Siurulastele 1917., 1918. ja isegi 1919. aastal ei läinud korda rahvuslikud ülesanded ega ühiskondlikud hädad ja tungid. Radi­kaalsust ja opositsioonilisust hariliku kodaniku suhtes võeti paratamatu tarbena ja õigusena. Kõige mõõdupuuks olid nad ise.  Veel 1920. aastal hüüab H. Visnapuu (siis, kui juba hakati tundma huvi ühiskonna vastu) :