Soe kevad on käes ja kask enam eriti joosta ei viitsi, kuid tuju pole üldsegi see, mis võiks või peaks. Peamiselt  on olukord seotud ühe konkreetse inimesega, kelle puhul ei tea ma enam, kuidas käituda. Juba pikemat aega tegelikult ei tea, mida aeg edasi, seda segasemaks kõik muutub. Stereotüüpide vangis olles kujutan ette, et kui tegemist oleks tavapärase suhtega, siis oleks võimalik lihtsalt edasi liikuda - haigetsaamine ja südamevalu on asja loomulikeks osadeks. Antud juhul ei ole aga tegemist sellist tüüpi suhtega, ning kuigi sellele on võimalik rakendada suhete üldiseid printsiipe, ei ole ma nõus alla andma ning  leppima sellega, et aeg liigub edasi, inimesed muutuvad ning suhted ei saa alatiseks jääda samasugusteks, nagu need kunagi olid. Inimene, kellest hoolin samapalju või rohkemgi veel kui endast (eeldusel, et see minu puhul võimalik on), kusjuures ilma igasuguse kasutaotluseta, ei saa elust kaduda hääbudes ... Pagan, ta ei saa üldse kaduda, karjub mu ego. Mõnikord tundub, et hea, tõeliselt hea sõber on parem kui elukaaslane selle sõna traditsioonilises (ja stereotüüpses) tähenduses, ning selle tunde võimuses  olles ei suuda ma mõista seda, kas kõik olnu on tõesti vaid minu ettekujutus ning suhte väärtustamine toimus ühepoolselt või on tegemist lihtsalt arusaamatusega ja tegelikult on kõik hästi.