Pakkusin välja, et võiks jalutama minna. Veider, aga ta oli nõus. Mainis, et oli isegi see peale mõtlenud. Imelik. Kas varem sai siis sellised jalutuskäigud kellegi teisega ära jalutatud? Et nüüd kui suvine romanss sai otsa, kõlbab  enda vana tüdruk kah?    Ma tõesti ei tea, miks ma selle suhtega enam üritan. Kas ma üldse üritan? Tundub kuidagi aus talle vähemalt võimaluski jätta. Tema mulle vist jättis, kuigi samal ajal kuskil mujal suuremad ja olulisemaid tunded mängus olid. Võimalusena defineerin seda, et ta oma rumala teise naisesse armunud peaga minu kuskile alles jättis. Mitte, et see kuidagi kedagi õnnelikumaks teinud oleks.    Ma ei tea, mis tegelikult juhtus. Tema on oma informatsioonikraanid kinni keeranud,  kuigi kui ma tema tegudest õigeid järeldusi teen, siis ta tasapidi on juba palju rohkemaid asju hakanud üles tunnistama. Aga see on nii väike killuke sellest, mida üks halb inimene võib lühikese ajaga korda saata. Ja ma ei taha kuidagi unustada, et kõiges süüdistati mind, pealekauba sõimati mind veel hulluks ja saadeti psühholoogi juurde, et ma saaks siis rahusteid süüa, kui tema kuskil võõras voodis ärkab. Mis on temast tõeliselt vastutulelik.    Aah.    Ma lihtsalt ei suuda andestada.  Eriti kui näen et neiu on jälle ta sõbralisti ilmunud.    Kui tal on minuga igav, miks ta siis veel minust kinni hoiab?