Čapeki kõrval tuleb suurekaustalise ajaromanistina esile tõsta Edmond Κ ο n r á d'i, kelle aastatepikkuses  töös valminud Ahvatlus mässule on kujunenud maalinguks vallutava värvi- ja kujurikkusega: raamatukoguteenistuse, teatri, diplomaatia, ühe rahvusvahelise kong­ressi, ühe audientsi õhkkond euroopa suurriigi diktaatori juures on tabatud imetlusväärse täpsusega ja ka vaimsusega, kuid ilma vasti-kult-lagastava arvustus jooneta. Nimetagem veel soodsalt arenevat Egon Hostovský't, kes 24-aastasena on omas Professor Körneri loos annud tähelepandava karakteretüüdi ühest hingeliselt ja kehali­selt murtud juudi  intelligendist, kes taotleb kaugemale oma sünni­pärast, aga kes hukkub oma kaugelt robustsemate partnerite kõrval abielus ja sõpruses. See meistrisaavutus - olgu öeldud - on kind­lasti õnnelik üksikjuhtum. Ta hilisemaist teoseist olgu esile tõstetud tänapäeva Euroopa ebakindlust kajastav romaan Sütitajad. Väga hea tähelepanekute tegija on ka arst Β. Κ l i č k a, kes omas Põgenemises sajandist muu seas annab lõbusa karikatuuri psühhoanalüütilisest menetlusviisist. Maaorientatsiooniga ajakriitikuist tuleks nimetada  järgmisi: J. Čarek, J. Knap ja eriti F. Křelina. Viimase Kõhnad aas­tad pakuvad silmapaistva kujutuse tööpuuduse mõjul tekkinud tun­gist tagasi maale. Siin võiks mainida ka hiljuti surnud slovakki M. R á z u s't, kelle Kõrtside kuningas esitab kuigi tendentsika, siiski vapustava maalingu joomatõve sotsiaalseist tagajärgedest maal. Hoo­pis teisest lähtekohast on maaelu kujutanud Ivan Olbracht, kelle realistliku laadi taga alati tunneb konstruktiiv-normatiivset paatost. Oma reportaaži Vene Karpaatidest (Mäed  ja sajandid) on ta täien­danud paljuloetud koguga Galuth orus, mis on pühendatud sealse usuliselt äärmiselt konservatiivse juutkonna problemaatikale. Slovaki romaani sotsiaalkriitilist suunda esitavad üha enam Petr J i l e m nický (Kompass meis) ja G. Vámos (Äramurtud oks). Asjaolu, et nii tšehhide kui slovakkide juures kirjanduslikud suunad on täiesti paralleelsed, tõestab veenvalt ühise natsiooni olemasolu. Ajaromaaniks võiks pidada vapustavat kujutust lasteristisõjast a. 1212, mille VI. Drnák on  kirjutanud nime all Lapsed häbistavad meid. Selles paiguti liigselgelt julmas, tervikus aga siiski pingse koega ja hooli­kalt stiliseeritud kujutuses tunneb ilmsesti oleviku problemaatikat: haarava selgusega esitatakse selles massisugestiooni tekkimist nii seal, kus poiss Stephan hakkab juhi osa mängima, õhutatud fanaatilisest vaimulikust, aga ka vahelepoetatud ketseripõletuse, juudipogrommide episoodides, päikesepiste saanud seltsimehe pidamises "äranõiutuks" jne. Ühe vana paruni kuju kaudu tõendatakse, kuidas ka  või­mukamate inimeste paremad teadmised, kõnelemata nende inimlikest tundmustest, osutuvad võimetuks lahtilastud massikire ja enese eel­arvamuste ees.