Tund hiljem valmistasin toas tüdrukutele süüa, taustaks Jääaeg 2 ning legendaarne tammetõru püüdev ja seejuures pidevalt surma trotsiv  orav taustaks ohkimas, kui järsku tormas tuppa sõber naabrikass, kelle Marta oli muuseas õigusega nimetanud Väikeseks Pätiks, hambus ei keegi muu, kui surnud orav. Suur ja kange ja surnud ja meie elutoas. Voilaa. Esiteks ma polnud ammu niimoodi ehmatanud ja teiseks polnud ammu niimoodi vandunud. Algas järjekordne fauna päästmisoperatsioon. Surnud oravat kartev Marta fikseerida diivanile, surnud oravast eriliselt huvitatud Etta fikseerida sülle, trofeega eriliselt uhkeldavat kassi ühe jalaga tõrjuda ning surnud  orav karpi toppida.  Õnneks nõustusid naabritüdrukud koos Martaga loomakese hiljem maha matma ja mina sain veel paar päeva Martale selgitada, et oravad tegelikult ei ole kohe surnud ja miks linnud ikkagi grillimajakesse lendavad. Ja miks kass surnud oravaga mängida tahtis? Ja miks kass lindu tahab kinni püüda? Miks, miks, miks ja miks emme surnud orvat pelgab? Selline elusloodusega tülis paarpäevak oli.