Täna öösel müristas ja mürras ikka korralikult. Natuke kell üks läbi läks lahti - just siis, kui ma olin arvuti kinni pannud ja tahtsin lõpuks magama minna. Aga selle asemel läks lahti  kapak läbi maja, et juhtmeid ja jublakaid võrkudest lahti ühendada. Kui ruuter ja digiboks õhku lendab, siis oleks kole küll, siis ei saaks tööd ka enam teha.  Äike läks päris lähedalt, õnneks mitte lausa otse üle. Vahepeal välgutas küll paarisekundiliste vahedega. Vihm oli ka tugev.  Aga mis oli kõige naljakam selle juures - Elli kardab meil äikest! Siin pole ju oma paar aastat tugevat äikest olnud, vahel kuskil kauget müristamist vaid kuulda või eemal mere peal näha välgusähvatusi. Nüüd oli Elli  nii ähmis, et juba esimeste päris vaiksete kõmakate ajal tuli mu juurde kitule, röhkis ja nõudis, et ma selle ennekuulmatu olukorra ära lõpetaksin. Ja kaablieemaldusringil sibas tihedalt vastu mu jalga minuga kaasa. Kole lugu ju!  Ja see, et ma öösärgi selga panin ning voodisse pikali läksin, ei mahtunud talle hoopistükkis pähe. Isamaa on ohus! Nügis voodi eest põrandalt mind koonuga ja röhkis närviliselt nii valjusti, et Ott ärkas üles ja tahtis kohe joosta juhtmeid välja tõmbama… aga sai teada, et on  juba tehtud, pani pea padjale ning vajus keset kõuekärgatusi sekundiga uuesti sügavasse unne. Vedas tal, et eile perearsti käest oma unerohtudele uue retsepti sai…  Aga Elli jah oli kohutavalt ärevil, no ikka hirmul kohe, nii et ma lõpuks tegin talle oma jalgade juures ruumi ja käega patsutades kutsusin ta enda juurde voodisse - äkki on rahulikum. Jah, vali röhkimine lõppes ära, aga ärevalt ähkis ta ikka edasi, nii et terve voodi värises. Ise surus end tugevasti mu jalgade vastu. Mind ajas see lugu  kangesti itsitama, aga kahju oli vaesekesest ka kangesti, no täitsa halenaljakas lugu!  Äike muudkui tiirutas ringi, eemaldus ja naases, eemaldus ja naases, Elli lõõtsustas, voodi värises, mina itsitasin ja püüdsin magama jääda… ja ühel hetkel oli rahu majas ja uni tuli ka kohe. Ja ka aed sai nüüd korralikult kastetud.