See, mis Faustis pääle põhiidee ja päätegelase kõige tugevamini mõjub, on lüüriline orkestratsioon. Oma lõplikul kujul see on pigemini poeem kui draama. Pikad lüürilised monoloogid, vahelepõimit laulud, ballaadid, hümnid teevad sellest sümfoonilise teose, milles sündmustiku kontuurid mõnigikord kipuvad laiali walguma, kuid alati püsib luuleline jõud. Shakespeare'il puuduvad sellased pikad kõrvalekaldumised. Kui ta annabki sageli voli oma lüürilisele andele, siis ainult hetkeks, ja lähimas seoses tegevusega. Leari väljakutse loodusjõududele on suurejooneline lüürika, kuid see on ühtlasi eraldamatult seot meie kujutlusega Learist enesest. Äikeses mahajäetuna ekslev hallpäine, hullund kuningas on eeskätt dramaatiline kuju, ja tema sõnad, nii aischüloslikult suured kui nad ongi, on selle konkreetse isiku loomulik, paratamatu eneseväljendus. Fausti monoloogide puhul on side tema kui indiviidiga mõnigikord lõdvem. Faust muutub Goethe ilmavaate otseseks sõnastajaks, ilma et formulatsioon möönduks küllaldaselt tema individuaalse iseloomu kohaseks. Niisugustel puhkudel ta on ettekäändeks mõttelüürikale, näiteks kui ta pöördub looduse poole panteistliku pihtimusega. Ometigi ei ole see kahetsetav - niiviisi esitetav lüürika on seks liiga esmajärguline, ehkki see mõnikord killustab teost, kui dramaatilist tervikut. Ning mõnel puhul on ka situatsioonist enesest välja kasvav lüürika nii harukordselt jõuline, et keegi pole samas laadis kirjutad midagi paremat või isegi võrdset. Niisuguste saavutuste tipp on vististi Gretcheni palve jumalaemale - täiesti konkreetsest seisukorrast võrsund, kuid ühtlasi teatavat tunnet nii teravalt ja tühjendavalt väljendav, et see traagiliselt jõult on väga lähene Kuningas Leari hiilgekohtadele.