Võite nüüd küsida, et miks ma kirjutan seda 31. detsembril ja kuu pärast Kristjani matuseid. Osalt selle pärast, et  mustandina olen seda kirjutanud alates 27. novembri õhtust aga mitte leidnud jõudu seda lõpetada ja avaldada. Täna tuli mulle meelde aga 2002. aasta detsembri viimased päevad kui esmaspäeva õhtul naeratavalt kaamera ette jäänud 20-ndates neiu langes järgneval päeval kallaletungi ohvriks ja suri. Me keegi ei tea ette seda viimast päeva ja surma üle ma nalja ei tee aga näiteks selle möödunud 8 aasta jooksul olen ma ära unustanud selle inimese perenime. Ma sooviksin, et aastal 2020. oma blogi alusel näiteks  midagi memuaaride laadset kirjutades ei peaks ma nüüd enam inimese täieliku nime üle nuputama. Samuti on see talle omamoodi surematuse andmine, sest internetis võib inimene elada kauem kui füüsiliselt. Võtame kasvõi näite missioonidel surma saanutega, kelle virtuaalsed kontod Orkutis eksisteerivad veel edasi. Kristjanil ei olnud taolisi kontosid ja tema kadumist internetis ei märgatudki. Tõsi, Aarne Rannamäe mainis seda Vikerraadio rahvateenrite saates aga nimetuna ja lihtsalt näitena, et "ka 31. aastaselt võib  siin Eestis ära surra."