Mind painab see lause - Jumala sõna sai Johannese kätte - just seepärast, et see on nii lühike ja lakooniline.  See poetatakse justkui möödaminnes, ent just see sündmus vallandab kõik järgneva. Ja me näeme, et see Johannese tabamine Jumala poolt ei tähendanud mitte ülevoolavat rõõmu, hingematvat rahu ja kindlustatud päevi. Raske on vist öelda, et see oli kõige toredam asi, mis Johannesega kunagi juhtus. Sest see Jumala sõna, mis Johannese kätte sai, pani ta tegutsema, meeletult ja lausa arutult esmapilgul. Ta käis läbi kogu Jordani ümbruskaudse maa, et kuulutada meeleparandusristimist pattude andeksandmiseks. See  pani teda valmistama teed sellele, kes tuleb tema järel, kelle jalatsipaelagi tema pole väärt lahti päästma. Valmistama teed endast mõõtmatult vägevamale, kes ristib Püha Vaimu ja tulega. See Jumala sõna, mis Johannese kätte sai, pani teda eirama häid tavasid, solvama ja kritiseerima lugupeetud inimesi: "Rästikute sugu, kes teid on hoiatanud põgenema tulevase viha eest?… Kirves on juba pandud puude juurte külge. Iga puu nüüd, mis ei kanna head vilja, raiutakse maha ja visatakse tulle." Ning tasuks selle eest  polnud mitte austus ja hüved, vaid häbiväärne vangistus ning kohtuta hukkamine. Selleks siis Jumal kutsuski Johannese?