Alljärgnev oli mõeldud paar kommenti tagasi postitamiseks aga miskipärast läks tuulde..    Tõtt öelda, ega vist KL liikmed ja reservohvitserid blogides sel teemal üldjuhul eriti ei leelota, mis ei tähenda, et ma oleksin mingi  militaarfriik, kes väljaspool metsavendade legende mõelda ei suuda.    See, mis asjassepühendunute hulgas probleemiks, ei ole mitte see, et palga-armee halb oleks vaid  a) palga-armee puhul võetakse aluseks efektiivsusnäitajad ning eeldatav NATO mudeli toimimine, reaalne iseseisvuse kestmine ei ole fookuses  b) sisulist ja põhjalikku arutelu Eestile šansse andvate strateegiate üle ei toimu.    Lõppkokkuvõttes on ju küsimus selles, et kas Eesti strateegia on järgmiste  probleemide korral vaikne kokkulepe ja enda okupeerida/annekteerida laskmine või on asjaolud, mis selle soovi suht tagasihoidlikuks muudavad või mitte küll võrreldavas elavjõus või tehnikas, kuid siiski väga ebameeldiv vastupanu nii sissetungil kui paigalejäämisel. Pelgast teadmisest, milline sissi-infrastruktuur neid ees ootab võtab isu vähemaks.    "Mingi suurema sõja" foon või "juba ammu susisenud sõda" on väga ohtlik. Eesti on korra juba seda kogeda saanud, kui Pariisi vallutamise müra foonil meile  vaikselt ära tehti. Inglismaal oli oma asi ajada ja nendel jäi ka üle ainult tummalt noogutada. USA (with all respect) toetus on reaalne täpselt senikaua, kui on mille üle Venemaaga kaupa teha.    Ei maksa luua illusioone, et NATO on meie probleemid lahendanud. Vabalt võib konstrueerida sõjalis-poliitilise olukorra, kus ka meie suurimad liitlased kordavad mõistvat noogutust Venemaa suunal ning arvestada tuleb, et NATO pole kiirabi vaid selleks kulub ikka 45-60 päeva, et siiapoole midagi sisulist  tulema hakkaks.    Soome ja Šveits: nende ühine joon on hoopis, et nad väga teadlikult _kasutavad_ oma geograafilisi iseärasusi ja Eesti eripära - hetkel tundub, et sellele lüüakse käega. Alustada võib Peipsi ja Pihkva järvest ehk siis meie idapiiri struktuurist lõpetades maastiku fragmenteeritusega (metsad, veekogud, Lõuna-Eestis ka reljeef).    Praktiline väljund - vähemalt metsasuse osas tagada selle säilimine, regionaalpoliitiliselt - tagada hajaasustus. Need on veidrad näiliselt  asjassepuutumatud üksikasjad aga näiteks regionaalpoliitika üks oluline argument kõigis põhjamaades on kaitsekaalutlused.    Soome Lapimaa on halb võrdlus. Sõjalis-strateegiliselt on see mõttettu ka tagalarünnakuna. Eesmärk on Lõuna-Soome ja mine Sa tea, kui poleks juhuslikult nii külm talv olnud, võib-olla oleks asjalood omal ajal teistmoodi olnud. Soomel oli kaitsetahe ja hunnikus relvastust. Eestis oli vähenegi relvastus 40-ndaks ära korjatud ja massiline kaitsetahe de-moraliseeritud meie enda  võimukandjate poolt. (aga see on üks hoopis teine jutt)    Šveitsi "eeskuju" all pean silmas  a) nende praeguseks juba muudetud väljaõppesüsteemi 90 päeva täisealiseks saamisel ja 2 nädalat aastas kuni "surmani". Erandid ainult nendele, kes "pimedad või jalutud"  b) neil on rõhk mobiilsel õhutõrjel ja mais-maa kaitsesõjal. Väljõppe peasisu on sissisõda/maastikuvõitlus. Klassikalise ründerelvastuse osa (tankid, lennukid) on väike.  c) kõik sõja- või invasiooniolukorras kriitilised, ka  rahuajal kasutatavad infrastruktuurid ehitatakse (on kohustus ehitada) vastavalt militaarnõuetele, nt raadiojaamad, kaabeldus, torustikud, maa-alused ehitised ja või teatud ehitiste kohustuslikud maa-alused osad, varutoide jne jne    5 ja 15 aasta võrdlusele tuleks õige kontekst kui me võrdleme olukorda nullpunktis, kus Eesti on nt 5 aastat olnud palga-armeega. No näiteks 2012 otsustatakse, et läheme üle draftile ja siis ikkagi selge mõttega, et see oleks lühiajalise kaitsesuutlikkusega armee (pulli  pärast, nagu praegu ei ole seda tõesti vaja teha).    Miks see on pigem 15 aga mitte 5 aasta kandis on tingitud peamiselt:  a) koolitamise/treenimise piirangutest - kui palju koolitajaid on, kui palju neid on mõistlik jooksvalt ülal pidada, palju nad suudavad läbi roteerida ja siis regulaarselt korduskoolitada  b) teine ja tunduvalt olulisem piirang on raha. Mõne miljardi eeku eest aastas jõuab ainult palku maksta. Kaasaegse mobiilse kaitserelvastuste soetamiseks ja ülalpidamiseks on vaja  kümneid miljardeid, mida 5 aastaga pole lihtsalt võimalik soetada ka aastal 2012. S.t. kõik see tahab pika vinnaga läbimõeldud tegutsemist. Ja kahtlemata ka hillarp poolt mainitud infrastruktuur, milles iganes see ka ei seisneks.    Olgugi, et ebatõenäoline aga Venemaa marodööristumine: Siis mitte üksikud rünnakud üle piiri aga reaalne rünnak, mitte eriti suure toetusega ei Vene keskvõimu ega lääneriikide poolt. Kumb oleks tõhusam abinõu - kas 30 tuhat hajali dislotseeritud palgasõdurit või oht,  et iga nurga tagant võid kuuli saada.    Kaitseväe ja Kaitseliidu maine on olnud halb põhjusega. Nende maine paranemine (eriti Kaitseväel) on samas viimase 5 aasta jooksul olnud märkimisväärne. Raske öelda, kas on see on lõpuni objektiivne asjade seisu peegeldus aga praeguse trendi juures 5 aastat veel (pluss ajateenistuse kompensatsiooni sisseviimine) ja ei peaks väga probleemi olema.    Üldjoontes võib ju nimetada palga-armee alternatiivi ka totaalkaitseks, kuid see on väga selgelt  määratletud doktriin ja pigem hägustab arutelu, et millised võiks olla Eesti vastupanuvõimalused.    IIMS järgseid metsavendi oli siiski armetult vähe, sõjariismetest relvastus mitte just kõige parem ja muu elu-olu püstihoidmine kunst omaette. Stiihiliste sisside kohta nii enam-vähem.    Ehk siis teemapüstituse võiks alustada otsast peale ja jõuda võib-olla uuesti näiteks palga-armeeni või millegi muuni vastates kahele küsimusele  a) kas Eesti strateegia on iga hinnaga v.a. eestlaste  väga kindla ja totaalse mahatapmise hinnaga kaitsta riiklikku iseseisvust  b) kui a) ei ole strateegia, siis millise relvastuse, ülesehituse, väljaõppega kaitsevägi oleks meie potentsiaalse vastase jaoks kõige ebamugavam    Kui a) ja b) on vastatud, siis räägiks, et kas palgaga või palgata ja kui palju see maksma läheb.