Kolmandaks võib proovida läheneda sõjapidamisele ilma rõhuasetuseta lihtsale või modernsele "stiilile". Vaatleme Kazõmi sõda kui tüüpilist koloniaalse suurvõimu ja kohalike hõimuinimeste vahelist kokkupõrget. Sarnast madistamist on ette tulnud ka mujal maailmas (aastaid 1780-1930 on nimetatud tsivilisatsiooni ja primitiivsete kultuuride vahelise sõja lõppfaasiks, mille käigus tapeti umbes 50 miljonit hõimuinimest ja eksproprieeriti neilt pool asustatud maakera pinnast). Sõjaga sunnitakse kõrvalehoidjad ühinema tsivilisatsiooni, progressiga, tõugatakse nende eksistents senisest tasakaalust välja, tehakse võimatuks nende omaette-olemine. Seejuures säilitavad hõimud pärast formaalset alade hõivamist tihti suhtelise autonoomia, aga n.ö. imperialismi tingimustes see autonoomia murtakse (tihti sõjaliselt) ja sillutatakse sellega tee rahulikele, põhjalikele administratiivsetel meetoditel läbiviidud muutustele. Sarnane vaatenurk on sobilik ka Kazõmi sõja puhul. Senise sõltuvuse uuele tasemele viimisega seotud veriste meetodite poolest pole venelased mingi eriliselt metsik erand omas ajaski. Näiteks surusid ka inglased 1920-il Samoa rahutused maha suurtükkidega, Brasiilias, Peruus ja mujal on 1960-il hõimuinimesi pommitatud lennukeilt.