Kui aga tahame liita intelligentsi mõistega vahel ometi ka eeti­lise hindamise nõude, n. ö. intelligentsi kui niisuguse ideaali, kas siis poleks ometi parem lihtsalt sõnasõnaliselt isiku vaimsuse mõiste üle kanda ka haritlastikule kui rahva (või muu kollektiivi, näit. klassi) vaimsuse, s. o. mõistuse  ja kultuuritahte endas koondajale, sest mõjutatule ja sellest kantule. Haritlane, kas pole see ometi ,,kes tunneb oma rahvast ja tunneb teda omana", ühendab endas ter­viku ja siis seob oma tahtessegi teatud määral tolle üldsuse vaja­duse ja tahte. Ja eesti sõna "haritlane" toonitab lisaks veel "hari­tust", s. o. siis teatavat, nii mõistuse kui südame ja tahte kulti­veerimist, vähemkultuurilisest, ainult looduslikust kuidagi kõrgemaks arenemist, muidugi hinnates teatud väärtusastmestiku järgi, mis võib olla  eriline (ühel ülimana väline, teisel mõistuse, kolmandal tunde kultuur jne.).