Eksistentsi struktuuri kontrastsuse tõttu on inimese eest tugevalt varjatud ka tema kui subjekti ajalise kestuse ulatus. Indiviidi eksplitsiitse mälu praktiliselt absoluutne kustumine ning tema efektiivse keha kadumine oma struktuuritasemekaaslaste tajumusväljast seoses tema nn. surmaga on tekitanud usu, et subjekti eksistents sellega lõpebki.  Selline ekslik usk küll deformeerib inimese üldise eluhoiaku ning toob kaasa mitmeid sekundaarseid vääruskumusi, kuid ei häiri inimese igapäevase konkreetse tegevuse tulemuslikkust.