Algas kibe töö lagastatud linnas. Väliskorra valveks seati kiires korras miilits, kelle meeskonnas puudusid esialgu relvad. Avati linnaköök, kust  vaesematele elanikele anti suppi ja ¼ naela leiba päevas. Korraldati ulualust vaestele, kusjuures selgus, et Kuramaa sõjapagulased linna vanadekodu oma alla olid võtnud ja sealt kuidagi lahkuda ei tahtnud. Linna komandandi abiga puhastati vanadekodu pagulastest. Peatähelepanu oli aga koondatud sõjaväe peale, kes põgeneva vaenlase kannul oli tormanud Lätti, et vabastada Lätimaad enamlastest ja tagasi lüüa jultunud landesveri pealetung. Linn andis viimase võimaluseni kõik oma haigemaja pesu, vooditekid,  haavasidumismaterjalid ja arstirohud, mida enamlased juhtumisi rikkalt olid maha jätnud. Organiseeriti "ühistöö", kes korjas igasuguseid vabatahtlikke andeid. Valmistas rahva väele varustust ja väikeste pakikeste näol kingitusi. Viimaseid viisid linna noored daamid sõduritele lahinguliinile kätte. Raudteejaamas oli avatud toitluspunkt, kus läbisõitvatele sõduritele toitu jagati. Sealsamas olid sisse seatud ruumid, kuhu lahingutes langenuid ja Valka toodud kodumaa kaitsjaid vastu võeti, puhtaks pesti ja puusärkidesse  asetati ja linna Priimetsa surnuaeda maeti. Seal puhkavad 306 paremat Eestimaa poega, kellede hauakääpad Valga Naisseltsi tänuväärsel hoolekandel ilusasti on korraldatud. Kogu 1919. a möödus heitluste tähe all, kus kaalul seisis meie olemasolu. Kuid Eesti võitlused oma iseseisvuse eest lõppesid hiilgavalt. 2. veebruaril 1920. a kirjutati alla Eesti Vabariigi ja Nõukogude Vene valitsuse vahel sõlmitud rahulepingule. Päevakorrale kerkis nüüd Eesti-Läti piiri kindlaks määramise küsimus, mis osutus õige  keeruliseks ja mida head naabrid teisiti lahendada ei suutnud, kui andsid asja otsustamise erapooletu vahekohtuniku Inglise kolonel Tallensi kätte, kes piiriliini mitte sugugi nii erapooletult ära ei märkinud, nagu seda Eesti poolt loodeti, vaid ebaloomuliku piirijoone tõmbas, mis asetas Valga linna ülihalba seisukohta, lõigates ära linnalt lõunapoolse ümbruse ühes juurdeveoteedega ja jättes Lätile Luke platsil asuva eeslinna kuni Konnaojani. Selle piirijoonega kaotas Valga linn 5 talukohta ja endise reaalkoolimaja  hooned, kokku üle kuue miljoni marga väärtuses, millede eest tasu küsimus veel tänapäevani on lahendamata. Niipea, kui kindlaks oli määratud piiriliin, algas Valgas rahvarändamine. Eesti-Valga lätlased kolisid üle Läti-Valka ja vastupidi, kusjuures vastamisi vahetati, osteti ja müüdi maju. Mõned kes ülekolimise tuhinas küllalt kainelt arvestanud polnud eeslinna oludega, tundsid mõne päeva järele pettumust ja mis siis muud, kui kolud uuesti kokku ja uuesti jälle tagasi Eesti-Valka. Peagi rahunes rändamise  laine ja igal ühel tuli leppida valitud uue elukohaga ja riigikodakondsusega. Eesti-Läti piirijoonega oldi küll esialgselt valmis ja riiki rajades valitses rahu, kuid nüüd hakkasid sõja tagajärjed teravasti oma mõju avaldama. Meie majandus ja tööstus oli purustatud ja nüüd algas elukalliduse tõus, mis alatasa kerkis, olgugi, et sõjaajal see isegi juba kohutavale kõrgusele oli jõudnud. Et mõningate toiduainete hinda praegustega võrrelda, olgu tähendatud, et linna toitluskauplusest vabadussõja alul 3. mail 1919.  a linnavalitsuse poolt kindlaks määratud hindadega müüdi: rukkijahu puud 30 mrk (360), odrajahu puud 30 mrk (350), kartuli puud 8 mrk (60), soolatud räime nael 1 mrk 50 p (12), puud soola 16 mrk (70) (klambrites 1927. a hinnad).