Nüüd on sobiv heita pilk eesti kirjandusele. Kui vaadelda 1930. aastaid, mis samuti kujutavad endast mõnevõrra kitsendatud olukorda, kus ühe teatava, s.t võimulolijate ideoloogiaga kooskõlas ja seda propageeriv väljenduslaad oli teiste suhtes eelisolukorras, siis toonasest kirjandusest eespool kirjeldatud varjatud irooniat arvatavasti ei leia.  Eelkõige puudus selleks vajadus - ülevalt poolt suunatava propagandaga kaasaminemine polnud kohustuslik ega kriitilisest vaimust kantud seisukohtade avaldamine otseselt keelatud, kuigi sellisel juhul tuli muidugi arvestada, et näiteks Riigivanema preemia laureaatide hulka ei olnud eriti tõenäoline sattuda. Kui 1930. aastate olukorras rääkida varjatumast iroonilisest mässamisest, näiteks seoses Heiti Talviku ja tema esikkoguga "Palavik" (1934), siis iseloomustab seda pigem mäss üldise konformismi, utilitarismi,  tundetuimuse ja mõttelaiskuse vastu. 1935. aastal on Heiti Talvik arvanud: "Kuna vaimuelu tipel ollakse juba üle saamas XIX sajandi odavast utilitarismist, on vastav elukäsitus seda sügavamalt juurdunud meie argipäevas. Oleme muutunud odava komfordi orjadeks ... Üldse on väärtushinnangud löödud halastamatult segi: kuna "jumalameele" (A. Hindi termin) avaldusis kiputakse nägema "kummitusi tühjusest", arvestatakse pangavõlgadele rajatud kivikolosside kui ülima reaalsusega." (Talvik 1989: 1695.) Talviku  "Palavik" aga oma mängulisuse, vooritava peene iroonia ja eneseirooniaga, oma äärmusliku ning eesti luules tollal suhteliselt enneolematu temaatika ja makaabrite dekoratsioonidega ongi mõeldud lugeja äratamiseks sellest komfordiunest, tema asetamine piirsituatsiooni, sundimaks teda järele mõtlema elu ja iseenda üle.