"Elu ja armastus" ja "Ma armastasin sakslast" mõlemad esitavad oma peategelastena oluliselt sama "intellektualisti" tüüpi, nagu ka vara­semad Heinrich, Kulno, Merihein,  Andres, Indrek jt. Ning ilmselt on just see ka autorile isiklikult väga lähedal, kuigi ta seetõttu ka tema puudusi näeb kõige paremini. Tema vastand, vitaalne "naise ja narri" tüüp, on mainitud viimases kahes teoses esindet võrdlemisi vähe narride naiste kujul. Viimaste instinktikindlust võiks pidada enamasti veel otse eeskuju­likuks.