Olgugi meie tõlgendused ambivalentsusest piiratud, võiksime ometi proovida nüüd ka täpsemalt võimusuhteid määratleda. Hunt -- igaljuhul mingite muutuste väljas, mis panevad teda elama läbi ebatavalist õhkutõusmist -- on võimutu figuur. Tema ümber tegutsevad teised jõud: tulnukad ja Siil ning Karupoeg, kus ühed püüavad teda stabiilsest keskkonnast eemale viia, teised aga toovad ta sinna tagasi. Lisaks nendele jõududele -- ja see tundub mulle olulisena -- näivad eksisteerivat veel mingid iseeneslikud jõud. Need panevad Hundi kõrvad kasvama, neid võib seostada ka maakera pragunemisega (kuigi see oleks justkui juhtunud Karupoja käpalöögist). Niisiis -- peategelane ei ole siin ise aktiivne, vaid absoluutselt passiivne. Teised küll abistavad teda või töötavad tema vastu, kuid ta ei võta ise midagi ette. Niisiis on peategelane -- kas "vanaks saanud" Nõukogude Liit või eralduda soovivad Balti riigid või keegi muu -- muutuvas maailmas võimetu enda üle ise otsustama. Tema on uue diskursiivse formatsiooni subjekt, selle poolt loodud ja selle sees sellele alluv. Ta tuuakse tagasi koju nende poolt, kellega ta seni liidus on olnud. Samas kasvavad kõrvad edasi.  Lõpus teeb Hunt ülestunnistuse, pihib -- hakkab nutma ja räägib oma kõrvadest. Piht on Foucault järgi diskursiivne tehnika, kus kõnelev subjekt on ühtlasi ka lausungi subjekt. Tema ülestunnistus "vabastab ta süüst, lunastab, ja puhastab ta, see võtab talt eksimuste koorma, vabastab ta ja lubab talle päästmist" (Foucault,  "Seksuaalsuse ajalugu", tsiteeritud Tolsonis). Kuid Foucault räägib siin ka võimusuhetest: pihitakse alati kellegi ees, kes annab ülestunnistusele oma autoriteetse hinnangu.