Zeami pidas kolmekümne kolmandat või kolmekümne neljandat eluaastat kõige viljakamaks perioodiks näitleja elus. Nüüd kogetakse kogu treeningu tulemusi ja kui oma töös on kinni hoitud teatud tasemest või on saavutatud teatav tunnustus, jääb see ka edaspidi nii. Samavõrd õige on ka see, et kui sa selles eas oled veel teisejärguline näitleja, siis vaevalt see olukord ka edaspidi paraneb. Kahekümne neljaselt on kõik võimalik: sa võid ootamatult muutuda keskpärasest näitlejast suurepäraseks  näitlejaks, kuid pärast kolmekümne neljandat eluaastat juhtub imesid harva. Sa pead olema enda suhtes väga aus ja analüüsima objektiivselt oma võimeid. Lisaks sellele, kui sa pole selleks ajaks saavutanud tehnilist meisterlikkust, seisad sa veel ühe probleemi ees. Umbes kümne aasta pärast hakkavad su füüsilised võimed kahanema (umbes neljakümne viieselt), nii et kui kolmekümne viieselt pole tehnika kindlalt omandatud, on jäänud alles veel väga vähe seda, mille kallal tasuks tööd teha. Kui sa kolmekümne viieselt  suudad publikut lummata, siis on tegemist näitekunsti tõelise "õiega". See pole nooruse või juhuse "õis", vaid tõeline saavutus.