Küllalt  suured on ka need raskused, mida kohtame uuslamarkismi hüpoteesi puhul. Selles hüpoteesis teatavasti väidetakse, et organismis muutused toimuvad organite kasutamise tagajärjel, kusjuures nende kasutamine on tingitud elutarvidustest. Samad tarvidused sunnivad organisme ja nende järeltulijaid harjutama oma organeid ühes ja samas suunas. Nii tekivad igas generatsioonis vaevalt märgatavad muutused, mis kanduvad edasi pärivuse teel ja viivad lõppresultaadina uute liikide kujunemisele. Uuslamarkismi hüpoteesi  alusel on variatsiooni tekki­mine tingitud indiviidi "pingutusest" (effort) kohastuda antud elutingimus­tele, mis kordub ja süveneb järgnevate sugupõlvede indiviidide juu­res. Säärase oletuse alusel on küll arusaadav, kuidas eri arengujoontel sagedasti moodustuvad ühesugused organid. Sest kui välistelt tingimus­telt seatud ülesanne võimaldab ainult ühe lahenduse, siis on arusaa­dav, et sama pingutus samade väliste tingimuste kasutamisel viib samale resultaadile. Tunnustatav on küll uuslamarkismis ilmnev  tendents seletada arengut ühe seesmise ja psühholoogilise printsiibi, tahtelise pin­gutuse alusel. Kuid Bergsonile näib, et seda printsiipi tuleks ühtlasi käsi­tada hoopis enam psühholoogilisemas mõttes, kui seda teeb uuslamarkism. Ja edasi, selle hüpoteesi alusel tuleb oletada indiviidi poolt omandatud omaduste päritavust. Bergsonile näib, et nüüdisaja bioloo­gia seisukohalt selline oletus ei pea paika (L'évol. cr. lk. 83 jj.).