Doom - Andrzej Bartkowiak    Piinlik küll, kuid Doomi kui mängu pole ma kunagi näpuotsagagi puutunud. See tähendab, et olen ikka küll, aga mänginud selle õiges tähenduses ei ole. Selle asemel tagusin ööde ja päevade kaupa teist sarnast, nime poolest Heretic või hermeetik, nagu seda kutsusime. No ja mõtlesin siis, et  vaataks siis vähemalt filmigi takkajärele ära.    Lugesin väheke sellest mängust siis ja sain teada, et tulistaja on mingi üleannetu sõdur, kes peab oma tempude üle järele mõtlema mingisuguses Marsil asuvas baasis ning valvama, et sealsamas kõrval asuvas laboris teadurid omakorda ülekäte ei läheks. Needsinased valgekitlimehed aga eksperimenteerivad mingite teleportatsiooniks kasutatavate seadmetega ja satuvad otsapidi põrgusse, mistõttu toosama teleporter hakkab otsekui küllusesarvest suuremaid ja  väiksemaid kuradeid välja sülgama ning tollel vaesel mariinil ei jää muud üle, kui mutileeritud personal ära saata ning teha sama ka nonde põrgusigitestega, lõhkudes erinevate vahenditega nende ihu, tulgu nad siis ükshaaval või mitmekaupa korraga.    Filmi kohta muidugi targu informatsiooni ei ammutanud, eelkõige selleks, et mitte rikkuda elamust. Mis nüüd tagasivaates kujunes pea olematuks. Nagu meelahutuslikule linaloole kohane, on esialgse sirgjoonelise loo luukere ümber natuke liha püütud  kasvatada. Kahjuks on nende eksperimendid sama edutud, kui ülalmainitud teadurite omad ning tulemuseks on Prometheuse ohvriandi meenutav hunnik. Soolikad, mida mänguhull arvutiekraanilt aeg-ajalt lausa rohelise seebiga pidi maha pesema, on läinud kõik sinna teise hunnikusse, sellesse, mis pärast Zeusi valikut inimestele pidi jääma. Jumalatele (ja ka publikule) jäi vaid peki ja kõõlustega ülevalatud skelett.    Mida kinokülastaja siis näeb? Loomulikult näeb ta kaasaegsesse korporatiivmaailma toodud  seiklus, mis selles osas ei sugugi erine oma tublimatest vendadest. Noh et on õel korporatsioon, kelle ahnete ja inimvihkajalike plaanide elluviimisel peavad kannatama süütud (ja pahaaimamatud) tööinimesed ning olukorra üle järelevalvet teostavad jõustruktuurid (õigemini sinna kuuluvad indiviidid). Sõdurid, kes seal kambakesi toimetasid, olid alguses täitsa tavalised (see tähendab, üsna mõnnad), aga kui ilmus mingi vendluse-õeluse vahekord, läks kõik rikki ja jäi selliseks kuni lõpuni. Ilmselt polnud  produtsentidel kohe algusest peale kavas filmile järge lasta vändata. Sest vastasel korral oleks lastud The Rock´il vastuhakku karmi käega karistada, kraamitud paunadesse tarvilik varustus, lastud ribadeks veel ämbritäis mutante, lastud mõnd merejalaväelast hammustada ja tehtud päkad ühes haavatud seltsimehega. Tollesamaga, kellest oleks suur abi olnud teise jao stsenaristidel.    Nüüd aga kukkus lugu lõplikult ämbrisse, kui karmi käega rühmaülem eiras oma kohustusi, jättes maha laskmata sõnakuulmatu  soldati ja tõmbas sellega hävingu kaela nii enesele kui filmile kui lootuse järgmistele episoodidele. Eelkõige muidugi aga enese renomeele, mis ilma nimetatud vahejuhtumita oleks teinud linaloo vast kübeke paremaks.