Eriti väiksemate ja viimistletumate 1-317 majade puhul tuleb esile nende  skandinaaviapärasus, mis kogu sõjajärgses Euroopas oli väga populaarne New Empiricismi nime all [1]. Juba 1930. aastate II poolel oli alanud Põhjamaades funktsionalismi tehnitsistliku ilme praktilisemaks ja kodusemaks mahajahutamine, inimnäoliseks muutmine. Lamekatuse asemel taastus madal kaldkatus ja lintakna asemel aken kui ava seinas, jätkuvalt väärtustati traditsioonilisi töövõtteid ja materjale (puit, tellis, krohv) ning ehitised sulandati maastikku olemasolevat loodust ära kasutades. Siia lisandub veel kogu tollases maailmas imetletud Rootsi kodukultuur teaduslike uuringute põhjal mõistlikult korraldatud majapidamistöödega täpselt normeeritud ruumides. See uus laad oli Eestis endast märku andnud juba enne sõda, nagu osutab muuhulgas arhitekt Herbert Johansoni uus maja Tallinna Õismäel (1938) [2], mida eksponeeriti ka 1939. aasta Helsingi elamunäituse Eesti osakonnas (Bölau 1939: 68). Kui Lääne-Euroopas oli neoempiritsismi menu üks põhjusi sõjajärgse ühiskonna vajadus lihtsa kodususe ja intiimsuse järele, siis Eestis tähendas Stalini aeg ju sisuliselt sõjaseisukorra jätkumist ja rahunemine tuli alles sulaga, mistõttu see skandinaaviapärane arhitektuur sobis hästi. Kenneth Frampton on rootsi stiili rahvalikkusesse suhtunud küll üleolevalt (Frampton 1980: 262-263), kuid stalinismist väljumise protsessis, pärast paraadset paleelikkust ihaleti sundimatu õdususe järele. Traditsioonilisi materjale ei kasutatud mitte niivõrd loodusläheduse taotlusest, kuivõrd industriaalsemate puudumisel.