Aias võib ringi jalutada, aias võib seisatada ja seista. Selleks,  et temast aru saada, et teda nautida, vahete-vahel mõtiskleda ja temasse süüvida, on vaja istuda.  Istuda võib kõikjal - trepil, puunotil, terrassil, murul. Kõige parem on seda siiski teha pingil. Väikeses aias pole palju vaja. Suures aga pole neid kohti ja pinke kunagi piisavalt. Muidugi võib kergeid istmeid aeg-ajalt ju ka ühest kohast teise tõsta, aga selle tarimisega võib kaotsi minna nii mõnigi oluline hetk või hea mõte.  Ma olen enda aeda alati igatsenud üht vanaaegset pinki. Sellist nagu  kunagi olid linnade parkides, bussi-ja raudteejaamades. Mitte mingi nostalgia pärast, nad lihtsalt olid väga mugavad ja toekad. Aga pole ma kuskilt enam leidnud neid jalgu-käetugesid.  Sel suvel saime osta veidi teistsuguse olemisega malmist jalad. Parajalt paksud tammeplangud ootasid pööningul oma aega. Mees mõõtis, lõikas, hööveldas ja lihvis. Kui konstruktsioon oli enam-vähem paigas ja vaja oli parajaks lõigata ka pingi parempoolne ots, kutsus ta mu sellele enne istuma. Pildilt ei paista, aga  seljatoe kaar on pingil päris mõnus. Istusin ja vaatasin ja mõtlesin. Miks peavad kõik istmed olema ühesugused ja sümmeetrilised ja kuidagi iseenesest olin asetanud käesolnud kohvitassi pingi pikematele laudadele. Arvasin, et ehk neid ei peagi sealt ära lõikama. Mugav ju. Nii saigi.    Sinine? Sinine seepärast, et see on aias üks tänuväärne värvus, kui pole vaja, et asi domineeriks üle peamise. Üle lillede, puude ja põõsaste. Tumesinine sobib kõigi värvidega, sulandub kõige paremini ümbritsevaga ja kaob sellesse.