Me peame andma nii äratusele kui liturgiale nende õige, algkristliku koha koguduse elus. Äratust on alati vaja, mitte ainult selle tõttu, et kirik peab alati tegema misjonitööd ja püüdma haarata väljaspool olijaid, vaid ka selle tõttu, et kiriku usklikumadki liikmed vajavad jätkuvalt äratust. On ju kirikus just niipalju "vanu  Aadamaid", kui tal on liikmeid. Iga vana Aadam kaldub tukastama, muutma kristliku elu surnud rutiiniks ja kasutama liturgilist korda vääralt selles mõttes, et ta suigub enesega rahulolusse ja paadumusse. Inimene kaldub kinni hoidma usulisest eluviisist, mis sobib tema "oma minale" ja laseb vanal Aadamal taas tõusta isandaks. Käiakse korrapäraselt kirikus ja armulaual, armastatakse kaunist kirikumuusikat ja imeilusaid pühakodasid. Ollakse siiralt veendunud, et järgitakse õiget õpetust. Samas ollakse  enesearmastuse ja endaga rahulolu võimuses, rahuldutakse oma vagade tegudega ja suhtutakse osavõtmatult meid iga päev ümbritsevate inimeste muredesse ja raskustesse. Pühal Vaimul tuleb ikka ja jälle äratada uniseid hingi, pühkida tolmu, asetada vana Aadam seina äärde ja puhuda uut elu surnud kontidesse. Senikaua, kui me oleme veel lihas, ei ole äratus kunagi üleliigne.