Vahel jäävad mõned asjad, inimesed, hetked emotsioonid sisse kinni, justkui helisema, kui tegu on heaga ja kummitama, kui tegu on halvaga. Eile oli mul selline hetk, mis ei ole tegelikult midagi nii suurt ja kohutavat, kuid jäi minusse. Seekord kummitama.    Niisiis: Rääkisin ma telefoniga ja istusin trolli, jätkates telefonikõnet. Inimesi oli palju, oli päeva keskmine osa ja kohad küllaltki täis. Minu ees istus üks naine, umbes keskealine, hoolikalt blondeeritud juustega. Räägin igapäevastest  asjadest, kingiotsimisest, pensioniseadusest, koolist, inimestest. Ja siis ütlen ma ühe saatusliku lause. Kui ma olin selle lause öelnud, keeras see naine minu poole ja vaatas mind ääretult kurja pilguga. See pilk oli hukkamõistev, justkui mul ei oleks lubatud seda öelda, kui ma tahan. Loomulikult tähendas see, et ta kuulas, mida ma räägin. Nagu see oleks olnud midagi väga ebainimlikku, rassistlikku ja solvavat tema isiku suhtes. Ta oleks tahtnud mulle öelda, et ole tasa, ära mitte kunagi ole õnnelik, ära  räägi sellest, mis su sees toimub, ära hooli, ära tunne, ÄRA ELA.  Ma lõpetasin kõne ja troll sõitis muudkui edasi. Ma mõtlesin sellele hukkamõistule selles pilgus ning laiemalt eestlaste külmusele ja mõistmatusele. Ma ei tea, miks oli tal vaja seda kurja pilku mu peale panna ja mu sisemine maailmaarusaam sassi ajada. Mu tasakaal ei ole veel taastunud, kuid on sinnapoole teel. Ma tean, et ma ei ole just kõige vaiksem, tagasihoidlikum ja külmem inimene, kuid ometi ei saa mind süüdistada selles, et ma teisi  koorman oma ekstravertsusega.    Ja mis siis oli see lause, mis tingis  ?        (Muideks, see oli blogi 400. postitus)    Rohkem sõbralikkust maailma,    K.