31. mai. Töö sektsioonides. Mart ja Hannes läksid kalale, Taniil ja Liivo aklimatti tegema, Wend ja mina postkontori tuurile. Oli ju vaja järele uurida, kas Edgari vastus on kohale jõudnud. Manali GPO on viisakas asutus ja Poste Restante kapp ilusti korras. Delhi segasummasuvilaga ei anna võrreldagi. Aga mida polnud, oli vastus. Eks on natuke vara ka, aga lootus oli siiski üles kruvitud. Edgar, vabandame, liigume siit nüüd edasi.  Järgmine koht kus kindlamini kirja kätte saame, on Peshawar, Pakistanis. Ootame!  Pärastlõunaks olid Liivo ja Taniil tagasi. 3100 m, hea tulemus. Lume piirist jäi siiski veel puudu. Küll tee peal saame igilumest teed keeta.  Mägedel on tohutu energia ja nad äratavad enda vastu Lugupidamist. Eriti tunnetad seda, kui kogu aeg sellises keskkonnas ei viibi vaid satud siia kahjukstegevalt harva. Seda rõõmsam on, kui lõpuks näed neid püüdmatuid lumiseid tippe ja sügavaid, lõhedena massiivi lõikuvaid orge.  Tasandikul looduse võimsus niimoodi ei avaldu. Meri on teine selline keskkond, mis tekitab aukartust. Muinasjutt kestab.  Kuna Manali on nii chill koht, võtsime kaamera ja jalutasime lihtsalt linna mööda ringi. Maotaltsutaja korraldas meile väikese show, mis lõppes kobraga mu peas ja mingi muu siuga ümber kaela. Ma pole roomajate- ja kahepaiksetega kunagi hingesugulust tundnud ja ega ka seekordne kohtumine mu arvamust neist külmadest ja libedatest elukatest ei muutnud. Õõh! Triangli lõpus sosistas  vanamees mulle kõrva: "3000 ruupiat", mille peale me teatasime, et selle eest oleme me valmis mõlemad roomajad smooritult nahka panema ja karbikeses oleva skorpioni veel röstitult peale hammustama. Andsime talle 300, mis oli ka ilmselgelt palju, kuid kuna saime mõne hea kaadri ja pildid, polnud sellest kahju. Saapapuhastajad olid kuhugi peitu pugenud, neid jäädvustada ei õnnestunud.  Ootame kalamehed ära. Homme on otsustatud liikuma hakata.