Kuid oletus, et pelgalt omaniku teke lahendab iseenesest kõik mõne konkreetse ettevõtte või isegi tema asukohapiirkonna ees seisvad probleemid, ei olnud ka millegagi põhjendatud. Iseloomulik näide on rootsi uusomanik, kes tubakavabriku Leek kui oma toodete konkurendi lihtsalt  kinni pani. Lisaks peaks olema selge, et eraõiguslike omandisuhete mudeli pealesurumine igasugustele ühistegevustele ei mõjunud ühelt poolt sugugi alati positiivselt (näiteks kolmanda sektori ning kodanikualgatuse võimalusi oluliselt pärssides) ning konsolideeris teiselt poolt võimu suhted teatavate huvigruppidega, kellel oli võimalik omanike tekitamise protsessis kaasa rääkida. Need olid ühelt poolt restitutsioonilised omanikud, eelkõige väliseestlased, teiselt poolt mitmest suunast sisse tulev  väliskapital, kolmanda osapoolena aga nn Eesti kapital, mida esindasid enamikus okupatsiooniaja lõpu ja iseseisvuse alguse segadusis oma soodsat positsiooni ära kasutanud sovhoosi- ja tehasedirektorid ning nõukogude rahandus- ja kaubandussüsteemis tegutsevad, seega siis vana režiimi poolt aktsepteeritud inimesed. Muidugi leidus ka tõesti uutel alustel oma firma tühjalt kohalt ülesehitanud ärimehi, kuid nende võimalused ärivälja mängureegleid mõjutada olid teiste huvigruppidega võrreldes väiksemad ja nüüdseks ongi suur  hulk neist ettevõtetest väliskapitalile ära müüdud.