Aeg, mil ma hakkan päikesega pidama duelli selle peale, et kas ta jõuab tõusma hakata enne,  kui ma magama jään. Seni olen veel võidukaks osutunud. Vana tarkus (loe Bear Grylls) teab rääkida, et väga raske on seesuguses olukorras magama jääda. Seega yay for me. See on ka muidugi omamoodi uskumatu kui suur võib olla valguse vahe näiteks 03:40 ja 04:00 vahel. Nagu tõesti, kui üks hetk on täiesti kottpime, siis mõned momendid hiljem on juba täitsa nagu selline korralik pilvise päeva hall valgus.    Ja väga helge on sel ajal meenutada, kuidas ma 2008. aasta 23. juuni esimesel tunnil hakkasin  Toilast ära sõitma ning ümbrus oli mustem, kui see vanakooli kopeerimispaber. Siis sõitsid, sõitsid ja sõitsid ning koos päikesetõusuga kogu ümbrus ärkas. Mulle jääb vist igaveseks meelde see hetk, kuidas ma tegin kuskil metsade vahel suitsupausi. Vaikselt mängis R-Swift - Good Mourning, kuskilt polnud näha ühtegi autot, maja, räägimata inimestest, lihtsalt selline ideaalne "aeg seisab" moment, perfektne uue päeva tervitamine. Ainulaadne hetk.    Selle ainulaadsuse tõestasin ma ka paar kuud hiljem ära. Erakordsust lihtsalt ei anna ise luua. Peab olema piisavalt õnnega koos, et sellega kokku puutuda.