Need üksiknäited peaksid iseloomustama ka üldist olukorda XVIII saj. lõpul: vennastekogudusel oli palju raskusi rahva liigjoomisega ja ta võitles pidevalt selle vastu. Ei jäänud tulemata ka suuremad positiivsed saavutused, nii et juba kaasaegsed ratsionalistid pidid üles tõstma kardinaalse küsimuse: kui palju herrnhuutlased mõjuvad talupoja jõukusele, töökusele, korraarmastusele, mõistlikule perekonnaelule, lastekasvatusele ja muile edusammudele, mis vastasid ka ratsionalismi filantroopilise  õpetuse põhisuundadele. Tahestahtmata langes otsus herrnhuutlaste kasuks. Seejuures märgiti ühe tähtsama faktina ka herrnhuutlaste joomapõlgust, mis pani neid korralikumalt töötama ja varandust koguma ning viis neid kõrgemale moraali astmele. Kui talupojad olnud enne laisad ja liiderlikud, siis herrnhuutlaste mõjul nad saanud hoolsaiks majapidajaiks. Nõnda ei jäänud ratsionalistidel muud üle kui suhtuda herrnhuutlikku usuliikumisse heatahtlikult, kuigi see oma äärmusliku müstikaga oli otsene vastand  ratsionalismi mõistuse-õpetusele. Alles XIX-1 sajandil hakkasid ratsionalistid vaenustama vennaste liialdusliikku äärmuskallakut, millel puudus endine mõistlik rahvakasvatuslik suund.