Sõja kolmas järk - eestlaste viimane üldine vastu­hakkamine näib alguses lootusrikkana. Paistab, kui hakkaksid nüüd eestlased üldiselt jõudma arusaamisele oma seniste  nõr­kuste kohta. Niipea kui ühes maakonnas saksa või taani võim kukutatud, ei jääda enam, nagu varemalt, selle juurde, vaid minnakse kohe naabreid süütama ja julgustama, et need sama teeksid. On jõutud täiele selgusele, et sakslased tahavad maad orjastada, samuti kui teatakse, et vaatamata nende võimu täielise kokku­varisemise peale, nad endid ei lase sellega hirmutada, vaid ikka jälle saavad püüdma eestlasi alla heita, mispärast ei jääda ka kogu maa üldisel vabanemisel ootama, mis saatus toob, vaid  valmistatakse endid võitluseks, õpitakse uusi sõjariistu tarvitama ja õpetatakse teisi, käiakse mitmel korral Venemaal toetust nõu­tamas jne. Ja kui viimati veel Tallinn oli ainsaks vastaste toetuskohaks, ei jäeta seda ainult lähimate naabrite mureks, vaid pea­aegu kogu maalt tulevad mehed seda hävitama. Aga nende nähtavate edumärkide kõrval nüüd torkab siiski kohe silma, et rahval puudub endine julgus, ei ole, nagu alguses, kõikumata, usku oma jõusse, otsitakse abi venelasilt, tehes neile suuri möön­dusi, ei juleta  igalpool vastase ametnikke ja preestreid surmata või vangistadagi, kartes, et kättemaksmine tuleb siiski, kohe peale esimeste löökide antakse täieliselt alla. Varsti peale vastu­hakkamise alguse märkame, et see ei ole kuidagi kavakindel, enam-vähem ühiselt kokkulepitud ja juhitud, vaid Sakala ja Ugandi talitavad eraldi, teised jälle eraldi, hajutakse, lastakse endid kiirustada ja eraldi lüüa. See ei ole täiesti teadlik ühinemine, endiseist nõrkusist arusaades korraldatud tegevus, vaid oma vabaduse kaotuse  pärast meeleheitel, valusate kogemuste ja sõja hävituste hellaks ja araks tehtud rahva kokkukogumine.