Kusagil maailmaruumi otsatuses, mingi galaktika kõige pimedamas nurgas, keset asteroide ja tähetolmu, otsekui kosmose kolikambris tiirles üks kääbuslik päike oma nelja planeediga. Kolm ta planeetidest olid  tõepoolest väärt kolikambrisse viskamist, sest neil polnud midagi muud kui kaljud, liiv ja peaaegu kustunud vulkaanid, mis kord või paar sajandis raugalikult köhatasid ja hõreda pahvaku musta suitsu lendu lasid, neljas planeet kuulus aga haruldaste kilda - sellel elasid nimelt inimesed, täiesti tavalised inimesed. Nagu meilgi, oli neil kaks jalga, kaks kätt ja üks pea, nagu meiegi, elasid nad majades, sõitsid autode, lennukite ja laevadega, sõid, jõid, käisid päeval tööl, vaatasid õhtul televiisorit ja heitsid  ööseks magama. Teatud erinevusi meie Maast siiski oli. Kõigepealt: sellel planeedil oli ainult üks riik, kus elas üksainus rahvas, kes kõneles vaid üht keelt. Nii oli see seal alati olnud, ja et võiks ka teisiti olla, see ei tulnud sealsetele inimestele pähegi. Teiseks, selles riigis ei olnud sõjaväge (kodusõjad polnud seal moes), oli ainult politsei, seegi rohkem hiiglasekasvu meeste auamet. Ning kolmandaks… Aga kolmandaks oli nii, et sel planeedil ei olnud värve. Ei-ei, mitte et sealsed inimesed oleksid  värvipimedad olnud, aga kuidagi oli nii juhtunud, et sealses looduses kõik oli lihtsalt must-valge, kui mitmesuguseid halle toone omaette värvideks mitte lugeda. Noh näiteks kasvasid ka seal kuused, aga nende okkad ei olnud tumerohelised, vaid hõbehallid; ka seal olid taevas ja meri, ainult et sinised polnud nad ka kõige ilusama ilmaga, vaid ikka üksnes hallid. Päikegi, mida meie oleme harjunud pidama kollaseks või kuldseks, säras taevas muutumatult pimestavvalge kerana ja võib-olla et päikese värv ja kiirgus  määrasidki kogu selle planeedi mustvalge tonaalsuse.