Mina ja mitte-mina vastandus identiteeti ning subjektsusesse puutuvas (mis on fundamentaalne teema mõlemas artiklis) pärineb oma selgelt äratuntaval kujul tõesti Fichtelt, aga on hiljem osutunud väga populaarseks kontseptsiooniks m.h. ka arengupsühholoogias ja psühhoanalüüsis. Huvitav on siinkohal märkida, et ka neil aladel on sedalaadi vastandus seotud ohu, turvalisuse kaotuse, trauma ning jälestusega. Rahvuslikud müüdid on selliselt Donald Winnicotti mõistes "transitsiooniliseks objektiks"  (nagu lastel on seda mängukaru või tekk), mis pakub psühholoogilist turvatunnet, leevendades välise ja sisemise, objektiivse ja subjektiivse reaalsuse kokkupõrkest tekkivat ängi. Mareki kirjeldatud staatilise, asja-tüüpi identiteedi võimalikkuse osas nüüdisaegses maailmas avaldab kahtlust ju ka Aaviksoo ise, mainides ERIMO-s - taaskord väga postmodernses võtmes ning Lyotard'i jälgedes - kuidas "suurte jutustuste" (nagu "keel, kultuur ja usk, mis rahvusliku hariduse kaudu liitsid inimesi rahvuslikuks  jõeks") aeg on läbi saamas. Seega tõstatub küsimus, et mis tuleb nende asemele. Ja siitkaudu jõuamegi IE ühe peamise järelduse juurde, mis paljudes on oma küünilisuses pahameelt tekitanud: kui neid suuri sambaid ei eksisteeri, siis tuleb need ise välja mõelda, et seeläbi "jääda kestma sellena, kes sa oled" - tsitaat ERIMO-st, mis kõlab taaskord Nietzsche "Wie man wird, was man ist" parafraseeringuna.