Eeskujuks oli eelkõige algkogudusliku osaduse vaimsus koos isikliku vaesuse ning vastastikuse isetu armastusega. Seda ideaali pidi ellu viidama kloostris kui "paradiisi eesõues". Kuid ka algkoguduse liikmete misjonaarne vaimustus oli paljude jaoks märk apostlikust elust, ja see pani munki, kleerikuid ja ka ilmikuid  jutlustama, mõningaid koguni rändjutlustaja ametit pidama. Teised seevastu pidasid just eraklikku olelust - "üksi-Jumala-jaoks-olemist" - apostliku elu vormiks ja uuendasid nõnda püüdlusi, mis juba varem olid leidnud märkimisväärset vastukaja Kesk- ja Lõuna-Itaalias. Peaaegu kõikidele nendele suundadele oli ühine range vaesusideaal. Erinevalt vanemast reformliikumisest ei nõudnud nad loobumist üksnes eraomandusest, vaid ka ühisest kloostriomandist.