Pulkkinen mulle istub, sinna ei ole midagi enam teha. Inimlikud asjad, lihtsas inimkeeles, lisaks veel piisavalt hästi kokku seotud karakterid, väikesed suured detailid.  Ühest küljest elu kordumatus, teisalt igavene kordumine. Kõik see, millele olen isegi mõelnud ja püüdnud kirja  panna. Mitte küll nii hästi, aga siiski. Koguni ühe tegelase nimigi peaaegu sama:) Naised, põlvkonnad, valikud ja ... ja palju muudki.  Raamatut võib lugeda kui lihtsat ja tavalist, natuke nagu isegi tüüpilist naistekat.  Aga saab ka teisiti, saab näha inimest inimese taga, võimalusi võimaluste taga, valikuid, mida iganes.  Mitu kihti, seda kindlasti. Ühesõnaga - elu ise, nagu see on.    P.S. Raamatukaas - miks? Ei meeldi mulle, samuti nagu ka Oksaneni "Puhastuse" oma:) Need kaaned  on, olgem ausad, sellised, et raamatut haarama ei kutsu, aga ehk ei peagi. Iga kell võiks sisu olulisem olla, ent siiski...