Ühel õhtul Kairos nägin ma uskumatusega silmis kuidas ühte meie kõige pühamat tantsu muudetakse millekski toorelt kohutavaks ja jälgiks. See on meie luuletus müstilisusest ja emaks olemise valust millesse kõik tõelised Aasia  mehed suhtuvad austuse ja alandlikkusega, seda neis kaugeis Aasia nurkades, kus Õhtumaade hävitavat hingust pole veel tuntud. Selles vanas Aasias, kus tantsu on hoitud tema primitiivses puhtuses, esindab see emadust, elu müstilist kontseptsiooni, kannatust ja rõõmu millega uus hing maailma tuuakse.