Küllap seostub Naami muusika esmajoones San Franciscost pärineva budistliku doom'i maise inkarnatsiooniga (Om), põhjuse annab selleks kas või avaloo "Kingdom" sitarripartii, askeetlikult jõhker ja tume kliimaks, religioosse rangusega marssivad rütmiosised ja kalgi pilvisuse monotoonsusega uitav vokaal, kui üleüldine idamaine tonaalsus. Suund on õige, ja vastab alguses paika pandud ideoloogiale, ootusele - kuidas siis teisti. Lisaks tavapäraseks saanud 70-ndate raskerokki ja psühhedeeliat, ning hilisemat proto-doom'i ja heavy'i. Kõlab kuidagi harjumuspärase ja kuulduna, mida see võib-olla ongi, aga mis mind Naami juures kõige enam paelub, on selle tõetruu, üle pingutamata, vahest isegi kohmaka ja primitiivse ilmega, loome spetsiifikale kohanduva produktsiooni varjund. Üsna kiiresti jõuab kuulaja tõdemuseni, et lood on plaadi peal järjestatud kindla seaduspärasuse alusel ja voolavad teatud meeleolu saavutamise suunas, või vähemasti võib ta seda järeldada pikemate lugude vahele jäävatest minimalistlikest interluudiumitest ("Stone Ton", "Tidal Barrens", "Westered Wash" ja "Windy Gates"), mis justkui resümeerivalt annavad aimu eesseisvast kataklüsmist, või hoopistükkis nirvaanast, olenevalt valitud rajast. Naamist teeb Naami ka kindlapeale talle omapärased vokaalid.