Ühest küljest ei vaja Rein Sepa (19211995) nimi üldse mingeid kommentaare. Siiski olen mõnikord mõelnud, milline koht võiks tal olla praeguses kultuuriteadvuses, kuidas ta isiksus ja looming mahub tänapäeva. Kahtlemata on Sepa fenomen üpris marginaalne, mistõttu ta tegemisi ei ole alati justkui märgatud ega vääriliselt hinnatud. Ega asjahuviliste ringki ole kunagi eriti suur olnud. 1970-ndate aastate raamatudefitsiidi tingimustes seisis Vanem Edda pikka aega allahinnatuna poe ülemisel riiulil. Räägitakse, et Rein Seppa polevat omal ajal võetud meie Kirjanike Liitugi, kuna ta oli sisse kirjutatud Läti NSVsse...   Seda enam on kiiduväärt, et Teejuhi tegijad  Tallinna koolilapsed  oskasid Läti raja tagant enestele nii vahva guru leida.   Taustaks pisut sellestki, mida filmis ei näidata.   Eesti kirjarahva leksikonis on ühtekokku seitse Seppa. Tartus advokaadi peres sündinud Rein Sepp on õppinud Treffneri gümnaasiumis ja Tartu Ülikoolis (peamiselt germanistikat, stuudiumi lõpetamata), töötanud Saksa okupatsiooni ajal Eesti Sõna toimetuses, kust mobiliseeriti Saksa sõjaväkke. Pärast sõda varjas end kuni nõukogude võimu poolt väljakuulutatud amnestiani (1946), seejärel töötas Saida sovhoosis tagasihoidlikes ametites. Kuid arreteeriti ikkagi (1949). Seitse aastat (19491956) tuli vangis olla (peamiselt Vorkutas). 1957  tänu suurele vene sulale  jälle kodumaal tagasi. Elas Läänemaal Risti alevikus apteegimajas ja Tallinnas. Viiekümneselt läks Lätimaale, Mõisaküla lähedale Ipiki külla  oli seal lelle talus elanud juba lapsena. Jäigi Ipikisse ligi veerandsajaks aastaks  surmani.   Rein Sepa elutööks oli germaani eeposte tõlkimine eesti keelde. Kuigi selle kujuteldamatult grandioosse töö viljade nimekirja võib leida teatmikest ja ka filmis on kõik eraldi üles loetud, tooks siin veel kord ära:   1970  Vanem Edda,   1977  Nibelungide laul,   1989  Wolfram von Eschenbachi Parzival,   1990  Beowulf, 1990  Noorem Edda, osaliselt,   1992  Anglosaksi kroonikad ja poeemid.   Lisaks muistsete lugulaulude vahendamisele on Rein Sepp tõlkinud ka värskemat klassikat  saksa (Goethe, Schiller, S. Zweig), hollandi (Th. de Vries, H. van Eyk, Multatuli jt), inglise (Shakespeare, W. Blake jt) keelest. Napilt on tulnud algupärast toodangutki  1960-ndatest paar ulmekirjanduse valda kuuluvat kirjatükki.   Tavakujutlus seostab eeposte tõlkijaid, mütoloogiaspetsialiste jms ülimalt linliku, tubase, looduskauge ja loomtõsise eluviisiga (kuivikust kabinetiteadlane surnud keelte käsiraamatute ja teatmeteoste virnade vahele uppumas jne). Rein Sepp aga elas oma elu viimase kolmandiku maakohas, kaugel raamatukogudest, ülikoolidest ja rahvusvahelistest sümpoosionidest. Hiigeltõlked eesti keelde on sündinud kusagil Lätimaa kolkas!   