Niisiis, harjutan, harjutan, harjutan. Vaheldumisi, püsti ja pikali, püsti ja jälle pikali. Saan veel nõuande uksel ainult tiiba vaadata. Maad üldse ei vaata, korraks ka mitte, ainult tiiba. Siis veel soovitus üritada m-ga (khm) tiivale hüpata, et nii pidavat ka hea väljahüppeasendi saama (kuuldavasti on see Lõuna-Eestis levinud koolitusmetodoloogia), aga selle peale ma lihtsalt naeran ja jätan selle kõrvale, sest olgem ausad, ma ei ole eriti osav m-iga igasugu asjade pihta  hüppamises. Lõpuks tuleb aeg varustus selga panna, teen seda ja olen miskipärast täiesti rahulik. On küll selline mõnus ärevus hüppe ees, väike hirm, et äkki tuleb JÄLLE varu aga ei ole seda ebamäärast kartust väljahüppe ees.