Koolipoistena elasid Sixten ja ta vanem vend Torsten nagu Aleksis Kivi vennakesed. Luusisid päevade kaupa metsas, püüdes võsast jäneseid ja järvest kalu, küpsetasid saaki lõkketulel ja magasid puuõõntes. Nad kuulasid, kuidas tuul lõõtsus puulatvades, kuidas vanad puutüved nagisesid, kuidas oravad naersid ja rähnid tegid oma väsimatut sepatööd.  Nad ei osanud kujutadagi, et võiksid viibida  kusagil mujal kui kodumetsade rüpes. Vähemalt mitte nii mõnusalt, selles oldi kindlad. Ka palju aastaid hiljem, 1960. aastate algul, kui Jernberg oli juba suur tšempion ja näinud laia maailma rohkem kui keegi teine Limedsforseni asukaist, tõdes suusataja: "Siia tulen ma ikka ja jälle tagasi. Kaunimat loodust ei ole kusagil mujal maailmas ja vaid siinsete metsade keskel tunnen end tõeliselt hästi."  Sixten Jernbergist sai 1950. aastail esimesi suusatajaid, kes oli vaid suvel tööl, ülejäänud aeg kulus  treeningutele. Ta harjutas pidevalt viieteistkümne aasta vältel. Selle ajaga lõi ta põhja oma uskumatule vastupidavusele ja üldfüüsilisele tugevusele. "Ma ei ole veel kunagi tundnud võistlustel end tõeliselt väsinud olevat," ütles kord Sixten. Kuigi ta pani alati kõik oma jõu mängu, ei suutnud ta kunagi end täiesti tühjaks sõita. Siiski ei heitnud ta ka kaotuste puhul endale midagi ette: kui ta oli kaotanud kahe sekundiga, siis ta ka ei suutnud kahe sekundi võrra kiiremini sõita. Ta oli teinud kõik, et  võita. Seda teadis ta hästi.  Jernberg püsis tipus üle kaheteistkümne aasta ja võitis tiitlivõistlustelt kokku 8 kuld-, 3 hõbe- ja 4 pronksmedalit. Rootsi meistritiitleid kogunes 19. Ta võitis kaks korda ka kuulsa Vasaloppeti (1955, 1960) ja oli kaks korda teine. Karjääri lõpus üritas ta Veikko Hakulineni kombel võistelda ka laskesuusatamises, kuid kehv nägemine ei võimaldanud hästi lasta.