1447-1492 ja 1501-1569 olid Leedu ja Poola personalunioonis. 1561 alistus Poola kuningale ja Leedu suurvürstile Zygmunt II Augustile Liivimaa Ordu. Poola feodaalid kasutasid Leedu sõjalisi raskusi Lublini uniooni sõlmimiseks. Leedu ja Poola ühendati üheks riigiks (Rzeczpospolita). Arenesid feodaalsuhted. 1588 pärisorjastati talurahvas lõplikult. Teoorjus suurenes. 1547 ilmus esimene leedu keelne raamat, 1579 asustati Vilniuse ülikool. 16. sajandi keskpaigast 18. sajandi alguseni Vene ja Rootsiga Liivimaa, Vene ja Ukraina alade pärast peetud sõjad kurnasid Leedut. 1654-1667 okupeeris Rootsi osa ja Põhjasõjas 1702-1709 kogu Leedu. Sõdade ja katkuga kaasnes demograafiline kriis: 1717 moodustas Leedu rahvastik 45,8% 17. sajandi keskpaiga rahvaarvust. Feodaalide rõhumise raskenemine põhjustas 1769 Siauliai piirkonnas ülestõusu. 1795 aastal see Leedu-Poola liit hävitati ja enamik maid läks Vene võimu alla. 1796 moodustati Leedu kubermang, mis hiljem jaotati Vilniuse ja Kaunase kubermanguks. Uued valitsejad püüdsid venestada riiki. Panid kinni Vilniuse Ülikooli ja algas üldine venestamine. 19.saj. alguses pidid paljud leedulased emigreeruma. 19.sajandil arenes rahvuslik liikumine. Tormiliselt hakkas arenema kultuurivaldkond. Väga kuulsaks sai mees, nimega Ciurlionis oma muusika ja maalide poolt. Veel tänapäevalgi meenutavad paljud leedulased teda hea sõnaga. 1863 aastal Poolas puhkenud tsarismivastane ülestõus hõlmas ka Leedut. Pärast ülestõusnute lüüasaamist Birzai juures ülestõus lämmatati. Tsaarivalitsus pidi siiski tegema järeleandmisi: kogu Leedus said talupojad 1863-1882 kohustusliku väljaostu alusel maad, 1874-1883 tehti kodanlikke haldus- ja kohtureforme; kapitalistlikud suhted muutusid valitsevaks. 1897 aastaks elas Leedus 2,7 miljonit inimest, neist oli leedulasi 58,3%. Leedu liitumine Venemaa turuga soodustas tööstuse arenemist, kaubavahetust ja tee-ehitust. Kultuuri vallas jätkus venestamine. 1864-1904 oli leedu raamatute trükkimine ladina kirjas ning leedu keel koolides ja ametiasutustes keelatud. Kapitalismi arenemise ja rahvusliku kodanluse tekkega kaasnes rahvuslik liikumine. Trükiti salaja leedu keelseid raamatuid. Leedu külades asutati salajasi leedu keelseid koole. 1860.aastail algas streigi liikumine. 1887 moodustati Vilniuses esimene marksistlik ring. 1905 aasta 4.-5. detsembril peeti Leedu kongress, kus võeti vastu resolutsioon Leedu autonoomiast. Pärast 1905.-1907.aasta revolutsiooni mahasurumist elavnes rahvuslik kodanlus. Esimese maalimasõja ajal oli Leedus Saksa okupatsioon. Ligi 300000 leedulast evakueerus Venemaale. Pärast Veebruarirevolutsiooni Venemaal tuli 1917. aastal Vilniuses septembris kokku Leedu konverents, mis valis Leedu Nõukogu. 16 veebruar 1918. aastal kuulutas Nõukogu Leedu iseseisvaks. 23. märtsil tunnustas Leedu iseseisvust Saksa keisririik. Pärast Saksa okupatsioonivägede lahkumist 1918 aasta novembris langes maa idaosa Vene enamlaste kätte. 1918 aasta detsembris moodustasid enamlased Vilniuses illegaalse valitsuse ja kuulutasid Leedu nõukogude vabariigiks, mida Vene NFSV tunnustas. 1919 aasta alguses ühendati Leedu Valgevenemaaga üheks nõukogude vabariigiks, mille likvideerisid Poola väed. Sakslaste toetusel tõrjus Leedu Punaarmee maalt välja. 12 juulil 1920 tunnustas Venemaa rahulepinguga Leedu iseseisvust. Vene-Poola sõja ajal okupeerisid Poola väed Vilniuse ja see piirkond jäi Poolale aastani 1939. 1919 kuni 1940 oli Leedu pealinn Kaunas. 1.augustil 1922 kinnitatud konstitutsioon kuulutas Leedu parlamentaarseks vabariigiks. 1922 võeti vastu maaseadus, mõisade maavaldust vähendati, 1919-1939 sai maad 65100 talupoega. Leedu oli põllumajanduslik riik. 75% rahvastikust elas maal. Valdav oli karjakasvatus. Tööstustoodang suurenes 1913-1940 2,7 korda. Enim arenes liha ja piimatööstus, selle tase küündis maailma eesrindlike põllumajandusriikide tasemale. Üleasustuse ja tööpuuduse pärast rändas 1923-1939 rohkem kui 80000 inimest Leedust välja. 23 august 1939 Nõukogude Liidu ja Saksamaa lepingu (Molotovi-Rippendropi pakti) salaprotokolliga jäeti Leedu Nõukogude Liitu huvipiirkonda. Teise maailmasõja ajal 15 juuni 1940 okupeeris ja 3 augustil 1940 annekteeris Nõukogude Liit Leedu. Rakendati administratiiv-majanduslik käsusüsteem, algasid majanduse ja kultuuri sovetiseerimine ja allakäik. 14.-18. juunil 1941 korraldati NSVL Riikliku Julgeoleku Rahvakomissariaadi juhtnööride alusel massiline küüditamine. Välja saadeti 7439 peret. Juunis 1941 okupeerisid Leedu Saksa väed. Saksa okupatsioon kestis Leedus kuni 1945 aastani. 1945 aastal hõivas Punaarmee uuesti kogu Leedu. Jätkus Leedu sovetiseerimine. Taastati nõukogude võimu- ja valitsusorganid. 1945-1955 kestis pidev massirepresseerimine ja küüditamine. 1945-1952 küüditati 29923 perekonda. 1940-1941 ja 1945-1952 küüditati kokku üle 120000 inimese. Leedu majandusele oli sõjajärgseil aastail iseloomulik industrialiseerimine. Leedu rahvamajandus integreeriti NSV Liidu majandussüsteemi. Peamisteks tööstusharudeks kujunesid masinaehitus, metallitöötlemine ja naftakeemiatööstus. Uute ettevõtete rajamisel ei peetud alati silmas Leedu enda vajadusi, ökoloogia- ega migratsiooniprobleeme. Tööstuse arendamine suurendas linnaelanike arvu. Kui 1959 aastal oli linlasi 39% rahvastikust, siis 1989 aastal juba 68%. 1949-1952 laastati sundkollektiviseerimisega põllumajandus. Sõjaeelne põllumajandustoodangu tase saavutati alles 1960.aastate lõpus.