Sarjast Juss ja vennad III/3 osa  Hiljem parandused nagu näiteks "petoon" ja muu jama    "Hakkame siis minema", tegi Velts naerupahvakute  vahel ettepaneku kuigi ma ei saanud täpselt aru kuhu ja millega.  "Isa viskas oma mersu puldi sahtlisse ja üks väike sõit kuluks ära. Alevivahel tilpneb nagunii mingeid suvalisi litse", lisas vanem.  Juss arvas, et isa küna ei tasuks ehk puutuda, kännul ikkagi oma uus pill mida ta silitamas ja lakkumas käib ning olin nooremaga osaliselt nõus. Aga Velts ajas oma jura, et meie vennad-eestlased mingi lehma ja tema lolli sündimata vasika pärast nüüd küll koju ei hakka jääma kui ennist sai juba teisiti  otsustatud. Ja lõppude lõpuks...    Ladusime siis auto pagasniku pudeleid täis ja sõit võis alata. Peab tunnistama, et mersu on seest ikka sitaks ilus, kuigi välimise disaini suhtes võib ju olla eriarvamusi. Nahkistmed, päris puit, luksuslik aroom nagu oleksid kuskil pealinna kaubamaja kosmeetika osakonnas. Ma ei saa aru kuidas nad selle lõhna saavutavad. See haises nagu dussi alt tulnud, alasti blondiini... Olgu pealegi jäägu see sõna ära, lähme edasi.  Saime mõned kilomeetrid kodust eemale  kui kohalik konstaabel, Libe-Ats meid kinni pidas. Velts tõmbas pidurid peale ja ega seda kiirust palju polnudki. Veltsi kasuks tuleb öelda, et sõita see tüüp oskab, kogemusi on juba lapseeast ja sellel aastal pole küll ühtegi avariid olnud, isegi mitte põksakat. On ju arusaadav, et kui sa nii lakku täis oled, et koju sõites pool eestimaad läbi kütad kuna sa ei mäleta kus õige teeots on ja kogu selle tiirutamise peale väikse kõksaka teed, see on ju mõistetav, seda ei pane keegi pahaks ja see ei lähe  arvesse. Me ei ole ju hobused kes alati oma talli ja muu jama mis selle ümber on ehitatud üles leiavad.  "No on ikka masin", vangutas võmm pead kui Velts juhipoolse ukse lahti lõi ja Ats jätkas, "Kuradi auto, tõepoolest, Vanal-Antsul on ikka oskust seda kraami endale kokku ajada".  "Tahad proovida või", uuris vanem vennas ja konstaabel vastas, et ära küll ei ütleks.  Kobisin siis tahaistmele Jussi kõrvale, Velts istus minu asemele ja Ats sai rooli.  "No nii poisid, nüüd läksime", irvitas  konstaabel ja andis masinale korralikult itsi. Velts arvas, et võiks suurel maanteel kiirendust teha, ikkagi asfaldt. Loomulikult oli võmm sellega õhinal päri ja sinna me suundusime kuigi oleks võinud ka mööda külavaheteid ja lühema maaga alevisse kimada.  "Raisk ma ütlen, seda looma ei püüa isegi "Subarud", ei suutnud Ats oma vaimustust varjata kui juba 180 km/h sees oli, "Seda autot mingid julgestuspolitsei junnid juba ei võta."  "Hea, et meie külas nii kõvad miilitsad on", irvitas luterokis Juss,  "teevad isegi politseile täiega ära".  See "miilitsad" võttis konstaabli näo natuke morniks aga Velts hakkas kõrvalistuja tujutust kohe parandama, öeldes, et nüüd paneme üle kahesaja ja kui Ats arvas, et rohkem ta väga ei pingutaks lükkas vanem oma jalaga teise koiva gaasipedaalilt ära ning surus. Seepeale läks esiistmetel väikseks, sõbralikuks kähmluseks, masin ujus veidi teel aga teatud hinnaklassi autodega ei juhtu ju iial midagi, neid juba kraavi ei aja.  