Meenub see, mille tunistajaiks meie, nooremad, ise ei ole aga mis end ometi läbi teiste, läbi vanade, ajaüleste tarkade meeste ja naiste on sügavalt me ajukäärdusesse talletunud. Sõjajärgseid aastaid on emotsionaalses mõttes kõige paremini lahti kirjutanud Viivi Luik "Seitsmendas Rahukevades". Oma vaatenurgast ka Kaplinski "Isale". Kui Kaplinski  budistlikule võõrandumisele (detachmendile) veel kolm vinti otsa keerata, saame aseksuaalse kosmopoliidi, Tode. Neid kahte lugedes tahaks küll vahel otse kõrva sisse kisendada: "Kas te enam armastada ei suudagi?"