Ootasin endas seda tuttavat tunnet, kui olen haiget saanud ning süda tahab sees valust lõhkeda. Aga minu suureks üllatuseks seda ei tulnudki. Siiamaani pole tulnud. On hoopis täiesti uudne lõpmatu tühjuse tunne,  nagu oleks mu sees must auk. Kas see tähendab, et minu jaoks oli see suhe juba tegelikult ammu surmaunne vajumas? Või tuli see järjekordselt nii tuttav ette, kõik see on kord juba mu elus olnud?  Ja samas on minus pettumus. Ma pole enam teab mis ajast olnud üheski inimeses enam nii pettunud kui see kord. Ja see pole pettumus mitte suhtes ega kaotusvalu ega kibestumus, vaid just pettumine inimeses kui sellises. Ja see teeb kurvaks.