Ühesõnaga konstaabek püüdis Veltsi jalga  gaasilt ära saada ja Velts, vastupidi, aina vajutas. Kui juba 200 km/h sees oli hakkas ka võmmi huvitama kui palju siis ikkagi seda kiirust tuleb. Nüüd hoidsid juba mõlemad oma jalgu üheskoos ja solidaarselt pedaalil ja kuna küna rohkem välja ei vedanud karjatasid nagu ühest suust, et türade piirangud on peale pandud ja faking Euroopa Liit. Juss leidis ka, et miks me sinna üldse astusime kui isegi omal armsal kodumaal kolmesajaga kaunitel eestimaa teedel kimada ei saa. Kes need teed üldse tegi, Brüssel või?    Viimaks jõudsime alevisse ja konstaabel ja Velts kirusid faking Belgiast tulevaid seadusi ja ettekirjutusi kuigi Velts nimetas riiki kord Austriaks ja siis Pariisiks aga eks need kõik olid ju selles süüdi. Et sisuliselt õige jutt.  Konstaabel siis ütles ohates, et tema peab nüüd minema hakkama, töökohustused ootavad, kuigi, seda jama ei uskunud loomulikult meist keegi. Esiteks ei olnud siin ju mingit tööd. Väiksed kaklused, üks tapmine, salaküttimine, üks varas ja lihtsalt kari lolle,  tõesti ei tea mida ühel politseinikul siin teha olnuks. Sest kaklused on kaklused, tapmine on juba kõrgem tase, salaküttimisest ei ole üldse mõtet rääkida, las lollid rohelised jahuvad oma loomaarmastusest ning parem kui nad siia ei satuks, nende endi tervise huvides ja lõpuks: lollid jäävad nagunii lollideks.  Nüüd teiseks. Ma ei tõesti tea, Libe-Atsi kõrvad hoidsid peast eemale nagu pärdikul, nägu oli... Ma ei tahaks hobust ei tahaks solvata aga ikkagi. Kui mõni inimene meenutab looma siis sa ei saa ju  ennast keelata, et sa seda tahtmatult märkad. Siiski, hea mees, oma säga. Aga naisi rabas nagu muda ja eks tal keegi nüüd alevisse jõudes meenus.  "Kutid, ärge väga palju rohkem võtke", ütles ta meile lahkudes. Mille peale me muidugi vastasime, et selge see ja et kas meiega on kunagi mingit jama olnud kui mitte arvestada kõike eelnevat mis on ju minevik ning ajalugu ja nagu juba vanasõnas on sõnatud siis silm peast välja. Silmad olid tal küll veel terved sest ta vaatas enne eide juurde minekut meid  vähemalt kümme sekundit pikal pilgul. Ja tõmbas udu. Ühesõnaga normaalne tüüp.    Koolimaja ette keerates, seal oli väike ringtee, palistatud hõbekuuskedega (milledest me kaks aastavahetusel maha saagisime, kurat, sellest tuli ikka jama) istusid trepil, peasissekäigu ees roosades jopedes neli tüdrukut ja kõlgutasid jalgu. Küllap nad olid suitsetanud sest kõik näisid kuidagi väga süüdlaslike ilmetega. Ma kinnitan teile, et joomine teeb sellistes asjades pilgu teravaks.  Peatusime ja lasime aknad  alla ja plikad tegid nagu nad poleks meid märganudki.  "Mis teoksil" küsis Velts aga keegi ei vastanud justkui teatejooksus pulka teineteisele üle andes.  "Mis see sinu asi on", ütles viimaks kõige lollim.  "Kus teised eided on", küsis Juss aga need ei saanud muidugi aru, et see oli solvang. Mõtlesin, et Jussist saab vist kunag päris kõva naistemees.  Oleksin tahtnud muusikat panna aga kuna enda plaadid jäid koju siis isa valik oli selline, et isegi kadunud Nuudepoiss oleks ennast hauas  ringi keeranud. Parim plaat mis silma torkas oli "Lorilaulude kogumik", üejäänute kujundustelt vaatasid vastu selgete downisündroomi tunnustega bändimehed.  "Mis teete siis", küsis natuke targem kuna ots oli juba lahti tehtud ja nüüd võis temagi oma suu avada.  "Sõidame Lätti", vastas Velts, "Kui keegi tahab kaasa tulla siis paar kohta on üle. Majutamise ja toitlustamise võtaksime enda peale. Ja võibolla lähme kaugemalegi, kunagi ei tea, piirid on ju lahti."  "Kooli siis ei tulegi või?" küsis  jälle kõige lollim ja hääletoonis oli nii etteheidet kui ka kadedust kuna ta oli Veltsi jura vähemalt osaliselt uskuma jäänud.  "Kool on kool, elu on elu", ütlesin mina.  "Ja mis te seal Lätis siis tegema hakkate", jätkas kolmas eit, positsioneerides IQ-lt vist teisel kohal.  "Müüme selle narkotsi maha ja rahaga on alati midag teha", ütles Juss täiesti siira, purjus lapse häälega.  Sellega sai jutt mõneks ajaks otsa kuniks neljas, küllap kõige targem ja vist ka kenam lausus muiates, et  meil on ilus auto. See oli päris oskuslik käik sest sellega võttis ta meilt trumbid, hõbedast, pärlmutter värvi masinat vahtisid muidugi kõik nagu lehmad, kes nad tõenäoliselt olidki. Kuradi mage värk, et mussi ei saanud panna ja raadio peale keerata ei riskinud, pealegi tundunuks see nüüd, pärast pikka jokutamist pisut tehtult.  "Olgu siis, kahjuks tuleb liikuma hakata, tahaks veel enne pimedat Vilnusesse jõuda", naeratas Velts julmalt ja lasi aknad kinni ning - pange tähele - mitte ei tõmmanud  kaabekaga minema nagu seda oleksid sarnases olukorras teinud kõik naabripoisid oma suvaliste pannidega vaid sõitis tasasel käigul, sujuvalt koolihoovist maanteele. Nähes mu pikaksveninud nagu ütles et, mis sa vahid, plikad olid liiga noored, järgmisel päeval on terve kool möla täis, et Antsu poisid on omadega nii persses, et saavad ainult 13 aastaseid ja siis ka ainult tänu isa mersule.  "Riiga mitte Vilnusesse", pobises Juss vahele.    Maandusime kohaliku kõrtsi ees ja kuigi oli vähtõenäoline, et  meid sisse lastaks siis kinnitas Velts, et temal on plaan juba tehtud ja veame kihla, et me istume seal nagu kukununnud.  Lõime siis ukse uljalt lahti, meil talaarid seljas ja Jussil lotendav luterok ja suundusime otsejoones leti äärde. No küll meid vahiti. Kõrtsmik, vana Munni-Juku toetas käed letile ja ei öelnud esiteks midagi.  "Mis tsirkus see siis on", küsis ta viimaks kuna ka meie ei olnud sõnaksestki lausunud.  Ma ei tea kust Velts selle inspiratsiooni võttis aga ta ütles purjus  inimese sügava tõsidusega ja teisele otse silma vaadates: "Isa suri ära, infarkt".  No see oli pauk. Saalis valitses hetkega hiirvaikus. Jah, mõtlesin hetkeks ja langetasin pea, et mitte naerma puhkeda, nüüd oleme me pärijad ju maakonna rikkamad poisid. Isegi see sitane urgas kuulub vist osaliselt vanamehele.  "Ja see diakonist sulane lubas meil leina märgiks oma vaimulike riideid kanda", jätkas Velts täie tõsidusega.  Aga Juss puhkes korraga nutma, ma ei tea miks aga arvan, et võibolla  sellepärast, et kahjuks ei olnud see vanamehe surmajutt tõsi aga poisi hella südant teades ehk ka natuke seetõttu, et nii tõsiste asjadega ikka nalja ei tehta.