Tartu on teistmoodi linn. Hilisõhtul bussi pealt läbi kesklinna jalutades märkasin, et inimestel on juba karvase äärega kapuutsid peas, aga välikohvikud on ikka avatud. Inimesed on siin kuidagi ilusamad, võib-olla sellepärast, et nad on nooremad või rõõmsamad, ega mina ei tea! Imetlesin nii pimedas kui valges Supilinna arhitektuuri ja imestasin, kuidas mõne hubase ja lilleklumpidega korda tehtud maja kõrval seisab teine küll puhta tahtejõu peal püsti. Jalutasin vist esimest korda elus üldse lauluväljaku tagusel spordipargis ning leidsin, et sügisese Supilinnamiljöösse sobib erakordselt hästi Hispaania kitarrimuusika kõrvaklappidesse pinisema. Meenutasin üliõpilaselu juhtumisi, lollusi ja nalju. Seda, kuidas me ühel öösel kella kahe paiku ühe respekteeritud hambaarsti ukse taga käisime vaarikamoosi küsimas, sest tahtsime maisipudingit teha. Ja mis puding see ilma moosita on! Moosi me muideks saime ka. Või siis seda, kuidas 7 aastat tagasi oli Supilinnas veel vähem asfalteeriud teid ja kuidas ühel pimedal sügisööl ühe tänava otsas valgus otsa lõppes ja seetõttu oma kursavendadega lähemalt tuttavaks sain. Ja veel palju-palju muid seoseid väikeste puumajade, jõe, sildade ja vanalinnaga.