täna oli see päev, kus ma ametlikult sisse magasin. AMETLIKULT - officially. kui olin eile koosoleku ajal kaks korda magama jäänud, tuli ülemuselt käsk õhtul magama minna ja hommikuks äratust mitte panna, tulla hiljem tööle ja mitte enam kokku kukkuda. niisiis, glorious sleep üle hulga ööde rohkem kui 5 h. beat that! tõusin kell 9, jooksin 15-kraadises "kuumuses" (veel  3 kraadi soojemaks ja algab eestlaste rannahooaeg, mis te siis mõtlesite!) ja jalutasin läbi pargi tööle. ei mõelnud kaelakukkuvatele tähtaegadele, vaid elule endale. pariisi kihavatele tänavatele ja selle planeedi lugematute inimeste vahel valitsevatele suhetele, millest minu jaoks on olulised vaid ühe käe sõrmedel üles loetavad suhteniidid. kaardistasin end selle maakera peal ilma igasuguse vajaduseta teha järeldusi. tahtsin lihtsalt teada, millisena ma linnulennult selles hetkes paistaksin (jaa jaa,  linnulennult paistaksin muidugi imetillukese täpina, mida on kerge täis pasandada, nagu meid kõiki, sõltumata uhkelt taeva poole pööratud ninadest). kummaline on aga see, et nii raske on mõelda end olukordadesse, mis käivad igapäevase elu juurde, elu juurde, mida KÕIK elavad. olen elanud sellist elu nagu olen tahtnud, võtnud elu sellisena nagu ta parasjagu on, teinud valikuid, mis mulle meeldivad ning seega eiranud seda, millel on turvaline sissetallatud rada. nüüd, kus ma tahaksin teada, mis tunne on elada  tavalist raamides kulgevat elu, kus küsimusi pole, on minu sees üks imestav laps, kes ei tea, kuidas tunda ära kõige tavalisemat ja elulisemat tunnet, mida enamus inimesi sel planeedil vähemalt kord elus on tundnud (osa neist vähemalt). ma tean, et mida vanemaks ma saan, seda vähem olulised need küsimused on, siis lihtsalt elatakse. aga praegu ma küsin ja peangi küsima!!!