Mr. Simenoni kabinett tema ebakorrapärases valges majas Lakeville'i servas, Conneticutis, pärast lõunasööki päikesepaistelisel jaanuaripäeval. Tuba peegeldab omanikku: rõõmus, tõhus, külalislahke, vaoshoitud. Seintel on õigusteaduse ja meditsiiniraamatud  kaks valdkonda, milles ta on teinud end asjatundjaks  , telefoniraamatuid maailma eri paigust, millede poole ta pöördub oma tegelastele nimesid andes, selle linna kaart, kuhu ta on just asetanud oma neljakümne üheksanda Maigret'-romaani tegevuse, ja kalender, kus ta on rasvase pliiatsiga tõmmanud ristid päevadele, mis ta on veetnud seda Maigret'd kirjutades  päev ja peatükk  ja kolm päeva seda revideerides  töö, mille ta on selle intervjuu jaoks suuremeelselt katkestanud.  Kõrval asuvas kontoris pöörab Mme. Simenon, olles kandnud hoolt, et kõik oleks ta abikaasa ja intervjueerija jaoks mugavaks tehtud, oma tähelepanu tagasi kirjaniku äriasjadele   kirjaniku, kellel ilmub kuus romaani aastas ning kelle raamatute, kohanduste ja tõlgete lepingud on rohkem kui kahekümnes keeles.  Väga vastutulelikult ja sügaval, tema seisukohtadele selliseid tähendusvarjundeid andval häälel, mis ulatuvad harilikust hoopis kaugemale, jätkab Mr. Simenon vestlust, mis sai alguse söögitoas.