Mind häirib, kui märkan, et teistega, ka teiste tunnetega arvestamist peetakse Eesti ühiskonnas nõrkuse märgiks ja see pole hinnas. Samas - ning seda olen tajunud just viimase aasta-paariga - tundub, et inimeste hoiakutes on toimumas positiivseid muudatusi. Näiteks kui vaadata kodanikuühiskonda, siis näib, et kriisiaeg on pigem tugevdanud meie ühtekuuluvustunnet ja siirast soovi nõrgemaid abistada. Mulle küll tundub nii.