Inimene, kes on aru saanud, et keegi teine ei saa tema elu ära elada, teda õnnelikuks teha, hakkab õppima ja ise endale vajalikku tegema. Ta õpib materiaalseid tarkusi ja teeb  materiaalseid tegusid, lootes, et teisedki sama teevad. Varsti ta kogeb, et teised loodavad temale, sest tema ju oskab, tema ju suudab. Ta ei saa aru, et niikaua, kuni ta ei ole vabastanud oma illusioone, provotseerivad need ootajate ootusi, lootjate lootusi, unistajate unistusi. Kui ta tahab olla hea inimene või kui ta ei taha olla halb, siis ta teeb. Ta sunnib ennast tegema teadmisega, et kõik ju ootavad. Varem ootas tema, et teised elaksid ära tema elu, nüüd ootavad teised temalt sama.