Ta oli otsekui  surmavalt  haavatud. Draama Gauguiniga, Arles'i hullumaja, kuhu teda kaks korda suleti, ei mingit väljavaadet tunnustust leida - kõik see oli temasse kahe aasta jooksul mõjunud automaadivalanguna. Kunstniku meelekohad olid halliks tõmbunud, selg küüru vajunud, sinised võrud silme alla siginenud. Silmad ei leegitsenud enam, olid muutunud läbipaistvaks ja vaatasid kuhugi tundmatusse. Seljas kandis ta haiglakitlit ja mulle meenus «Kirjadest», et  Saint Remy varjupaik valiti talle just sellepärast, et siin maksis kogu ülalpidamine vaid üks frank päevas.