Sel aastal tuli kevad tõepoolest teisiti. Või õigemini ei tulnudki, sest lõppematud lumetormid ja päevalgi võimutsevad külmakraadid räägivad vägagi talvises keeles.  Seegi, et lumi on maas püsinud juba peaaegu pool aastat, pole karm müüt, vaid tegelikkus. Ma olen talveväsinud, nagu ka suusateed jäiste tuulte eest kaitsev metsatukk, mis on liiga väike eksimiseks ja liiga suur otsimiseks, suutmaks sellest kevade silmad üles leida. Tagasiteel see siiski õnnestub. Keset lumist aeda istub õunapuuoksal üks hullult õnnelik kuldnokk ja laulab justkui meelest ära. Ja ma võin öelda: täna nägin ma kevadet.