Kroonikakirjutamise halvaks kõrvalnähuks ongi see, et kogu jutt on õudsalt monotoonne ja kordusi täis. Igal aastal tulevad uued rööv- ja vallutusretked, mille käigus - kui kroonikat uskuda - vastane täielikult purustatakse, tema elupaigad maatasa tehakse ja põldudele soola külvatakse. Aga huvitaval kombel on seesama vastane järgmisel talvel jälle tagasi, täie elu ja tervise juures ning rüüstab-puistab omakorda nii mis jõuab. Ja nii edasi. Näiteks The Micragirls, Cosmo Jones Beat Machine, Branded Women, 1999 ja teisedki ansamblid teevad meile röövretki kadestamisväärse järjepidevusega. Tulevad, kasseerivad piletiraha, mängivad nii et võimendid suitsevad, ja lähevad tagasi. Ega ei kipu sellest suuremat uudisjuttu kirjutama, hoolimata sellest, et on hea kontsert. Oleks ma Hendrik, Balthasar või Christian - siis tähendaksin küll need sündmused üles veidi peenutsevas stiilis ja vigases ladina keeles, aga minust sellist kroonikut ei ole kahjuks. Nimelt on kroonikakirjutamine õudsalt igav töö.