Karl August Hindrey on oma väga mitmekülgse tegevusega osutanud, et teda kogu aeg on kiskunud "peenuse vaimu" poole. Tema suletöö on eeskätt intuitsioonisähvatuste ja impulsside pikk rida, ta on liikunud väga mitmel alal, lootes oma vaimsele nõtkusele, leidlikkusele ja värskele haaramisvõimele, tegeldes hämmastava produktiivsusega kord följetonistina, kord poliitilise või kultuurpoliitilise  juhtkirjanikuna, kord arvustajana, kord lastekirjanikuna, kord memuaaride kirjutajana, kord seiklusromaanide autorina, kord teravalt nägeva kaasaegsete portretistina, kord karikaturistina, kord libretistina, kord - last not least - novellistina, ja praegu tüürides suurema romaanivormi vallutamise poole. Igal pool on ta tõesti midagi näinud ja tähele pannud, igalt poolt - sageli kõige juhuslikumastki joonealusest - jääb midagi meelde, lause võtab tihti vahedalt epigrammilise vormi, või lõikub mällu mõni innukalt  ja tabavalt jutustatud iseloomustav anekdoot, või mõni oma võimalikust tujukusest hoolimata siiski viljakas mõte. Ilmne on kogemuste ja ideede küllus ja kergelt ja hoogsalt liikuv sulg, kuigi Hindrey'l viimistluseks näib harva olevat jätkunud aega. Igatahes on selge, et tal on väljapaistev võime iseloomuliku ja reljeefse detaili tabamiseks ja ka selle asetamiseks laiematesse kontekstidesse, olgugi et ta viimast enamasti saab mahti teha ainult vihjamisi. Säärase elavuse ja teravuse juures on  ekstsentrilisused arusaadavad ja andestatavad, samuti nagu on mõistetavad ja paratamatud mõned märgist mööda löömised - reageeringute kiirus ei luba autoril alati end täpselt kontrollida. Tema võimed on igatahes säärased, mis sobivad heale novellistile - küll vähem sellisele, kes nagu Tuglas taotab suurt, mingit eri maailma kehastavat, ülerealistlikku müüti, kui sellele tüübile, kes väikesi, kuid paljuütlevaid tõelisuse lõike armastab valgustada oma intellekti ja sissetundmissuute kiirteheitjaga, tuues neist esile nende  varjatud sisu ja tähenduse.