Palju suuremas hingeahastuses on aga A. H. Tammsaare ja H. Bernsteini Juudit, mis nende draamade viimsed vaatused muudab soo­tuks erinevaks piibli tekstist. Nad ei jäta Juu­diti mitte üksnes ilma Olovernese varandusest, mis piibli järgi annetati talle tänutäheks tehtud töö eest, vaid tõukavad ta ka suure ahastusse. A. H. Tammsaare Juudit pihib rahvale oma teo õiged motiivid ja nõuab endale surma, sest peale Olovernese on ta lasknud tappa ka veel oma sigimatu mehe Manasse. Juuditi päästab rahva viha käest Osias,  kes enese tapab. Samuti laseb A. H. Tammsaare vahepeal rahval rüüstata Juuditi maja, nii et murtud kangelanna peab asuma elama vana Siimeoni juure. Ka H. Bern­stein laseb oma kangelasel sattuda suure hinge­hädasse ja vaevelda õudsel ööl võlla all, kus kõigub Olovernese pea. Teda ei suuda lunastada ka armastaja Saaphi enesetapp. Samuti kui Tammsaare Juudit, tunneb ta, et ta on tapnud ainsa mehe, keda ta on armastanud.