Tasapisi konstrueeriti endale nõukogude eestlase identiteet, mis peamiselt  seisnes vastandumises kõigele nõukogulikule, õigemini sellele, mida osati nõukogulikuks pidada. Süsteem oli tegelikult niivõrd totalitaarne, et hõlmas endas osalejad mutrikestena ja vastanduda sai vaid üsna väheses. Püüti käituda ja riietuda teistmoodi, enda meelest läänelikult. Ent kuna sõjaeelne eliit oli hävitatud, siis stalinismi järgset Nõukogude Eestit kandis sõjajärgne, üsna lihtsat päritolu, peamiselt talust võrsunud põlvkond, kelle jaoks euroopalik elukorraldus oli lapsepõlvemälestus. Et vene  kultuur on paljus prantsuse kultuuri peegeldus, siis sisaldas nõukogude kultuur ka terve rea prantsuspäraseid hoiakuid või harjumusi, kasvõi kulinaaria vallas, mida aga läänest vaadatuna Saksamaa taguses Eestis ei osatud eristada. Loomulikult avaldus siin tüüpiline meie-nemad konflikt, kus meie oleme töökad, ausad ja puhtad ning nemad on... Ent olukorras, kus meie olid luterlased ja nemad olid (endised) õigeusklikud, polnudki eristamine nii raske. Keskkonna tasandil väljendus see näiteks 1960. aastate suures  muinsuskaitse ja restaureerimise buumis. Kuna Venemaal pole gootikat, siis seda restaureerides sai rõhutada oma teistmoodi läänelikku olemust, mis sest, et kohalik gootika ei väljendanud eesti, vaid sakslastest ristisõdijate ja hansakaupmeeste ühiskonda. Ka kaasaegses arhitektuuris avaldus püüe vastu seista sovetiseerimisele ja teha enda meelest läänelikku arhitektuuri. On päris põnev uurida, kui palju ja mil moel suudeti nõukogude arhitektuuri domineerimist vältida.