Kuni 19. sajandini kandsid karusnahku põhiliselt vaid ühiskonna kõrgklassi kuuluvad inimesed. Sellegipoolest oli nõudlus karusnaha järele äärmiselt suur: näiteks ühe oravanahkadest tehtud teki jaoks pidi püüdma 1400 oravat. Aastas müüdavate karusnahkade hulk ulatus sadadesse tuhandetesse. Kogu karusnahk pärines tol ajal vaid küttimisest.  Karusnahakaubandus moodustas märkimisväärse osa mitmete riikide majandusest ning pärast seda, kui Euroopas enamik metsi karusloomadest tühjaks püütud olid, oli just karusnahakaubandus üheks peamiseks Euroopa ekspansiooni suunavaks jõuks. Suur karusnahatarbimine oli põhjuseks, miks paljudes kohtades kütitavad loomad peaaegu välja surid, näiteks Euroopas, Siberis, Põhja-Ameerikas ja Austraalias. Kui ülisuured maa-alad küllaltki lühikese ajaga karusloomadest põhimõtteliselt tühjaks püütud ja enamik maailma karusloomade  (polaar- ja sinirebased, oravad, saarmad, opossumid, koaalad, tšintšiljad, sooblid jne) elupaikadest ammendatud olid, ei jäänud üle muud võimalust, kui hakata kasvatama karusloomi (peamiselt minke ja rebaseid) farmides. Karusnahakaubandus on hea näide, kuidas inimeste luksuse- ja rahajanu tõttu loodust mõtlematult ekspluateeriti, tappes miljoneid loomi ja põhjustades äärepealt mitmete liikide väljasuremise.  Talurahvas kasutas peamiselt koduloomade nahka. Eestis kasutati maal põhiliselt lambanahast  kasukaid, harvem kitse, veise ja jahiloomade nahka, kuigi omariikluseni polnud talurahval praktiliselt mingit jahiõigust.