Kaitsevalmiduse uurijaid on süüdistatud ka oletamises. Kas Eesti oleks 1939. aasta  sügisel suutnud N Liidu nõudmistele sõjali­selt vastu seista? Missugused oleksid olnud Eesti võimalused ja kui kaua oleks suudetud maad kaitsta? Juhtkonna poolt valitud joone kaitsjad on sõjalise valiku kaitsjaid arututeks tembeldanud. Sõjaline vastupanu ei oleks tähendanud mitte ainult Eesti riigi, vaid ka kogurahva hävingut. Linnad ja külad oleksid maa pealt pühitud ja ter­ve eesti rahvas küüditatud kaugetesse N Liidu karukolgastesse. Sel­lest kohutavast saatusest päästis eestlased Konstantin Päts (ja  vähe­mal määral ka Johan Laidoner). Nii mõnegi silmis on Päts peaaegu "päästjana" tõusnud Eesti ajaloo suurmeheks. Ants Oras kirjutab oma raamatus "Eesti saatuslikud aastad": "Kõige järgi otsustades arvas ta (Päts), et ainus võimalik moodus Eestit päästa on aja võit­mine. Vastuhakk oleks ilmselt tähendanud kogu rahva väljasuremist ning loorberid rahva haual oleksid olnud liiga kallis hind, mida rii­gipea oleks tahtnud taotleda." (244) See mõte levis laialt ja väljendit "loorberitest" kasutati ohtrasti.  Tegelikult ei põhjenda Oras mingil moel oma väljaütlemist eesti rahva täielikust väljasuremisest. See on lihtsalt fraas, mida on hiljem palju korratud, sest see sobib hästi Pätsi ja Laidoneri loodud propagandakuvandi ja seletustega.