Nad kuhjasid [rahva] hunnikutesse, hajutasid nagu viljavihke  [Tigrisel] ja Eufratil surnukehad  olid, [teedel ja . . .] tapmist korraldati.  [Isa pöördus ära oma naisest], "mu naine!" ta ei ütle,  [isa pöördus ära oma pojast], "mu poeg!" ta ei ütle,  kindla koja omaniku koda kokku varises, "mu koda!" ta ei ütle,  rikas oma rikkustelt jala võõrale teele suunas.  Sel päeval kodumaa kuninglus rüvetati,  kroon, mis oli pärjanud (kuninga) pead, iseenesest [. . . . . .],  kõik maad, kes olid (Uriga) sama rada käinud, nende ühtsus oli lõhutud.  Uri ülisuurte  roaohvrite pühamu, tema roaohvrid olid [rikutud],  Nanna oma rahva, lammaste kombel arvuka, ära viis müügiks.  Selle kuningas palees hirmunult hinge vaakus,  Ibbi-Sin palees hirmunult ängis istus,  Enamtilas, oma südamerõõmu paigas, kibedaid pisaraid valas.  Maatasa tegev veeuputus kõik minema pühkis,  suure tormi kombel maa peal möirgas - kes tema eest pääseks?  Linna hävitamiseks, koja hävitamiseks,  et reetlik mees ustava mehe peal lebaks,  reetliku mehe veri ustava  mehe peale voolaks.  Kisi tempel Hursagkalamma kurja käega hävitati,  Zababa oma armastatud elupaigast jala võõrale teele suunas,  ema Baba oma püha linna kojas kibedaid pisaraid valas:  "Ah, hävitatud linn, mu hävitatud koda!" ta kibedalt hüüab.