Lõpuks sain raamatukogust selle kätte (mis näitab, et laenutaja oskab ka väärt elulookirjandusest lugu pidada, eks!). Raamat koosneb kahe inimese, isa ja tütre, mälestustest. Elustikulisi pilte sõjaeelsest elust, kohvikuäriga alustamisest, varade  natsionaliseerimisest ja siis edasi teadagi kuhu sõidust. Nagu ikka.  Peab tunnistama, et isegi mitte pealinlasena oli tegemist mõnusa ja sisuka lugemismaterjaliga. Kultase kohviku kohvikukultuuri ja sisekorraga võiks muidugi ka tänapäevased kohvikupidajad tutvuda, aga ma ei te kas sellest kasu oleks. Ei ole ju rentaabel....Peakondiiter Šveitsist, palka võrdselt Eesti valitsuse ministritega. Kohvikust võis tellida 72 sorti torti. 12 erinevat sorti kohvi (tuletan meelde, et jutt on aastast 1937!). Ingen alkohol, muide!  Nii, ja edasi:  "Meie ettekandjad rääkisid kahtteist võõrkeelt. Kui kohvikusse tuli välismaalt külaline, siis šveitser tegi all juba kindlaks, kust ta on. Ettekandja, kes valdas vastavat keelt, tuli külalisele alla garderoobi vastu ja viis koos ärijuhiga lauda. Tellimus võeti vastu juba külastaja emakeeles.  ...  Teenijaskonnale, kes palka said, sai makstud umbes 20% kõrgemat palka, kui tavaliselt oli kombeks. Mõte oli jälle selles, et kõik peaks kõige parem  olema. Ärimeeste üheks põhimõtteks peetakse - ärge kartke suuri väljaminekuid, kartke väikseid sissetulekuid!  ...  Kohviku alumine korrus avati hommikul kell seitse. Meil oli isegi niisugune teenus, mis ajab naerma ehk praegu. Inimesed, kes tulid hommikuse rongiga pealinna asju ajama, tahtsid siin ikkagi korraliku väljanägemise säilitada. Kui nad tulid meile kohvikusse, juhatati nad alumisel korrusel trepist alla, seal oli neil neli väikest lauda, kus neile toodi hommikueine, värsked ajalehed ja  hommikumantel. Te panite selle selga, boy võttis aga ülikonna ja viis Niguliste tänavale rätsepaärisse kiirpressimisele. Kui olite oma kohvi joonud, oli selleks ajaks ülikond tagasi. Te võisite siis ta laitmatult pressituna selga panna."  Ma küsin, kuhu on kadunud tänasel päeval selline loominguline ja paindlik lähenemine? Kui 30-ndatel suudeti oma äri muuta atraktiivsemaks seesuguste vahenditega, siis mis toimub praegu?      Nikolai Kultase Siberi-meenutusi lugedes tabas mind aga déjà vu , sest olin kunagi varem lugenud kellegi meenutustest, et temaga samas vangilaagris oli mees, kel kaasas tennisepüksid, paras posu lipsusid ja midagi vist veel. Hetkel ei meenu, kas ma võisin seda lugeda "Eesti rahva elugudest" või Hans Luige mälesusteraamatust. Kahtlustan muidugi viimast, sest ka seal oli mainitud Alice Kuperjanoviga samas kohas olemist.  Elust suurel ja laial Venemaal lugedes on muidugi vaks vahet, kas selle on kirja pannud keegi, kes jäänud sellesse süsteemi  aastakümneteks või keegi, kes otsaga Läände jõudnud. Räägin siinkohal juba Nikolai Kultase tütrest Heli-Kristist, kelle tagasivaade erineb suuresti isa omast.  Heli-Kristi jõudis 70-ndate alguses USAsse ning hiljem mälestusi paberile pannes on tema jaoks juba tõsiselt šokeerivad seigad nagu ühistranspordis trügimine, kaasmaalaste külma kalapilguga kostitamine, tööpostil olles igast oma lahkumisest teada andmine jms. Ütleme nii, et tähelepanekud, mis isegi siinsamas Eestimaal veel kohati paika peaksid:)  Üldiselt olid isa meenutused põnevamad, tütre omadest olid huvipakkuvamad Moskva tudengielu ja teadustöö Puštšinos.