Kroonika keelt on peetud elavaks ja ilmekaks, keskaegse ladinakeelse proosa arvestatavaks näiteks.  Teksti põimitud eesti- ja liivikeelseid sõnu ja lauseid on eesti keele ajaloo uurijad tõsisemalt analüüsinud juba Õpetatud Eesti Seltsi ettekandekoosolekuil möödunud sajandil. Pikemaid arutelusid leidub Jakob Hurda, Mihkel Veske, Villem Reimani, Jaan Jõgeveri, Heikki Ojansuu, Lauri Kettuneni jt töödes. Julius Mägiste teoses Vanhan kirjaviron kysymyksiä (1970: 11-25) on nii hinnanguid varasemate uurijate seisukohtadele kui ka omapoolseid selgitusi peamiselt kolme (või nelja) eesti- või liivikeelse lause kohta. Põhjaliku ülevaate kõigist senistest käsitlustest leiame Paul Alvre kaheosalisest artiklist Eesti ja liivi keeleaines Henriku Liivimaa kroonikas (I). Laused ja üksiksõnad, Eesti ja liivi keeleaines Henriku Liivimaa kroonikas (II). Isikunimed (Alvre 1984). Mainitud uurimustele tugineb ka Henriku Liivimaa kroonika eesti keele aines VAKKis: 4 apellatiivi (kihelkond, maja, malev, vaip), 3 lausekatket (magetac, Maga magamas, Laula! Laula! Pappi! ja hüüatusena esitatud appikutse Tarapita 'Taara a(b)ita (avita)', mis on hilisemasse kasutusse jäänud nimena. Muid isiku- ega kohanimesid VAKKi võetud ei ole.