Warlords of Atlantis on hoolimata oma B-filmi kuulsusest ja sellest, et tegemist ei ole isegi erilise kultusteosega, leidnud kodumaistes filmiblogides üllatavalt laia kajastust. Populaarsuses võivad võistelda ehk mõned uudisteosed või siis A- või Ü- kategooria pärlid.    Kuna tegemist ei  ole mingi erilise saavutusega, siis ei hakka ma siinkohal mingit erilist ümberjutustust looma, iga huviline on loodetavasti teretulnud  siia,  siia ja  siia, saamaks üksikasjalikku ülevaadet sellest Ameerika kineastide tööna valminud linateosest.    Oma meelehärmiks pean tunnistama, et tegemist on üksjagu hoogsa seiklusfilmiga, kuid seda ilmselt ainult nostalgialaineil purjetajaile. Vaid õrnas eas nähtud gaasileegi kohal kuumutamise teel peletisteks muudetud vannipardid võivad hiljem mõjuda südamlike ja äratundmisrõõmu pakkuvatena. Nüüd, aastaid hiljem tekitab see film aga hoopis teistsuguseid emotsioone. Ahto Vesmes e meenutuste järgi olnud Karl Vaino küll kõva Belmondo ja Celentano fänn, kuid seesugust kaheldava väärtusega, tolleaegse kõnepruugi kohaselt "kollast" kraami ei oleks nõukogude publikule siiski näidata sobinud. Siia kõrvale on sobilik paigutada näiteks samalaadne kräpp - Hangar 18. Igatahes ei mahu pähe, miks laiasid rahvamasse hullutati kinolina kaudu seesuguste soperdistega samal ajastul, kui raamatulettidel valitses Burchard Brentjes. Aga eks soomusrongi komandör oli tähtis mees.