Kirik on  ikka suurte ühisnimetajate alusel inimsust tootnud ja laiendanud, näiteks või naistele ja mustadele. Homoküsimuses on aga kiriku kaks suurt rolli justnagu vastakuti. Kiriku kui moraalse kogukonna kehastaja roll ja kiriku kui inimsuse looja ja laiendaja roll. Osade meelest (Petti) ei tohi kirik olla tagurlikum kui ühiskond ümber vaid vastupidi kirik peab olema see puuri pabediit otsik mis lõikab. Evolutsiooni lõiketera. Tea kas Härra Kardin (Chardin) seda nüüd nii mõtles ja ka sotsiaalset evolutsiooni  silmas pidas? Kui ta nüüd evolutsioon on sest see sõna kätkeb minu jaoks arengu ideed. Ütleme siis progresseeruva arengu ideed. Kuhu ja kas arengud progresseeruvad on omaette küsimus. Ja kirik peakski võtma üha uusi vähemusgruppe ja neile inimsust laiendama. Seda ta ajaloos ikka teinud on ja teinud seda koos oma administratiivlahendustega ja kõige muuga mis paketis käis. Aga seda tajuti ehk siiski millegi parema ja enamana arvan ma, kasvõi seda näiteks et seadusjärgsed sugulased võrdsustati veresugulastega. Ja  suur vabadus mille eestlased Jüriööl tagasi said oli ju ennekõike see et ülikud esimese asjana omad liignaised tagasi võtsid. Seega veelkord, eripära, kultuuriline jms. tähendab ikka kellegi survamise mustrit ja institutsionaalset pattu. Teisisõnu on "oma" asja taga ka omad armsad viktimisatsioonid ja ohverdamised. Mida jäädakse ikka taga nutma suures ja umbisikulises reeglitejärgimises ehk legalismis. Legalism aga ajuti väsib ja kutsub uutele sotsiaalsetele formatsioonidele läbi ohverdamise. Kutsub  lakkamatult elik viktimisatsioon legitimeerib reegleid. Sest sellest on nood sündinud. Ohver on loonud reeglid ja jõustab reegleid jätkuvalt. Ja ohvrid on igas rahvusromantlises loos olemas ning nood on suuresti asendanud usulisi ohvreid kes olid algsed. Nüüdses sümbioosis aga kombineeruvad usulised ohvrid rahvuslikega.