Ronisime vaikides teisele katuse poolele ja tundsime esimesi piisku endal. Hoidsin rummipudelilt tugevasti käes, et see jumala eest alla ei kukuks.  Mõneti ma kardan kõrgust ja samas ma armastan olla kõrgustes. Kui üks on kindel, ma vihkan kõrgustest alla ronimist. Selg ees  tundamtusse astuda ja siis hoida end üleval, et mitte kiirliftiga alla sõita. Gravitatsioon oli alati kuidagi kurjast.  Seekord oli vaja ronida alla vanast pehkunud redelist, mille suured vihmapiisad olid juba libedaks ja nätsaks muutnud. Aegamööda alla laskudes sai sisse vaadatud mööduvatesse akendesse. Enamjaolt olid kõik pimedad, muidugi välja arvatud siis meie siht koht, aga see oli juba ilusati esimesel korrusel.  Ootasin Linalaka ka järgi ja loivasin paar akend edasi, et siis rahulikult  lahtisest aknast sisse astuda.  Potsatasin kööki, mis oli täis makaronide lõhna ja musti nõusid. Nurgas istus mingi nooruke neiu ja luges raamatut. Ta noogutas mulle üle raamatu. Mu kaaslane astus ka aknast sisse ja teretas viisakalt noorikut.  Liikusin vabalt ja kindlal sammul suurde tuppa, mis oli täis inimesi, kes rääkisid ja tantsisid segamini. Mõni üksik istus või lamaskles pehmetel pindadel. Keegi ei tundunud väga täis olevat. Järelikult olime vähe aega kahekesi katusel rummi libistanud.  Ma  tundsin väheseid ruumis viibivatest, näinud olin peaaegu kõiki. Mõned uued näod jäid silma ja tekitasid huvi. Nurgas, vanal tugitoolil istus üks kuidagi salapärane neiu ja vaatas osavõtmatult rahvast. Keerutasin korgi maha ja kummutasin lonksu. Uued näod olid alati põnevad, isegi siis kui nad olid maailma igavamad inimesed, aga nad olid uued. Uued minu jaoks.  Hakkasin tema pool kulgema.  Huvitav, kas ta on väga kidakeelne või kui purjus ta on... kellega ta üldse siia tuli...  Küsimused  kummitasid peas. Äkki tuli Linalakk ja tiris mu teelt.  Sa pead temaga rääkima! Ta on nii hea ja ta on rikas. Mõikad!? See oleks sinu võimalus?  Pilk ikka punapäisel neiul ning meie pilgud kohtusid. Sekundiks, sest mind tõmmati ja keerutati minema.  Oot... kes? küsisin arusaamatult ja veidi pahural.  Tead küll see, kes selle loomelinnaku moodi asja sinna linnaserve ehitab. Parandab karmat või midagi... no ühesõnaga tal on vaja kedagi, kes sisekujundust teeks. No, me rääkisime ja siis jutt  läks sellele ja ma tegin ilusaid silmi ja ta oli nõus sinuga rääkima.  Aha!oli ikkagi imestunud,Sa ikka tead, et ma pole sisekujundaja?  No see ei tähenda...  Ja juba me olimegi kõrvaltoas, kus istus veidi kiilanev, kuid noorema poolne mees.  Sina siis oledki see andekas neiu? küsis ta veidike pilkavalt.    ***    Päike oli end juba puude taha peitnud ja sääsed olid aru saanud, et nüüd on nende kord võidutseda. Peletasin neid ja olin pisike Hitler, et ellu  jääda. Gaasikambrit mul käepärast ei olnud, aga eks need sääsed surid ka paljaste käte vahel tolmuselt ära.  Õhtu hakkas vaikselt tulema, aga tõotatud heinamaad ei paistnud kusakilt. Tee oli muutunud järjest kitsamaks ja üksikumaks. Viimane ärapööramisvõimalus oli muutnud selle tee vägagi pisikeseks. Seda rada polnud ükski mootorsõiduk aastaid kasutanud ja arvata võib, et ka jalad olid teist teed läinud.  Rabelemine, keegi ei viitsi lihtsalt kulgeda. Liikuda ühest punktist teise ja samal ajal  tiirutamata ja sõlmimata. Elu elatakse nii keeruliseks, et siga ka ei söö.  Kuid ees ootas mind lagedam paik...    ***    Inimesed tunglesid koridoris ja proovisid endale jalatseid jalga toppida. Nõrgemad istusid maas ja ajasid enda higised sokid kulunud käimadesse.  Nöörisin oma ketsid ilusasti kinni ja tema toppis enda varbad mokassiinilaadsetesse kingakestesse. Mass lärmas meie ümber ja kõlistasid pooltühjade pudelitega. Meie õllepudelid leidsid tee taarakasti, mis hakkas juba  vaikselt üle ajama.  Mis me teeme? küsisin üle lahkumissoovide ja kallistushäälte.  Jalutaks.  Noogutasin ning patsutasin korteriomanikku õlale soovides head koristust.  Karge ja tolmune õhk tervitas meid uksel. Olime esimesed, kes seal pinnalt väljusid.  Kuhu sa minna tahaksid?  Ükskõik. Lihtsalt liikuda.  Võtsin ta käe ja keerasime vasakule. Kui piisavalt pikalt sinna poole liikuda, siis võis kohata üht vana puud. Kuna ma bioloogias ja taimeteaduses nõrk olin, siis  ma ei teadnud, mis puu see on, aga ma teadsin, kelle puu see oli. See oli minu puu. Ma ise võtsin ta endale, sest ta pakkus mulle end.  Kunas sa lähed?"  Augustis.  Noogutasin vaikides. Autosid ei sõitnud ja puumajade vahel oli vaikus, vaid üksik kassi kräunus varjude vahel.  Sa ju mõistad?  Mõistan ikka. Suur võimalus ikkagi. Mina läheks kah.  Vaikus vaheldus autode ja mööduvate inimmasside vastu. Puumajadest said korrusamajad ja kaubanduskeskused.  Mis arvad...  kui tuled täna minu poole?pakkus ta arglikult, esimesele korrale omase hingusega.  Kui sa tahad?  Ta pigistas vaid mu kätt.