Alustan võlalunastust sealt, kus olime asumas teele Bangladeshi suunas.  Siligurist  väljasõit tekitas paraja deja vu tunde, kuna nägime samu paiku juba  kolmandat korda (rattaga Jaigaoni, bussiga tagasi, rattaga Bangla  piirile). Kuna siinsed inimesed on paikse eluviisiga, vaatas nii mõnigi  jahmunud pilguga, kui sama kamp sõidab paar päeva hiljem samas suunas.  Ilmselt oli õhtusel külakoosolekul ühe teemana arutusel küsimus "Kas  maakera on ümmargune?"  Piirini oli  mõnikümmend kilomeetrit. Tee oli  hea, mille peale Taniil teatas, et eks põrgutee ole ikka kenasti  sillutatud. Me keegi ei kujutanud ette, mis meid selles riigis ees  ootama hakkab. Hannes oli vist kunagi vahemaandumisega Dhaka  lennujaamas viibinud, see oli ka kõik. Gangtokis loetud Bangladeshi  Lonely Planet oli ainuke infoallikas, mida sirvinud olime, aga nagu  teada, LP-st saadud infosse suhtume me nüüdsest reservatsiooniga. Kui  keegi nimetab Bangladeshi, siis mulle  assotseeruvad üleujutused ja  vaesus. Vett on selles riigis ohtralt ja sestap tundus Pellingus  kuuldud laevasõidumõte väga ahvatlev. Parimate ootustega väntasime  piirile.  Piiriületused siinkandis on aeganõudvad ja iseloomu  kasvatavad protsessid. Kõigepealt Indiast välja ja siis Bangladeshi  sisse. Kuna oled eksootika, siis iga väiksemgi ametnikuvidin tahab end  tähtsaks teha ja lapib su passi kaanest kaaneni läbi. Laua taga istub  neid neli kuni kaheksa ja täidetakse  vanu tuttavaid kaustikuid. Neil on  vaja üles märkida ka su amet. Ok, meil on grupis nüüdsest neli  õpetajat, üks ärimees ja üks meremees. Siin on veel savi, aga Afgaanis  ajakirjanik, kaitseministeeriumi ametnik ja kaitseliidu pressiseff ei  ole just kõige paremad ametid kelkimiseks. Seega harjutame madalat  profiili juba praegu.  Lootsime juba, et India passikontroll on  seljataga ja saame tolli edasi liikuda, kui selgus, et ametnikud olid  meid väljuvate asemel  hoopis sisenejate kausta kandnud ja kõik tuli  ümber kirjutada. Kogu aeg aga näppis keegi meid varukast ja kutsus oma  rahavahetuskontorisse, mis asus sadakond meetrit eemal. Selline  pealetükkivus tekitas minus parasjagu kiusliku meeleolu ja ma olin  viimane, kes grupist raha vahetas. Ok, ma saan aru, et turul  kaubeldakse, aga kui rahavahetuse juures tullakse katsetama, kus on su  taluvuspiir, siis see on minu jaoks tüssamine. Hakati pakkuma kurssi 1  India ruupia 1,5 Bangla  takat. Olime niipalju kuulnud, et  suurusjärkupidi tundus asi õige olevat, kuid esimest pakkumist ei tohi  kunagi vastu võtta. Lõpuks hakkas asi kinni jääma 1,65 peale. Teised  vahetasidki selle kursiga, kuid ma ajasin juuksekarva pooleks ja sain  1,66. Mart arvas selle peale, et ma võtan vaestel rahavahetajatel leiva  käest.  Bangladeshi poolel läksid asjad ladusamalt. Neil oli  sisenemiskaust riikide järgi ja meie auks avati Eestile uus lehekülg.  Seina peale oli  maailma kaart ja seega saime näidata ka, kus Eesti  asub. Kokku kulus mõlema piiri ületuseks üle kahe tunni.  Bangladesh  on vaene maa. Darjeelingu pubiomanik Joe vastas küsimusele, kas ta on  käinud Bangladeshis nii: "Ma elan kolmanda maailma riigis. Miks peaksin  ma tahtma minna neljandasse?" Sõiduautod kadusid teedelt, asemele jäid  loomaveokid ja suured veoautod tohutute pambukoormatega. Kuna turiste  siin praktiliselt ei käi olime meie kohalike jaoks tõelised ufod.  Intensiivsus, millega me endale tähelepanu tõmbasime, oli uskumatu!  India vakatab selle kõrval: teeäärses koolis katkestati õppetöö ning  lapsed koos õpetajaga jooksid välja meid vaatama; küla kõik  liikumisvõimelised inimesed kogunesid, kui puhkepausiks kinni pidasime;  minutiga oli meie ümber vähemalt 100 uudishimulikku. Tekkis  klaustrofoobiline tunne kogu selle rahvamassi sees. Samas olid nad väga  sõbralikud ja peagi olime sellega harjunud.  Kuna olime selleks  hetkeks sõitnud juba pea 100 km, hakkas väsimus vaikselt kollitama.  "Õnneks" tegi Taniili tagarehv sus-sus-sus ja tühi ta oligi. Mure oli  selles, et mitte sisekumm ei olnud puruks, vaid järgi andis välisrehv.  See tähendas aga, et kui veel peaks üks rehv minema, oleme plindris.  Hannes tõstis tempot, arvates, et nii jõuame kaugemale, kuid sellega  röövis ta minult jaksu sõita 10 km kaugemale, kui normaalse tempoga  oleksin jõudnud.