4. 18. ja 19. sajandil juba mitmeid revolutsioone, riigipöördeid ja rahvusvahelisi aktsioone edukalt läbi viinud ning dirigeerinud rahvusvaheline illuminaatlus paistis vähemalt kuni 1860-1870ndate aastateni Rothschildide suguvõsa mitte eriti tõsiselt võtvat ja teda oma tähtsatesse plaanidesse üldsegi mitte pühendavat, mis Rothschildidele mitmeid ebameeldivaid ja isegi eluohtlikke üllatusi valmistas. Näiteks 1848. aasta  revolutsioonid Prantsusmaal ning Viinis tulid Rothschildidele täieliku ootamatusena, nii et nad pidid päästma oma elu põgenemisega, revolutsioonilised massid rüüstasid nende lossid ja panid need põlema. Simon Rothschild ei pöördunud pärast seda elamust enam kunagi Viini tagasi. Oma juhtide ja käsuandjatega niimoodi ei käituta! Hiljemalt 1870ndaks aastaks aga näis illuminaatlike ordude rahvusvaheline tipp olevat teinud ühisotsuse mängida rahamaailmas ainuüksi Rothschildide kaardi peale, teha neist oma  peapankurid ning pühendada nad oma kõige salajasematesse plaanidesse, sest juba 1870. a. Pariisi Kommuuni ajal, mil Pariis oli nädalaid märatsevate revolutsionääride käes, ei juhtunud Rothschildide lossi ja pangahoonetega "imekombel" mitte kõigevähimatki.98