Teejuht mütoloogiasse (© Oriest Studio ja ETV, 1996) on valminud J. Westholmi gümnaasiumi filmialase ühenduse Oriest Studio õpilastööde baasil. Filmisid Peter Murdmaa, Jaak Kilmi, Madis Mihkelsoo  kogenud tegijate Rein Lillmaa, Ago Ruusi, Arvo Vilu ja Rein Pruuli juhendamisel. (Tegemist on  operaatoritöö osas  küll õpilastööga, kuid see ei paista kusagilt välja. Eks professionaalide kohmakusi ole ka omajagu nähtud...) Helikujunduses on kasutatud kilde Richard Wagneri ooperitest, mis ilmselt ongi temaatikaga ainuvõimalikult seostuv lahendus. Kõne alla oleks tulnud vahest ka Griegi, vähemal määral Sibeliuse muusika. Rezhissööritöö on teinud Helle Karis. Küllap jäi montaazhilaua servale ohtralt n.-ö musta, ehkki kultuurilooliselt üliväärtuslikku materjali, mis filmi lihtsalt ei mahtunud.   Helle Karist on varem hurjutatud, justkui oleksid ta lastefilmid üleliia magusad ja nunnutavad. Asjata! Üleüldisele kõleduse ja kalkuse dominandile, mis on tüüpiline ka lastele pakutavas imporditud repertuaaris, võib mõnikord julgesti vastu seada koguni suhkru ja pisarate kokteili. Viimasel ajal on hakatud seltskonnas hea sõnaga meenutama Karoliine hõbelõnga ja teisigi. Üks väga tuntud asjamees tunnistas hiljuti täiesti tõsiselt, mäherduse vapustava heldimustunde oli temas esile kutsunud laste kojutuleku stseen Nukitsamehes. Muide, Karise filmidest tuntud haldjakleidikesi kannavad ka Teejuhi rituaalides osalejad.   Teejuht mütoloogiasse näitab Rein Sepa argi- ja pidupäevast eluolu, tema tegemisi nii Ipikis kui ka lühemaajalisel Tallinnas-käigul. Mõistagi on filmis suur osatähtsus lavastatud stseenidel. Tegemist ongi pigem portree- kui puhtakujulise dokumentaalfilmiga. Ent viimaselegi ei panda enam lavastuslikkust pahaks, pigem vastupidi.   See, mida Rein Sepp filmis teeb, ja see, mida ta räägib,  kumbki on omamoodi nauditav ja hariv.   Rein Sepa kodu seinad on kaetud naivistlike Parzivali-teemaliste joonistustega, autoriks peremees ise. Selles talumajas ongi sündinud eeposte tõlked, seal elab vana germanist ihuüksi, sest naine on ammu aaside õues, ja surnud on ka koer Tuki, kes õppis hollandi keele selgeks ning kelle surmatunnil esines peaaegu et üleloomulikke nähtusi.   Nii nagu Rein Sepa elupaik, ei vasta ka ta isik tavakujutelmale. 70aastane vanamees teeb noortega tempe kaasa, põlvkondadevahelist vastasseisu ja haakumatust pole ollagi, kohati on vanur noortest vaata et joviaalsemgi. Sageli hõljub ta mingi omaenese siserütmi järgi, kuulab justkui oma sees helisevat muusikat, tantsiskleb kergejalgselt ja liigutab käsi kui dirigent nähtamatu orkestri või koori ees... või nagu vana, hapra kondiga lind. Teenäitaja muinasmaale võib ühtviisi vabalt hõljuda ja joosta nii Ipiki külatänaval kui ka Tallinna lennujaamas väliseestlasest õde ära saates. Vana on nii väge täis, et mõne aasta pärast juhtuvat lõplikku äraminekut ei oskaks veel kartagi. Muidugi, see ahelsuitsetamine sellises eas...   Kõik, mis Rein Sepp noortele pajatab, on ülimalt õpetlik.   