Ometigi - sugupuu kallal nokitsemine ajendab taas süvenema ajalukku. Ausalt öelda ei olnud ma varem kogenud tunnet, et ajalugu võib olla huvitav. Käisin koolis ajal, mil lastele õpetati peamiselt Venemaa töölisklassi ajalugu läbi proletariaadi ideoloogilise prisma. Ja see oli küllalt eemaletõukav - kuigi mul oli ajalooõpetajaid, kes püüdsid kogu seda kammajaad teha pisut inimlikumaks. Aga midagi  polnud teha, kogu ajalookäsitlus tundus mulle loomuvastane ja vulgaarne - no kuulge, kui Spartacuse ülestõusu nurjumise peamine põhjus oli selles, et Spartacus, va lihtsameelne, polnud kommunist ega taibanud töölisklassi juhtivast rollist ühiskonnas suurt midagi. Kõik ajaloo suurkujud kuni Leninini olid suuremal või vähemal määral ajukääbikud, kelle koht oli ajaloo prügikastis. Hästi, ma liialdan ehk, kuid just sellise emotsiooni ma kogu kupatusest sain. Sestap lugesin kodus mõnuga hoopis "Kolme musketäri" ning  "Hüljatuid" ja sain oma ajaloo-mõnu sedalaadi ilukirjanduslikest teostest.