Aga ema oli uhke. Põhjuseid, miks mitte kedagi enam oma ellu lasta, teadis kõige rohkem tema ise. Harva öösiti kuulsime, kuidas ta üksi oma toas nuttis. Siis istusime õega voodipervel, käest kinni. Ja nutsime salaja ka. Mõtlesime, et tegime ta jälle õnnetuks voodi peal hüppamisega.  Hommikul katsime laua ja panime sinna joonistatud kaardid, kus lubasime edaspidi rohkem sõna kuulata ja olla paremad lapsed.