Rahvusvaheliste sertifitseerimissüsteemide ja -skeemide väljaarendamist on soodustanud eelised, mida annavad kulutuste vähendamine ning nõuetele vastavuse hindamise dubleerimise vältimine. Tavaliselt arenevad need välja regionaalsete või riiklike süsteemide baasil. Rahvusvahelise süsteemi põhitunnus on avatus organisatsioonidele, kes lepivad kokku vastavate reeglite järgi tegutsemises. Lisaks peab efektiivne rahvusvaheline süsteem olema (a)  lihtne, (b) nõudma vähest administreerimist ja (c) aktsepteeritava aja jooksul jõudma käibeni, millest piisaks süsteemi kulutuste katmiseks. Viimane tingimus viitab sellele, et sellise skeemi järele peab olema suur vajadus.  Tunnustatakse järkjärgulise arengu kontseptsiooni (ISO/IEC Guide 42). Tavaliselt algab areng riiklike sertifitseerimisorganisatsioonide koostööga, ning kui selle järele on suur nõudlus, võib see viia täieliku rahvusvahelise süsteemini (ISO 1992). Sellise süsteemi toimimine peab (i) olema organiseeritud huvigrupi poolt, (ii) rakendama nõuetele vastavuse hindamisel rahvusvahelist standardit, (iii) olema kõigile avatud ning (iv) kaasama rahvusvahelist organisatsiooni mitte enam kui jälgija rollis. Sertifitseerimisel võib kasutada või mitte kasutada rahvusvahelise organisatsiooni registreeritud tähist (ISO Guide 44). On märgitud, et nende tingimuste hulka ei kuulu standardite kehtestamine.  Erinevate riikide sertifitseerimisorganisatsioonide vahelise koostöö  arendamiseks on soovitatud järgmisi samme (ISO Guide 42).