan's ning seal kiskus asi juba tantsuks kätte. Sellest õhtust  jääb ajalukku ka minu ja Kauri sõnumivahetus, kuna ta otsustas jalutama minna ning mina käskisin tal KOHE ja PRAEGU siia pubi ette tagasi tulla. Kanaema!