Teoreetiliselt olen ka ise neid mõtteid mõlgutanud, ei salga. Samuti olen ka äkkvihas korraldanud stiilse tormi ja kaose, aga .... aga - ma  olen teinud ühe vea. Kakelda ja vaielda on võimalik võrdsete vahel. Kahjuks (see ei ole nüüd mingi õela muti targutamine, ehkki nii võib tunduda) on mu mees erakordselt rumal inimene. Ma ei süüdista, ega see pole tema viga, vaid tema häda. Ma ei saa vaielda inimesega, kes ei mõista mu argumente - valigu ma kuitahes lihtne sõnastus.  Tal oli väga kehv lapsepõlv, mida mina enam siluda ei saa. Kehalt invaliid, vaimult kõver - nüüd on ta nii haige juba niikuinii, et minu üritused temast iseseisvat inimest  teha klassifitseeruksid tõenäoliselt loomapiinamise alla. (sorry!)  Vingun ja virisen, olen niikuinii ämma meelest tema kuldpojale ebaväärikas minia, turtsun mehe peale ja hammustan teinekord ka siis kui ei tahaks - mis teha, show must go on. Lapsed on mulle toeks (isegi viitsivad virinat kuulata :D ) ja kõige tähtsam: pojad ei ole sellised, kes PEAVEÀD kohe kodust lahkudes naise leidma, sest muidu ei see vorsti külmikust kätte :D  See on ju ometi hea?