Kuule, sipelgas,  sa päris pesasisemine,  väljas kevad on,  eks vaatama nüüd ise mine!  Kuni korda saab  su lossi tuhat tuba,  südasuvi jõuab  metsa sisse juba:  puudel lehtedeks  on saanud punganupud,  tuules pudenenud  kuldsed kullerkupud,  kurel meelest läinud  laulud, mis tõi rändudelt,  sootuks kuivanud  on mahlad kasekändudelt.  Tule päeva kätte -  küll sa hiljem kraamid!  Näe, su vend toob sulle  uued aknaraamid,  aga õde tuleb -  arva ära, millega?  Väga suure  taevakarva lillega!     ("TERE, SIPELGAS", Leelo Tungal)    Südames on seda ilusat päikesepaistet vaadates äraütlemata kena kevadine tunne ja sestap tahtsin siia ka üht kena kevadist luuletust panna just nüüd ja täna ja praegu. Muidugi ma olen selline lapsemeelne ja -keelne ning oman kodus peamiselt lasteraamatuid või siis krimkasid või seiklusjutte. Igatahes mitte luulekogusid täiskasvanutele :). Ja nii see salm  seekordki siis justnimelt lasteluule raamatust jälle tuli. Aga tühja tollest, tunne on endiselt kevadine :).    Meiegi oleme reedest saadik ikka iga päev püüdnud väikese jalutustiiru teha. Pliks on kõva kõndija. Paar kilomeetrit rõõmsameelselt maha marssida ei olegi tema jaoks mingi eriline probleem. Ja hiljem vinnab ennast üsna ise ka trepikäsipuu pulkadest kinni hoides üles kolmandale korrusele (päris mitukümmend astet - 6 trepijagu ikkagi ju). Alguses proovis koguni visalt ikka üks jalg ühele astmele ja seejärel teine jalg järgmisele üles tulla - aga see siiski ei tahtnud väga edukalt õnnestuda, nii et nüüd ta viimaks on sellest ideest loobunud ja tõstab tulles ikka mõlemad jalad esmalt ühele ja seejärel järgmisele ja nii edasi astmele.    Kevad on mu lemmikaastaaeg. Tärkav rohi on alguses ju nii erksalt roheline, õhus on niiskuse ja värskuse lõhna, päikesepaiste on kuidagi eriliselt särav ja kirgas ning pärast päevade kaupa pilves taeva vahtimist on sinine valgete pilvekestega  vaatepilt seal ülevalpool väga silmarõõmustav. Suvel on ka kena, aga minu maitse jaoks enamjaolt liiga palav ja lämbe - ning rohi ja lehedki kuuma käes oma esialgse värskuse ja kirka roheluse ammugi minetanud. Suve juures on kõige toredamad hommikused kastevärsked päikesetõusud minu meelest. Kui linnud mitmel häälel hommikut tervitavad ning päevakuumus veel võimust pole võtnud. Talvel on toredad sellised päikesepaistelised kirkad ja natuke karged lumehangede vahel jalutamise päevad, intensiivselt sinise  taeva ja jalgade all krudiseva lumega, valge tasandik laiumas silmapiirini. Aga viimastel talvedel pole seesugust kuigivõrd enam ette tulnud ja see porilagane ebamäärasus mis novembrist veebruarini nüüd siinkandis talve nime all gastroleerib, ei ole küll suuteline mingeid eriliselt positiivseid elamusi pakkuma.    Enamus Eesti inimesi olid ilmselt üsna pahased kui ca kaks nädalat tagasi siinkandis see peaaegu kaks päeva kestnud lumesadu kõik teed ja tänavad hangedesse tuiskas - aga minule hoopis  meeldis see vaatepilt. Eks ta ole muidugi - kui polnud endal tarvidust minna sinna valge pudru sisse autot välja kaevama ega radasid rajama, siis mis viga aknast vahtida ja vaimustust tunda :). Kuidagi põnev ja erutatud tunne oli jälgida, kuidas väljas tuhisev valgete helveste padu kiiresti kõikvõimaliku paksult kinni mattis. Vahva oli :D! Aga jah, autoomanike ja bussijuhtide murest võib ka loomulikult aru saada. Meilgi siin oli piisavalt teele risti pildujaid, hangedesse kinni kiilujaid ning ennatlikult  suvekummid alla pannud ja seeläbi suht pidurdamatult kulgevaid autojuhte näha.    Pliksil on allreas jällegi kaks uut hammast olemas ja lõpuks ometigi on talgi peatselt võimalus inimeste sööki ka inimese kombel süüa - s.t. närides. Kokku on hambaid hetkeseisuga kaheksa. Peale selle on tal nüüd tekkinud huvi oma väljendusoskuse lihvimise vastu ja on omandamas mõningaid uusi sõnu - näiteks eile üle voodil lebotava minu ronides kukkus ta ninali ning reageeris sellele spontaanselt "Appi!" hüüatades. Muidugi  esineb ka valesid valikuid - näiteks on ta kommunikatsioonialaseks eeskujuks valinud selle Chappy-reklaami koera, kes telekas oma pointi ilmekalt haukudes tõestada üritab. Kui see koer jälle kord oma kõnet on pidanud, harjutab plikski pärast tükk aega haukumist (ju peab seda kõnekunsti kõrgpilotaažiks :)). Mõningate keerukamate häälduskohtadega on siiski veel raskusi - näiteks KASS on enamjaolt ASS ning KUTSA on KUSSA. AITÄHI koha peal on ka ikka pigem TÄHH. See-eest tuleb TA-DAA väga hästi välja. Küllap suurest harjutamisest, sest päevas vähemalt kolm korda tõmbab ta endale talvemütsi kõrvuni pähe (vahel püüab ka saapaid jalga saada) ning tuleb siis elutuppa oma lahkumisest teatama - lehvitab ja hüüab optimistlikult: "Ta-daa, ta-daa!"    Esmaspäeval olin väga tegus. Käisin hommikul kell üheksa trennis, sealt kimasin koju, ruttu duši alla, kiire hommikueine mulle ja titele ning seejärel ühe teise emmega kesklinna parte vaatama ja natukese saiaga nuumama. (Partide suurt huvitatust nähes tuli sellele teisele pisikesele poisile küll endalegi kange saiaisu peale nii et osa sõi tema ise lõpuks :).) Trennis olime seekord koos ühe tõsisemate tegijate grupiga ja see purustas minu vahepeal tekkida jõudnud illusiooni, et jaksan minagi midagi juba :). Olin ikka suht võhmal selle trenni lõpuks, ehkki tegelikult ei teinudki enamjaolt selle kõige edasijõudnuma instruktori järgi, nagu need teised kõvad käpad seal, vaid valisin pigem keskmise taseme tegija. Arenguruumi jätkuvalt on veel kõvasti, nagu näha :). (Mitte et see tegelikult mingi väga suur üllatus siiski oleks olnud :).)    Poisi maastikumäng tahab nüüd ette valmistamist. Ürituse kuupäevaks on määratud 18. aprill.    Ja täna kell 18.00 peaks linnaraamatukogu all saalis üks Brasiilia-teemaline esitlus olema, kuhu mind hommikul kutsuti. Üritan minna ja selle ka üle vaadata.