Hei.    Kirjutan seda kirja Sulle vist juba seitsmendat korda. Vähemalt ütleb selle arvu mulle kägardunud paberipallide arv kõrvalolevas prahikastis.    Käisin maal üks päev. Läksin Balti jaamast rongi peale. Rapla rong muidugi.  Minust risti üle vaguni istus näoga minu poole üks vanamees. Selline, kelle nägu näitab juba elatud aastaid kergesti ja kellest õhkab tarkust. Elutarkust. Aga mis tema juures erilist oli, see oli ta olek. Vist jah, olek. Rahu oli seal. Teda vaadates oli kõik justkui hea. Polnud enam kiiret, polnud muret.    Rongiga sõitmine ongi kui minek kuhugi. Seniks oled ühes vagunis, kupees, kus nagu oleks aega antud mõtlemiseks. Minek on küll olemas, sa näed seda mööduvatest puudest, aga sa saad peatuda ja  mõtiskleda veidi. Aknast välja vaadata.  Noh, vähemalt kuni peatuseni.    Too vanamees vist ei sõitnudki kuhugile kindlasse kohta. Vähemalt jäi ta veel rongi peale, kui ma Raplas maha läksin. Ehk oli ta... Ei. Või siiski?    Tead, seekord ei võtnud isegi kotti kaasa. Raha taskus ja pliiats koos paberiga teises. Tegin vana jaamahoone ukse lahti. Ühe seina äärest leidsin puust pingi, veel vanema kui see jaam. Istusin sinna ja mõtlesin enda ümber eelmiste aegade varje. Ei tea, kust Sa  selle mõtte küll said, aga aitäh Sulle selle eest. Aega oli see jaamahoone küll täis nagu ka Sinu oma seal Aegviidus.    Pidin bussi võtma, et linnaelust kaugemale saada ja oma maakodule lähemale jõuda. Ei saanudki õieti bussis olevale lõhnale pihta, kui olin juba kohale veerenud. See oli vist heina lõhn. Värske heinateo lõhn. Ei tea, kuidas see sinna sai. Tamme küla. Käin suvel ikka siin jäätist ostmas. Tegin seda ka seekord ning valisin selle topsi sees oleva vanilli oma. Selle mõnusa vahvliga.  Kruus tegi häält jalge all ja ma võtsin oma plätad jalast ja kõndisin edasi paljajalu. Vanaema olid pannkoogid valmis ja moos värskelt tehtud. Vaarika, mu lemmik. Ta küsis linnaelu kohta ja ma külas toimuva. Ta tegi pai ja ma sõin. Piim oli hää ja värske.    Tagatoast ronisin aknast välja, sest mäletan, et lapsena oli alati nii põnevam kui uksest minek. Läksin üle põllu, mis üleeile küntud. Läksin üle karjamaa, kus enam ammu pole lehmi olnud. Läksin jõe äärde. Istusin maha ja nutsin.    Mäletan kui silitasid oma sõrmega mu huuli ja siis hüppasid mulle peale. Kukkusime kahekesi pika rohu sisse ja ma olin maailma õnnelikum.      Tule tagasi. Eks. Liiga kaua oled ära olnud.  Liiga palju oled unes kui ilmsi.    Sind rohkem kui kevadet,  rohkem kui talve minekut ootav,  Rauno.