C. R. Jakobson otsis oma mõtteavaldustele teed esiti "Eesti Postimehe"  kaudu ning hakkas seal juba 1865. a. saadik õige rohkesti kirjutama, nimelt tulevases "Sakala" vaimus, kuigi alles tasasemal toonil. Ja Jannsen oskas oma tublist kaastöölisest lugu pidada, andis temale avara voli nõnda kirjutada, kui kohaseks arvas. Jakobsoni kirjad ei ilmunud mitte üksnes sisu poolest muutmata, vaid nendes salliti pärastpoole ka uut kirjaviisi, kuigi muidu leht veel vanas kirjaviisis ilmus. Peagi põrkas aga Jakobson oma mõtetega mõne teise omade vastu, ja vaidlused olid lahti. Juba 1869. a.  algasid need suuremal mõõdul kirjaviisi küsimuses õpetaja Schwartziga. Järgneval aastal tuli veel palju vägevam vaidlus kooliküsimuses, kus Jakobsonile nimelt kirikuõpetajad teravalt vastu astusid; nendevaheline vastolu ilmus juba siis tuntavalt. Toimetaja poolehoidmine oli esiti agara kaastöölise päralt, kelle eest ta mõndapidi püüdis kosta, nagu selleaegsetest "Postimeestest", nimelt kirjavastustest tunda on, mille pärast Jannsen ise mõnda meelemõrudust tunda sai. Sest kuigi Jannseni ja Jakobsoni mõtted  juba siis palju lahku läksid, peale muu ka laulupidu küsimuses, käisid mõlemad üleüldistes asjades ometi käsikäes (Eesti Kirjameeste Seltsi ja Aleksandri kooli komiteede asutamises).