Astrid Lindgren meenutab oma elulooraamatus, kuidas ta alati ootas üht peretuttava last suveks maale külla, terve suvi möödus mängides. Sel suvel aga, kui ta sai 13, tuli sõber taas külla ja korraga mõistsid nad, et ei saagi enam mängida. Ei saanud ja kõik. Lapsepõlv läbi. Ja see oli päris kurb, sest peale mängimise neil muud ka teha polnud.