Berni ülikooli uurijate teadustööst selgus, et teiste tegevusest kasu lõikavad rotid aitavad sarnaselt samasse olukorda sattunud inimestele oma liigikaaslasi tavalisest meelsamini.  Enne Shveitsi teadurite rotikatset ongi sellist üldistatud vastastikkuseks kutsutavat käitumismustrit seni jälgitud vaid inimestel.  Uurimistööd juhtinud Michael Taborsky sõnul on selle heaks näiteks olukord, kus keegi leiab telefonikioskist raha - kontrollitud tingimustes läbi viidud katsetes on  kindlaks tehtud, et sarnast head õnne kogenud inimesed aitavad võõraid abivajajaid oluliselt suurema tõenäosusega.  Kui seni seletatakse taolise käitumise olemasolu inimestel peamiselt kultuuriliste faktoritega, siis sama käitumismalli ilmnemine ka teistel elusolenditel näitab, et sel peavad olema sügavamad bioloogilised ja evolutsioonilised juured.  Taborsky ja ta kolleegid õpetasid rotte tõmbama kangi, mis võimaldas teistel närilistel pääseda ligi maitsvale toidule, samas kui kangitõmbaja ise toitu  ei saanud.  Sel viisil suupoolist saanud rotid aitasid oma tasuta toitu mitte saanud liigikaaslastega võrreldes võõraid rotte 20% suurema tõenäosusega.  Bioloogid on olnud alati raskustes selgitamaks olukordi, kus loomad teevad omavahel laialdast koostööd, sest evolutsiooniteooria kohaselt on elusorganismid kohanenud maksimeerima oma isiklikke ellujäämise võimalusi.  Ühe perekonna liikmete vahel on koostöö evolutsioonilisest vaatenurgast mõistetav - nii suurendatakse tõenäosust, et isendite ühised geenid saavad edasi kantud.  Mittepereliikmete puhul on olukord keerulisem, sest ühest küljest tundub loogiline, et üks isend aitab oma liigikaaslast ja saab hiljem vajadusel temalt abi, ent samas on selline koostöö haavatav isendite poolt, kes võtavad küll abi hea meelega vastu,  ent ei aita teisi mitte kunagi.  Inimesed suudavad oma kogemustele ning partneri isikuomadustele tuginedes reeglina abipaluja aitamise üle üsna täpselt otsustada, ent antud tüüpi otsene vastastikkus toimib vaid piiratud tingimustes ning alamate loomade puhul ei ole nii keerukas pidev analüüs erinevatel põhjustel usutav.  Siin tulebki Taborsky arvates mängu üldistatud vastastikkuse põhimõte, mille puhul isend eeldab, et ta viimatine kokkupuude ükskõik millise teise indiviidiga kujutab enesest  viisi, kuidas terve kogukond reeglina käitub.  Nii tuleb igal loomal meeles pidada vaid oma viimast kogemust, mis on oluliselt lihtsam mehhanism ning seetõttu ka tõenäoliselt evolutsiooniliselt palju olulisem.  Taborsky kinnitusel ilmnesid rottidel siiski katsete käigus mõlemad käitumisjooned - abistatud rotid aitasid suvalist tundmatut liigikaaslast 20% suurema tõenäosusega, ent neile heateo teinud isendit aitasid nad enam kui 50% keskmisest sagedamini.  Seega toimivad kaks vastastikkuse põhimõtet rottidel samaaegselt - kui isend suudab meeles pidada, kui suuremeelne ta liigikaaslane on, siis kasutab ta seda informatsiooni otsustamaks, kas ja mil määral on mõistlik koostööd teha; kui ta aga ei suuda seda meeles pidada, siis saab isend kujundada oma käitumist  tuginedes hiljutistele üldisematele kogemustele sellest, kui abivalmid teised loomad ta vastu on viimasel ajal olnud.    Vaata ka: