Igaühel  väikesel ja suurel, sulelisel ja suletul, karvasel ja karvutul, silmaga nähtaval ja nähtamatul olendil  on oma koht ja roll elus- ja eluta looduse suures ühtses süsteemis.  Kiirenev elutempo jätab meile üha vähem aega looduses olemiseks.  Looduslikud tingimused, eelkõige pikk ja sageli ka karm talv, panid meie esivanemaid hoolikalt loodust jälgima: lindude saabumist ja pesitsemist kevadel, hundikutsikate arvu  pesakonnas, käbide rohkust sügisel, tuulte suunda teatud kindlatel päevadel ja palju  muud. Nende märkide järgi ennustati ilma, saagirohkust või ikaldumise ohtu. Kahjuks on need teadmised paljuski unustusehõlma vajunud, sageli ei tunta enam ka kõige lihtsamaid metsa- ja põllulilli, puid-põõsaid, linde-loomi.  Kevad on ärkamise, tärkamise ja sihiseadmise aeg. Eesti rahvakalendris on 14. aprill künnipäev. Mõnes paigas öeldi, et selleks ajaks peavad kõik põllutööriistad parandatud  olema, ja kui sai, aeti sisse esimesed sümboolsed künnivaod.  Haridus- ja teadusministeerium koos Eesti Koolimetsade Ühenduse ja keskkonnaministeeeriumiga kutsub kõigi tasandi haridusasutusi, eelkõige üldhariduskoole, tähistama 14. aprilli õuesõppimise päevana ja pidama siis vähemalt mõnda tundi väljas: pargis, metsas, rabas, veekogu ääres. Tärkava looduse keskel, loomulikus keskkonnas, kus näidismaterjalid on ehedal kujul olemas, tulevad teadmised märkamatult.  Hea, kui õuesõppimine ei piirduks  vaid ühekordse ettevõtmisena, vaid jätkuks sügiseni ehk kolletamispäeva, 14. oktoobrini. Ärgem unustagem, et looduses on märkamisväärset igal aastaajal.  Eesti rikkus on suhteliselt puutumatu loodus, mille tutvustamiseks ja säilitamiseks peame seda ka hästi tundma. Tark on seda teha õues õppides.  Lisades loodusetundmisele kildhaaval teadmisi kultuuripärandist ja tutvustades ka majanduse toimimise aluseid, paneme noored mõtlema jätkusuutlikule arengule. Siis saavad ka järeltulevad põlved looduse  kevadisest tärkamisest rõõmu tunda.