On väga ja väga tore, et lõpuks on liha luudele võtmas mõtteskelett Ilon Wiklandi muuseumi asjus. Kuna oma ülikooliõpingute ajal uurisin põhjalikumalt Eesti lastekirjanduse illustreerimist ja end sellele tööle pühendanud olulisemaid kunstnikke, käsitlesin paaris seminaritöös Ilon Wiklandi loomingu seotust tema Haapsalu-lapsepõlvega ja mõte tema elule ja tööle pühendatud muuseumist või teemapargist hakkas mind kummitama juba siis, 1990-ndatel aastatel. Nüüd on mul põhjust rõõmuga tervitada Kooli tänava kaunisse perekonnaseisumajja kavandatavat Ilon Wiklandi loomingu püsiekspositsiooni. Seepärast tahaksin praegu, kui asi on alles planeerimisjärgus, lisada ka omapoolse nägemuse sellest, kuidas oleks võimalik see ekspositsioon kompleksselt ja mitmekülgselt mõjuma panna, kasutades optimaalselt ära kõik huvitava ja köitva, mida suurmeistri elu ja loometöö meile pakub.  Kahtlemata on Ilon Wikland maailma kuulsaim haapsallane. Teda  teavad ja ta pilte tunnevad mitte ainult eestlased, vaid kõik Euroopa endised ja praegused lapsed, kes Astrid Lindgreni vahvatesse raamatutesse kiindunud on olnud. Haapsalu olevik ja tulevik on seotud sanatooriumi ning turismiga, meie rahumeelse väikelinnamiljöö juures sageli ka pereturismiga. Mis omakorda tähendab, et oma elutöö lastele pühendanud Ilon Wiklandi muuseum peaks samuti, kasvõi osaliselt, olema pühendatud just lastele. Kardan, et lapsi üksnes pildiväljapanekuga ei köida. Oleks vaja leida  täiendavaid ideid ning võimalusi, kujundamaks loodav muuseum atraktiivseks ka väiksematele ja suurematele lastele. Aga kuidas? Vastus ju lihtne: võttes aluseks Ilon Wiklandi loomingu. Kunstnik ise annab meile spikri.  Siinkohal jaotaksin selle kompleks-muuseumi juures rakendatavad detailid nelja rühma: kunstniku biograafia, tema kujutatud lapsepõlvemiljöö omaaegses Haapsalus, tema pildilooming, tema kujustatud tegelastega seotu. Kahjuks ei tea ma, mitu ruumi kõnealuse maja alumisel korrusel muuseumi käsutusse  antakse. Eeldan siiski, et neid on mitu, ehk kolm-neli. Sellest piisab.  Kõigepealt muidugi see, mis kõnealuse projekti puhul juba välja mõeldud on: Ilon Wiklandi piltide kollektsioon. Kuid kas peaks need üles riputama galeriiomastes tühjades steriilselt valgustatud ruumides? Pigem ehk mitte. Minu nägemuses võiks selle ekspositsiooniga ühenduses seista raamatus "Pikk-pikk teekond" kujutatud kodumiljöö vanaema majas. See tähendab, et ruumid poleks mitte lihtsalt ruumid, vaid toad, sisustatud sõjaeelse  mööbli ja olmedetailidega, akendel ees vanaema-aegsed puuvillased käsitöökardinad, sohval tikitud padjad, köögis seesama ümmargune laud, mis peaaegu meil kõigil vanaema juurest meeles on, Lutheri toolid jms. Ühesõnaga, 30. aastate keskklassi kodu. Toolidel ja sohval peaks ka istuda tohtima, väiksema grupi külastuse korral võiks olla mõeldav köögilaua ümber piparmündi- või vaarikavarreteed juua. Ja seintel pildid, palju Ilon Wiklandi pilte, mõjuma pandud tagasihoidlike kohtvalgustite abil, mis üldmiljöö  hubasust ei tapaks. Ehk on võimalik üles leida mõningaid Ilon Wiklandi lapsepõlve või tema vanaema-vanaisa eluga seotud tarbe- ja mälestusesemeid, fotosid, laps-Iloni reisikohvrike, millega ta omal ajal Haapsallu saabus või tormisel sügisööl paati istus? Neidki saaks samas sundimatus koduses interjööris eksponeerida, need lisaksid sellele muuseumile palju väärtust. Selline vanaaegse koduna kujundatud isikumuuseum köidaks külalisi, sealhulgas lapsi rohkem kui lihtsalt pildinäitus. Haapsalu jaoks on muidugi ka  kõnealune ajastu kui selline tähtis: sel ajal oli ju Haapsalu suvituslinnana oma õitsengu tipus ja soe tagasivaade kahe ilmasõja vahelisse rahulikku idüllilisse aega, mil usuti Euroopa I maailmasõjast õppust võtnud olevat, looks sugugi mitte ainult eakates muuseumikülastajates kauni nostalgilise emotsiooni.  