See fakt aga oli väga valus varba peale astumine kõigile arstidele, juristidele, teadlastele jt ühiskonna tippudele, kellele hakkasid konkurentsi pakkuma traditsiooniliselt haridust ja õppimist väärtustavad juudi mehed. Ning - niipea kui teadlasmees avastab, et talle on konkurent sirgumas, tõestab ta teaduslikult, et vastav persoon on bioloogiliselt alaväärne, ega kõlba ühiskonna  täieõiguslikuks liikmeks.  Arvamusavaldused selle kohta, et juudist ei saa isegi ristides ja kultuurikonteksti muutes Euroopa tavainimest, algasid 18. sajandi lõpul (K. Gnattenauer - 1791: Juutide mentaliteet ei muutu ka ristides mitte). See oli periood, mil kiiresti arenes rassiteadus. Küsimus juutide rassilisest kuuluvusest oli oma aja teadlastele suureks probleemiks. Nimelt polnud sugugi kerge juute rassiliselt lahterdada, ega neile mingeid rassikriteeriume omistada. Pigem oli tegemist ikkagi  valdavalt mingite karikatuursete eelarvamuslike tõekspidamistega.  Segadusi tekitas ka see, et Euroopas esines kaks juudi kultuuri: Ida (Aškenazi) ja Lääne (Sefardi) oma. 19. sajandi lõpuks domineeris arvamus, et juudid on segarass, kelle bioloogiline alaväärsus (selle otsimine oli ju kogu aeg eesmärgiks olnud) on tingitud sellest, et juudid elanuksid oma algsest ja loomulikust geograafilisest asualast väljas. (Kliima jms oli toona üks oluline arvatav tegur rahvaste ilu, vaimuannete jms kujundamisel - kõige  ilusamad rahvad elanuksid vöötmes, mis algab Prantsusmaaga ja lõppeb Ukraina ja Kaukaasiaga.)