10. juuli "Areenis" kirjutas tasapisi tõsiseltvõetavasse ikka hiiliv preili ülistuslaulu Houellebecqile - kirjanikule, keda ma ei ole lugenud ega kavatse mingil juhul lugeda. Kogu tema teos, vähemalt Kõusaare käsitluses, näis olevat täis kunstlikku piina - sellist, kus kannataja ronib püünele, virutab endale (oma tegelasele) obaduse allapoole vööd ning variseb valust röökides kokku, vargsi ringi piiludes, kas tema  vaevu on ikka märgatud.  Ühtäkki mõistsin, et tuttavlik tunne on sügavam kui pelk varemnähtud printsiip. Andrus Kivirähk kirjeldas ühes oma raamatus kirjanikku, härra Lammast. Tsiteerin:  "Peeter vedeles kraavis ja oigas. Tal oli kõrge palavik, käed ja jalad värisesid, aga ühtki arsti polnud tulemas. Selle asemel jooksis Peetrist üle põder, astus lebajale kabjaga näkku ja tegi haigele mehele veel rohkem valu. Siis... härra Lammas mõtles mis jõledaid asju Peetriga veel juhtuda võiks. Siis tuli uss,  kirjutas ta seejärel rõõmuga. Uss nõelas Peetrit ninna ja kõhtu ja selga. Härra Lammas naeratas kibedalt ja kirjutas edasi."    Andrus, vaata ette, mida sa kirjutad.