Deism on maakitsus keha suure kontinendi - teismi ja naturalismi vahel. Deism on loomulik tee esimese juurest teise juurde jõudmiseks. Võibolla ilma deismita ei tekiks nii kergesti naturalismi. Deism on ainult mööduv faas, peaaegu intellektuaalne kurioosum. Naturalism teiselt poolt on tõsine asi.  Intellektuaalsetes terminites on see tee järgmine. Teismis  on Jumal kosmose lõputu isikuline looja ja alalhoidja. Deismis on Jumal "redutseeritud": ta hakkab oma isikulisust kaotama, kuigi ta jääb kosmose Loojaks ja (sellest tulenevalt) Alalhoidjaks. Naturalismis on Jumal veelgi enam "redutseeritud", ta kaotab oma eksistentsi.  Võtmekujusid selles nihkes teismist naturalismi on väga palju, eriti 1600. ja 1750. aasta vahel. René Descartes (1596-1650), kes oli teadlikult omaks võtnud teismi, pani dekoratsioonid paika, mõistes universumit kui hiiglaslikku "ainest"  mehhanismi, mida inimesed "vaimu" abil mõistavad. Seega lõhestas ta reaalsuse kahte liiki olemiseks sellisel viisil, et sellest ajast alates on Lääne maailmal olnud raske ennast ühtse tervikuna näha. Valides ühe ühendamise poole viiva tee, muutsid naturalistid vaimu mehhanistliku aine alaliigiks.  John Locke (1632-1714), kes oli eelkõige teist, uskus isikulist Jumalat, kes ennast meile ilmutab, aga ta arvas, et meie Jumalast antud aru on kohtunik selle üle, mida tuleb Piibli "ilmutusest" tõena võtta.  Naturalistid võtsid sellest kontseptsioonist "Jumalast antu" välja ning muutsid "aru" ainsaks tõe kriteeriumiks.  Selle nihke juures oli üks kõige huvitavamaid kujusid Julien Offray de La Mettrie (1709-1751). Kaasajal peeti La Mettrie'd üldiselt ateistiks, aga ta ise on öelnud: "Mitte, et ma paneksin kahtluse alla ülima olendi eksistentsi; vastupidi, mulle näib, et suurim tõenäosus kõneleb selle usu kasuks". Sellest hoolimata jätkab ta: "See on teoreetiline tõde, millel on vähe praktilist väärtust."1 Põhjus, mis võimaldab tal Jumala olemasolule nii vähe praktilist väärtust anda, on see, et Jumal, kes on olemas, on ainult universumi looja. Ta ei ole isiklikult huvitatud ei universumist ega ka sellest, et keegi seal teda kummardaks. Nii saab Jumala olemasolu küsimuse tegelikult vähetähtsana kõrvale jätta.2  Just see tunne ja see järeldus märgib üleminekut naturalismi juurde. La Mettrie on teoreetiline  deist, aga praktiline naturalist. Järgmistel põlvkondadel oli lihtne oma teooriat La Mettrie praktikaga kooskõlla viia, nõnda, et naturalismi nii usuti kui ka tegutseti selle järgi.3