"Alles Gescheite ist schon gedacht worden, man muss nur versuchen, es noch einmal zu denken". Aastate 1917-1922 vahemaal  sün­dinud sotsiaaleetiline kallak - see ei ole tolles järgus loovate kirja­nikkude leiutis. Need traditsioonid on omased eesti kirjandusele. Tolle ajastu loovad kirjanikud on ausalt otsides ja kannatades jõudumööda uutes oludes pingutanud veel kord uuesti mõelda sotsiaalselt rõhutud inimese ning rahva saatuse üle. Tulemused on ajas kätte­saadavad. Jääb soovida, et lisanduvad kirjanduslikud jõud muutuvas ajas ja oludes eesti kirjanduse põhiprobleemide üle ikka jälle uuesti järele mõtleksid ja neid järele  katsuksid. Siis vahest kaoksid nähted nagu see, et aastakümme vanemale kirjandusele omistatakse olematud patud indvidualistlik-esteetilises eluvõõruses ning sotsiaaleetilise elukäsituse hülgamises.