Ehk teisisõnu, inimese ajalooteadvus püüab ühendada aja vastandpooluseid - minevikku ja tulevikku - et võimaldada seeläbi tunda inimkultuuri järjepidevust (261). Kõik ülejäänud kultuuriline ballast nagu keel, kunst, religioon ja teadus on kultuuri kui terviku kirjeldamisprotsessi erinevad faasid, mille kaudu inimene teostab oma enesevabadust, et ehitada või luua oma "ideaalne" maailm (326). Ainult kunsti ja teaduse puhul jääb paraku segaseks, et kas me räägime kirjeldamisprotsessi faasidest või hoopis kirjeldamisprotsessi vahenditest. Ja kui nad on vahendid, siis ei saa me ju kunagi rääkida "kunstist kunsti pärast"! Või saame?