MTÜ Ühenduse R.A.A.A.M. lavastus "Käsu Hansu ajalootund"    Mart Kivastik on suutnud eesti ajaloost leida veel ühe pagana põneva, dramaatilise ja kirjanduses vähekasutatud seiga - Forseliuse ja tema  õpilaste käik Rootsi kuninga Karl XI juurde. Liitnud sellele juhuluuletaja (kui ilus liitsõna!) Käsu Hansu kuju ning Põhjasõja. Loonud üldistusjõulise, võimsa, võimalusterohke, traagilise ja naljaka teksti.  Jah, Kivastik ajab ikka Eesti asja. Temaski on käsuhansulikku missioonitunnet, ta ei pelga oma rahvale, oma publikule öelda: olge väikesed, aga saage suurteks! Ärge olge kiuslikud ja sõnamurdjad, rumal ja kasimata rahvas! Peske end ja lugege raamatuid! Vähe sellest, et ta ei pelga, ta ütlebki. Ja  ärgitab mõtlema eestluse üle. Mul tekkis "Käsu Hansu" lugedes-vaadates küll küsimus - mis oleks me maast ja rahvast saanud, kui kogu rahvas juba kuldsel Rootsi ajal oleks lugema õppinud, enne Põhjasõda Laulva revolutsiooni korraldanud, Põhjasõja käigus iseseisvunud ja Käsu Hansu enesele kuningaks valinud. Mis oleks juhtunud...?  Paraku on Ingomar Vihmari lavastus tekstiga võrreldes palju lamedam. Kivastiku tragikomöödia asemel mängitakse meile enamiku ajast ajalooainelist janti. Näitlejad tuhisevad mööda  lava ringi, tõmblevad ja veiderdavad, ludisevad tekstist kiirelt üle. Mõned vaimukad leiud, säravad hetked ja toredad killud mõjuvad juhuslikena. Koomusk ei ole totaalne, vaid jääb kuskile poolele teele. Sõnum kipub jääma justkui kuhugi sõnade taha. Miks ometi!?  Õnneks on ka erandeid. Sulev Tepparti Käsu Hans mõjub algusest lõpuni ehedalt, terviliku inimesena ja tänu temale jõuab kohale ka sõnum. Tõsiseltvõetavaid hetki on ka Noort Hansu kehastaval Markus Luigel, ehkki temagi kohati (eriti enne Käsu  saamist) mängitsema, veiderdama kipub. Janek Joosti Forselius on meeldivalt mehine ning Ragne Pekarevi Hansu ema nauditavalt naiselik - needki rollid tõusevad lavastuse tõelisele plusspoolele.  Tore on ka see, et vahenditumat, minimalistlikku mängu kiirgab Käsu Hansu õpilasi kehastavatest Rakvere Linnanoorte Näitetrupi ja Rakvere Gümnaasiumi Teatriansambli noortest näitlejatest. Karakteersed jooned visandatakse napilt, täpselt, usutavalt. Ning need jõuavad publikuni! Ilma, et näitlejad seejuures ülemäära  pingutama ja üle mängima peaksid. Ringo Ramuli Tõemeel on usin ja virk priimus, Jane Napi Silmatera armas ja tütarlapselikult kelmikas ning üksjagu edev pesamuna, Lauri Mäesepa Õnneleid laisk talupoiss ja Laura Maria Mäitsi Päikesekild maias plika, kelle rollist võib välja lugeda ja üldistada põhjuseid, miks eestlased võõrvõimudega alati nii kergesti kaasa on läinud. Tõepoolest, kooliteatrinäitlejad annavad siin tükis professionaalidele oma eheduse ja naturaalsusega silmad ette.  Siit koorub välja  võib-olla üks lavastaja taotlusi - eestlasi kehastavate näitlejate rollilahenduste ehedus ja võõrvallutajate ülekarikeeritus. Aga ikkagi jäi see kuhugi poolele teele toppama.  Üks, mis "Käsu Hansu ajalootunni" juures tõeliselt häiris, läbimõtlematusena mõjus - see, et rollist väljunud näitlejate liikumine ühest stseenist teise publikule näha oli. See tõmbas tähelepanu. Vast oleks olnud võimalik mänguplats mingi plangu või riidega piirata, nii, et publik näeks vaid seda, mis vajalik.        Vaata ka:  http://www.raaam.ee/index.php?linker=true&id=160&lang=est ja http://www.raaam.ee/index.php?lang=est&main_id=170