Siis väärvaga petis Tartuffe, 1664-1669 kolmes teisendis kujun­datud, atakeeritud ja ümber töötatud: selle kiimalise ja saagiahne sakramendivenna intriigidele teeb lõpu kuninga kohtuteender Loyal. Kaitses absoluutse võimu kroonikandja oma näitelavalist liitlast ka jesuiitide ja jansenistide, nende kõige vimmalisemate, üheaegse pahameele  tormi vastu. Paarkümmend aastat hiljem, kui Louis XIV vastolude loodusseaduse käigus oli ise sattunud ühe oma sohikuninganna lastekasvataja (pärastine madaam de Maintenoni) vagatseva katolitsismi mõju alla, oleks Molière enam vaevalt võinud oma Don Juani või Tartuffe'i tüübistada. Aga veel lõbutseti ja moraliseeritigi Prantsuse hilisrenessanssi pidude ja pillamiste päikesepaistes. Absolutismi vastavuseks Prantsuse majanduslikus elus oli merkantilism, omane lisama linnakodanikkude jõukust ja kirgede mängu.  Ihnsa rikka kodaniku Harpagoni vastolu ta pillava pojaga, võistlus isa ja poja vahel sama noore tüdruku pärast - see on Molière'i kol­manda tähendusrikka peateose L'Avare ("Ihnuse") aineks, 1668. Pariis­lased oskasid Molière'i proosat seekord paremini hinnata kui õuekondlased, ja kodanlisse realismi kalduv klassitsismi maitsekohtunik Boileau oli antiikse ihnustüübi uuestikarakteriseerimisest otse vaimustatud.