«Ma ei jõua nüüd enam kumbagi universumi,» mõtles ta endamisi, «sest ma suren. Vaene ema. Vaene Vanake. Nad isegi ei tea, et ma ületasin pimeduse. Sellest on kõige enam kahju - teha midagi vägevat, ilma et saaks sellest rääkida. Miks nad ei kõnelnud mulle keha keskpunktis asuvatest valguskeradest? Vanakese puhul oli see hirm, et minagi jõuan sellise surmata lõpuni nagu tema. Ema puhul aga - ta kuuletus instinktile, mis asub nii sügaval kui kosmos. Elu peab ju jääma.