Sõna Ipiki tähendus olevat kuidagi hobustega seotud, väidab Sepp. (Ma ei tea, kuidas on hobune läti keeles; kreeka keeles on hippos. Lätis sõna alguses h-d ei ole, nii et küllap vist... Kui aga mõista hobust kui sümbolit, siis kindlat ja sobivat skandinaavia- või baltipärast seletust polegi varnast võtta. Indoeurooplaste jaoks üldse on hobusel olnud tihti kahetine tähendus. Päikest ja elujõudu sümboliseerib valge, kuldne või tulekarva hobu õilsa jumala sõjavankri ees. Sellise hobusega seostub mõistus, arukus, suursugusus, valgus, dünaamiline jõud, prohvetlik ettenägemisvõime, mõtte kiirus ja aja kulgemine. Seevastu Kuu jõudusid  ööd, niiskust, räpaseid auravaid miasme, ohtlikku merd ja kaost, samuti brutaalset loomalikku energiat võrdkujustavad okeaaniliste jumalate võitlusratsud. Metsiku ajujahi [wilde Jagd] esiratsuri või Erlkönigi nägemine tõi saksa vanarahva meelest kindlat hukatust.)   Rein Sepp juhib tähelepanu elunähtuste korduvusele, tsüklilisusele. Ent kordumine/kordamine eirab dünaamikat. Seepärast päris mehhaanilist, 100%-list kordumist ei olegi olemas. On arenemine, uute vormide tekkimine jne.   Teine tähtis tõdemus: vanasti, kui puudusid raamatud ja teised info talletamise vahendid, mõeldi mõnikord n.ö tühimikes  nad mõtlesid ees- ja tagapool nulli. (Kokkupuutepunkte vist nagu vanaindia unjata-mõistega?) Et teada saada, mis iidsete aegadel toimunud, viis muistne lugulaulik end loomepalangus teatud meeleseisundisse, mis võimaldas tal saada informatsiooni rahva kollektiivsest alateadvusest. Rein Sepp: Nii et tema on lasknud selle hiiglamaterjali, mis tal käepärast on olnud või mida ta mineviku suunas aimanud on, kõike seda ta lasi läbi enese. Teisiti ta ei oleks saanud seda kokku kirjutada, endast nagu uuesti välja paisata... Nii et siin on selle nähtusega tegemist, kus kogu loodus, kogu ajalugu, kõik-kõik, mis üldse kultuuris liikunud on, on korraga käinud läbi ühe inimese kere. Küllap sobib öeldu ka lausuja enese kohta  teisiti poleks mõeldavgi orienteeruda kadunud maailmade pisiseikades, mida hea tõlke tegemiseks vaja teada.   Teisal viitab Sepp ühele inglise astronoomile, kes öelnud, et millalgi möödunud sajandi keskpaiku laskis inimkond milleski olulises väga viltu. Eks seepärast olegi inimese vahekord bioloogilise ja muu maailmaga tänini lapsekingades.   Kõige tähtsamaks peab vana tark mees elu jooksul omandatud otsusekindlust  see on ainus varandus, mis meil on maa pealt manalasse kaasa võtta!   Goodbye, Johnny! laulab Rein Sepp sõpradele üsna filmi lõpu eel...   Korra välgatab Rein Sepast tehtud filmis pikne ja kärgatab kõu  eks see ole Thor, kes müristab oma vasaraga. Välk tähistab ka valgustatuks saamise hetke, inspiratsiooni haripunkti. Korduvalt eksponeeritud vikerkaaremotiivi võib aga mõista kui Odini ehitatud Bifrösti silda, üle Linnutee viivat värelevat teed, mida mööda surnute hinged jõuavad maa pealt Aasgardri. Muinaspõhjalaste ettekujutuses oli Bifröst kolmevärviline, keskmine riba oli punane  tuli, mis neelas vääritud hinged. Filmis räägib Rein Sepp ka Urdrist kui sillast, mis ühendas muinaspõhja maailma uue, kristliku, Uuel Testamendil põhineva ilmaga.  Rein Sepp ei pääsenud vist Valhallasse, sest ei langenud lahingus. Kuid kopsakat ruunikirjadega mälestuskivi väärib Lätimaal Ipiki külas paiknev õuepealne küll, olgugi et üks tubli ja õnnestunud filmitükk  eks seegi monumentum.