Valgustusajast pärinev arvamus inimese läbinisti heast loomusest on käesoleva sajandi sündmuste taustal osutunud vaid soovunelmaks. Vangilaagrite süsteem Stalini aegses Nõukogude Liidus või koonduslaagrid natslikul Saksamaal on tõstatanud radikaalselt kurjuse küsimuse. Ei küsita enam, miks lubab Jumal nii palju kurja, vaid kas saab olemas olla Jumalat, kes nii palju kurja lubab.  UT järgi võib Jumal lubada kurjust patu karistusena või selleks, et juhtida inimest headuse teele. Ka kurjus võib lõpptulemusena headuse võidulepääsuks vajalik olla. Jumal on Kristusena kannatades näidanud, et ta on inimeste kannatustega solidaarne. Jumal ei pea end õigustama, küll aga peab inimene oma kurjuse eest vastust andma. Ometi ei selgita see süütult kannatamise probleemi,  mille üks mõtestatumaid väljendusi on Iiobi raamat.  Piiblis käsitletakse kurjust isikuliselt. Kirikus arvati kõige sagedamini, et kurjust kehastav saatan (=kurat) on Jumala vastu mässu tõstnud ingel. Selle arvamuse kohaselt on kurjus vaba tahte väära kasutamise tagajärg. Mõnel juhul on mässu tõstnud ingli peapatuks peetud uhkust (Js. 14:14).  Tavaliselt kujutatakse saatanat soku moodi sarvede, kapjade ja sabaga mustaverd mehena. Sellisena on saatan kurjuse sümbolina püsinud tänapäevani. Eesti  rahvaluules esineb ta seevastu küll pahatahtliku, kuid mõnevõrra rumala olevusena, keda on lihtne alt vedada.