Tegelikult käisin ma selle sõnadepaari välja ühel üsna tumedal ööl, mil ma tugeva emotsionaalse kuutõve seisundis kurtsin: "Ma tunnen end üha enam elu abipersonalina, kes aitab teistel elada, ent vaatab ise elu vaid pealt". Sellest hetkest on praeguseks ehk oma pool aastat vett merre voolanud ja see sõnapaar on hakanud  üha positiivsemana tunduma. Ajendi sellisel teemal kirjutamiseks sain tegelikult üldse ühest repliigist, mille pillas endaga tõsiselt hädas olev inimene põhjendamaks miks ta psühholoogide käest abi ei otsi: "Ah, need psühholoogid, nad on kõik nii lagunenud isikliku eluga. Mida nad saavad mulle ütelda? Minu meelest peaks teistele nõu andma vaid need, kel enda elu on täiuslik".