Kui inimene ise ongi relv, siis ei ole ilma relvata inimene tagaaetav. Relv kui objekt - see metallist ilus õlilõhaline asjake käte vahel - ei ole (minu jaoks ja veel paljude jaoks) mingi karantii ega ka eriline psühholoogiline julgustus. Kui relva mõistele läheneda laiemalt - et "mu käed on surmav relv" või midagi sellist, siis küll. Aga eks see oleneb lahinguspetsiifikast ja paljust muust. Ma oleksin  rohkem selline "üksik snaiper metsas" kui "pataljon vastamisi pataljoniga" sõdur, kui ma peaksin sõdur olema:D    Riietuse osas ma saan psühholoogiliselt aru küll, kust see tunne tuleb, et paks riietus on turvaline. Ühel hetkel läheb see üle;)    "Aga surm on miski, mille paratamatusega sa oled enne lahingusse minekut leppinud ja lahingus ei mõtle selle peale isegi vilksamisi." Ütles mulle mees, kes on osalenud enamates lahingutes kui kogu meie Afgaani-missioonid kokku...    Aga  jah, teoretiseerimine on huvitav, kui midagi muud parasjagu teha ei ole. Kõik see targutamine pudeneb kildudeks, kui reaalse vaenlasega silmitsi seista ja reaalne kuul reaalse inimese kolpa lasta. Siis saame teada, kes me oleme ja mis meid käima paneb. Seniks saab tegeleda vaid mõttemängudega. See on päris vahva mäng siin:)