Veelgi selgemalt nähtub tsivilisatsiooni allakäik ennekuulmatust lugupidamatusest inimväärikuse suhtes. Nagu ütleb Aleksandr Solženitsõn, ei kaalu ka kõik nn progressiaja tehnoloogilised saavutused üles seda 20.  sajandi moraalset viletsust, mida ei osatud veel 19. sajandilgi isegi mitte ette kujutada.[3] Tõepoolest, on üldteada tõsiasi, et möödunud sajand oli inimkonna ajaloos konkurentsitult kõige verisem. Kahes maailmasõjas ja paljudes teistes relvakonfliktides tapeti kümneid miljoneid inimesi. Samas ei anta endale sageli aru, et tegelikult on selle sajandi moraalne pale veel mõõtmatult tumedam, sest sõjakeerises hukkus märksa vähem inimesi kui nö rahuajal. Seejuures ei pea ma silmas üksnes juba unustusehõlma  vajuvaid kaugeid sündmusi, nagu nt 1932.-33. aastal enam kui kuue miljoni ukrainlase surnuksnäljutamine või 1949. aasta märtsikuus ligi saja tuhande inimese küüditamine Balti riikidest, vaid ka probleeme, mis laiutavad täna meie endi keskel. Hinnatakse ju olemasolevale statistikale tuginedes, et möödunud aastasaja vältel tapeti juba enne sündi enam kui miljard inimest ning et praegugi võetakse igal aastal sünnieelselt elu rohkem kui 40 miljonilt lapselt.[4]