Absoluutne  objektiivsus inimese mõtlemises on võimatu, aga (tunde järgi ütleksin), et on subjektiivsusi, mis lähevad üle normaalsuse piiri. Nõustun muide, et natsistlik subjektiivsus on minu jaoks piire ületav, aga täpselt samamoodi on seda ka Hietaneni ja selle itaallase jutud: need ei võtagi ju oma eesmärgiks objektiivsust, vaid juba alustavad mingist väga subjektiivsest tõekspidamisest (nt. tõekspidamine, et "Meri oli ilmtingimata kangelane" või tõekspidamine, et "ma pean tõestama, et Eestit ei okupeeritud" - selle asemel,  et küsida "kas Meri ikka oli kangelane?" või "kas Eesti okupeeriti?"), ja seda minu jaoks hägusatel eesmärkidel.