Meie esimene muinsusromantika kõrgaeg möödunud sajandi keskel täitis oma ühiskondliku kohuse, andis selle, mis too­kordsete siinsete vahenditega võis anda (Kalevipoja aineist teist Kalevala taolist asja teha oleks ju olnud absoluutne võima­tus). Mis aga puutub  soome muinsusromantika teise õitseaega, siis jäi selle vaste meil peaaegu üldse tulemata, sest vaevalt võime seks nimetada meie "Väike-Maarja Parnassi" jt. järelromantikute rohkeid katseid sel alal.