Kas tõesti saab kuueteist kuuringi pärast  igipimedus mu pärisosaks, põhjavalguste vahel?  Saab see olla teine aastaring jub  amis mõne aja eest algas,  teine selles uues mõtlemise viisis?    On see kevade, suve päiksega päev  siin kuusemetsa ja kaskede vahel,  mere ja kalju ja tuule ja põllu vallas,  särav teiste omasuguste seas,  taevaste kuld aasale pillutud,  kukkuja linnu kumehääl laande heidetud,  punaseks ryybatud marjad pea sarapuu juurte juures,  aasta nooruse päev,  siis tõesti võimuta mind trööstima?    Ojade hõbe heliseb, mine ja kuula!  Kastepiisa kukkumise kõlin vaikib vaid  keskpäevase tuule rahustava ohke kostmiseks.  Õhtuste udude salasosinad sajavägised  kutsuvad valjult tasa astuma  mööda teed.    Koitu tervitama ronivad noorrohelised lehed  peavad teed andma sõnajalgade mõtlusele päevamurdevaikuses,  et punaste marjade hõiked  võiks vaibuda kuuse sygavrohelisse rahusse,  kui korjama tulnud päiksekiired  yle ilma ääre veerevad.    Nii palju on kõike seda,  head ja ilusat,  mu ymber keritud  justkui aasta ise mind hoiaks...    Miks siis karjatab syda,  kui teisele naeratad?    (lehekuu 24, 10222)