Benedict Anderson toob oma rahvuse definitsioonis [2] ühe põhilise omadusena välja rahvuse olemusliku Piiritletuse. Rahvusel kujutletakse olevat piirid, mille taga on teised rahvused. Rahvusluse juurde ei kuulu soov, et oma rahvus hõlmaks tervet inimkonda (Anderson 1991: 7). Toetudes Andersoni rahvuse definitsioonile toob Anna Triandafyllidou (1998: 595.596) välja, et rahvuslus mitte ainult ei väida teatud rahvusliku kogukonna olemasolu, vaid ka positsioneerib antud kogukonna teiste eraldiseisvate ja ainulaadsete rahvuste maailmas. Rahvusluse diskursusele on omane väide maailma jagunemisest rahvusteks, mis oma ainulaadsuses on kõik üheväärsed ning samade õigustega suveräänsuseks. Teiste gruppidega suhestumine või vastandumine on seega juba olemuslikult rahvusluse diskursuses sisalduv element ning suhestumine teiste rahvustega samuti üheks rahvuslust kui ideoloogiat iseloomustavaks jooneks. Triandafyllidou jaoks annavad kultuurilised jooned - keel, müüdid, ajalugu või ajaloolised territooriumid - "meie" ja "teiste" vastandamisele konkreetse sisu, mille kaudu vastandamist kogetakse ning põhjendatakse. Samas vastandamine ka kujundab antud kultuurilisi tunnuseid ning sealjuures kinnistab ja suurendab "teisesust", tingides teatud situatsioonides teadlikku erinevuste rõhutamist (Triandafyllidou 1998: 597). Tähendused, mis on olulised teatud rahvusesse kuulumise defineerimisel, kujunevad dialoogis teiste rahvustega ning sõltuvad sellest, millised diskursused on antud rahvuse hulgas kasutusel teistest rahvustest nagu ka vastupidi oluliste "teiste" kuvandist antud rahvusest ja enesepildist. Ühe või teise rahvusliku tunnuse rõhutamine sõltub hetkel olulisest "teisest" (Triandafyllidou 1998: 599).