Juttu tuli meil ka armukadedusest, nimelt olevat  ta armuke tema suhtes tõsiselt armukade. Minu jaoks on see täiesti mõistetav, et kui inimesest hoolitakse, siis peljatakse tema kaotust ning selle tulemusena on selline eluterve armukadedus väga kerge tekkima. Pigem ei saa ma aru nendest inimestest, kes väidavad, et hoolivad väga teistest inimesest, isegi armunud ja armastavad, aga ikkagi pole neis kübetki armukadedust ja nad on nõus oma kallimat hea meelega teistega jagama, mingu ja tehku, mis tahab. Kindlasti on olemas selline ülimal ja kõrgeimal tasandil  kõikeületav armastus, mis ei hooli maistest suhetest ja hetkedest ning on nõus kõigega, mida armsam teeb, peaasi et ta armastaks.  Aga veidi maisemalt ümberringi vaadates toimivad ikka sellised poolikud suhted, kus mängides armumise ja hoolivusega hoitakse asjad käigus, aga tegelikke tundeid seal taga pole. Pealiskaudsus möllab ka suhete tasandil. Samas tunnen mina end küll meelitatuna, kui keegi minu suhtes veidi armukadedust üles näitab, sest ükskõikne inimene seda kindlasti ei teeks. Loomulikult on  kurb, kui armukadeduse taga on kõigest äärmuslik omandivaist või hirm oma turvalise sissetuleku-suhte kaotamise pärast, mitte sügav hoolimine teisest inimesest. Kui armukadedus muutub haiglaslikuks, siis kaotavad sellest mõlemad pooled…aga siiski ma osaliselt mõistan sellist kirglikku armukadedust.  Ei tea, ehk on mul veel arenemisruumi selles suhtes, aga igasugused kirglikud tunded annavad mulle märku sellest, et see inimene on (ehk puht teoreetiliselt) võimeline ka kirglikult armastama. See  igapäevane leigus tunnetes… keskpärasus pelutab mind. Mind on maksimalistiks nimetanud üks vana tark naine…:)