Onunaine klaveri taga meenutas mulle minu esimese klassi muusikaõpetajat - tagumas klaverit, tõstes käsi kõrgele, sõrmed harali nagu mõnel linnul, selg sirge, peaga takti lüües, tobe naeratus näol. Onu hakkas  laulma. Ta ei pidanud viisi ning oli võimatu arvata, oli ta bass, tenor või hoopis mõni kolmas - kord tõusis ta hääl ohtlikult kõrgele, siis langes aga tohutu kiirusega mõõtmatutesse sügavustesse. Alustas ta mingi üldtuntud lorilauluga, läks siis üle poplauludele aastakümnete ulatuses ning jõudis lõpuks segase omaloomingu juurde.