Sellel kaunil vanal majal on olemas ka hoov, tõsi küll, see pole suur, kuid siiski on võimalik seegi rakendada Ilon Wiklani muuseumi teenistusse. Ja sellegi juures võiks järgida kunstniku loodud  lapsepõlvemaastikke. Suurt Bullerbyt sinna ehitada pole mõtet, küll võiks aga seda haljastades ja kujundades malli võtta Lärmisepa tänava või Jaanikingu laste koduõuest, mis piltidel kujutatud. Suured vanad puud on seal juba olemas, ja Ilon Wiklandi lapsepõlve aegset koduõue tüüphaljastust pole kulukas luua. Seal oleks kindlasti koht ka pehmele murule, jorjenitele ja pojengidele lillepeenras, paarile puust kiigele, pingile-aialauakesele. Ja krundi tagaotsas võiksid lapsed oma käega sõstrapõõsas või vaarikavõsas  marju suhu panna, täpselt samamoodi, nagu Ilon Wikland oma raamatus "Pikk-pikk teekond" seda näitab. Ühtlasi oleks kogu see ilu ka perekonnaseisuameti teenistuses, mis maja ülakorrusele mõneks ajaks alles pidavat jääma. Ehk leiduks nii mõnigi pruutpaar, kes sooviks oma abielu registreerimida kaunis õues õitsva sireli all.  Ja sellise inter- ning eksterjööri korral saaks selles muuseumis mõnikord ka üritusi korraldada, võib-olla koostöös See Teatri või Randlasega, kust tuleks suvisel pühapäevahommikul  Madlike kuuri katusele julguskõndi harrastama või Mia täisid tõrjuma, kust aeg-ajalt Karlsson sinna lendaks Majasokku tirriteerima, kust põgeneks kodust ära mõni Lota ja kust laps-Ilon mõnel süngel sügisõhtul oma külalised lossiparki kummitust vaatama viiks. Ja mõnel eriti huvitaval erakorralisel juhul võiks olla lastel seal õues võimalus näha ka terveks ravitud hobust, kelle sõjavägi laps-Ilonilt ära võttis, ehk temaga ka raekojaesises pargis paar tiiru sõita? Või paitada musta-valgekirjut sõbralikku  koera Sammelit?  Ühesõnaga, tugeva tahtmise ja erinevate asutuste hea koostöö korral oleks loodavasse Wiklandi-muuseumi võimalik luua täisväärtuslik Iloni aed või Wiklandia. Mänguväljak lasteraamatukogu õuel seda uhket eesmärki kahjuks ju ei täida, sest seos Ilon Wiklandiga jääb seal hoomamatuks ka täiskasvanutele, mis veel lastest rääkida.  Loomulikult ei saa Läänemaa Muuseumi kogu selle kompleksiga tegelemisel ülekohtuselt omapead jätta, sest siis tulekski sellest projektist lihtsalt ekspositsioon -  nagu praegu vist kavandataksegi. Selline koht vajab võimekat ja ainult sellele pühendunud, organiseerimisvõimelist, lapsi, loomi ja lilli armastavat ning Ilon Wiklandi elutööga hästi kursis olevat perenaist. Miks mitte pikas triibulises kleidis, krunni ja põllega - nagu Jaanikingu Alva või Madlikese ema. Aga see on juba kõige ülejäänuga kaasnev detailike. Oluline on see, et sellise koha rajamine, sisustamine, haljastamine, perenaise palkamine ja ürituste organiseerimine nõuab palju tahtmist ja ka raha.  Arvan, et rohkem vast ikka tahtmist, sest hea tahtmise ja eluterve nutikuse koosmõjul on võimalik ka kulusid minimeerida. Muru rajada on võimalik näiteks ka talgute korras, "esimese vabariigi" aegseid esemeid ja sisustust koguda ka annetustena jms. Palju sõltub selgitustööst linnakodanike hulgas.  Arvan, et Ilon Wikland on meie linnale nii tähtis isik, et kui temaga seoses siia midagi luua, siis juba põhjalikult ja mitmekülgselt. Ka aitaks suure illustraatori elu ja loomingu erinevate detailide  väljamängimine tunduvalt kaasa Haapsalu populariseerimisele. Selline multifunktsionaalne Ilon Wiklandi muuseum-kompleks kujuneks üheks siinseks turismimagnetiks ja täidaks oma eesmärki näiteks ka Ilon Wiklandi kui Haapsalu linna aukodaniku loo põlistamisel märksa paremini kui Ilon Wiklandi tööde galerii.