Bussipeatuses veetis sihipäraselt aega naisterahvas, kes oli võtnud nõuks ümber lükata Liisi Eesmaa Mimis esitatud teesi, et eestlased on sündinud mingi hallsoolikaga, mis ei lase neil värvilisi riideid kanda. Kui esialgu  võis tunduda, et riided olid selga saanud põhimõttel "Mu riidekapp läks põlema ja see on kõik, mis terveks jäi", siis lähemal uurimisel võis see olla ka "Mu riidekapp läks põlema ja need on minu kõige kallimad asjad, mille ma põletushaavadega riskides sealt välja suutsin tuua". Aga kirjeldagem seda rõõmsat plahvatust lähemalt. Lipupunane käekott, pisut tumedamat punast tooni tikkkontsaga saapad. Kapsaussiroheline nahkjakk, kapuutsi ääres samas toonis karusnahk. Jope lõppes just sealmaal, et avaneks  takistamatu vaade karvastesse leopardimustrilistesse pükstesse kammitsetud tagumikule. Näo järgi (kortsud+pigmendilaik) oli tegu ehk 50aastase inimesega, aga seda uhkem ju! Oh Liisi Eesmaa, rõõmusta! Ei mingeid porikarva barette ja mudajaid mantleid, me suudame, kui tahame, elu ei lõpe 30. sünnipäevaga, võrsub veel talente meie muserdatud rahva seast - kõik see tulvas minust läbi.  Siis võttis daam telefoni ja hakkas vene keeles rääkima.