Ja samuti olemas on ka nende kummagi valitsuse vaheldus, teatav rütm. Organismi alguses sünnis ja elu esimesel poolel ta kasvamistung on jõu­lisem, näib nagu selles valitseks intensiteeditung veel esikohal, kui seda "psüühilist" mõistet julgeksime üle kanda ka n. n. füsioloogilisele elule, vähemalt metafoorina. Kuid siis, jõudes oma miljööst ja liigitraditsioonist tingitud piirini, ta  kasv lakkab, ta püüab veel ainult säilitada oma seniseid eluvorme ja tardubki lõpuks neisse ning sureb. Aga enne seda üks osa, igavesest kasvamistungist aetud, on eraldunud temast ja alanud uut kasvu uuena organismina. Ainult uuesti sündides ongi loogiliselt võimalik elu põhimise vaheldusvajaduse, elutunde "intensiteedi" kestmine. Elu põhidünaamilisest olemusest järgneb, et organism peab surema ja jälle sündima teises, sest ainult nii võib kesta ta elu kui niisugune, kui vahel­dus, kui intensiteet. Sellest  elu vaheldusolemusest ja seega kahest põhijõust oleneb nii see elu- ja surma rütmikus, mis orgaanilist elu enim eraldab ühejoonelisest mitteorgaanilisest elust.