Hakkasin mõtlema, et kuidas see armastuse ja ego küsimus mu enda eluga kokku läheb. Loen siinse blogi tarku arutlusi ja noogutan kaasa. Samamoodi olen nõus, kui keegi räägib, et oma ego ei tohi alla suruda. Kus on tõde?    Ma ei eita, et pean ennast üsna tugeva egoga  inimeseks, kes teab, mida tahab, aga kes oskab ka leppida sellega, et alati ei saa kõike, mida tahad. Kui tahad, et sinuga arvestatakse, siis pead ise teisega arvestama. Ära tee teisele seda, mida sa ei taha, et sulle tehtaks. Usun, et olen suhtunud oma partnerisse nagu kirjeldas Anonüümne:"heatahtlikult, teist austades ja teisest lugu pidades ja püüdes aksepteerida teise inimese maailma ja püüdes selgitada partnerile oma maailma". Aga see ei ole muutnud mu egot olematuks. See on vaid mõistliku  kooseksisteerimise valem.    Nagu filmis küsiti, "what´s love got to do it?". Olen mehega pikka aega koos elanud, nii heas kui halvas, praegu saame omavahel päris kenasti läbi. Mina hoolitsen mehe eest, tema minu eest. Koos on parem kui üksi, aeg on teravad nurgad maha lihvinud. Selline leebe sõbralikkus, mida aeg-ajalt seksiga kinnitatakse. Aga kas see on armastus? Seda ideaalse armastuse kirjeldust, et ta "on mu sõber, mu kaaslane, mu armuke. Ta on kõik, keda vajan, ühes isikus olemas", ma küll öelda ei saa.  Minu mehes ei ole kaugeltki mitte kõike, mida ma vajan. Kui sellest järeldub, et meie suhe ei ole õige armastus, siis pole mul ju mõtet kaasa rääkida. Ma arvasin kunagi nooruses, et armastasin kedagi teist, aga kas seegi oli armastus? Kas väline või sisemine? See tunne ei saanud argipäevaga pleekinuks kulutatud, nii tundub see mälestustes kirkamana.    Kui lugu on nii, et tõeline armastus on see, kui su ego on kadunud, siis on selge, et minu silmad seda ei näe. Minu ego ei kao kusagile, see ainult  kohaneb ja arvestab teistega.