Kuigi keskmine põlv meie praegu tegutsevaist kirjanikest, n. n.  "keskurid" on kirjanikkudena täisealisteks saanud just sõdade ja revolutsi­oonide kestel, kajastavad nende teosed imeväärselt vähe kaasaega selle jõulisemast, positiivsemast küljest. Nad ei ole loonud teoseid, mis vas­taksid ideeliselt aja psüühele ja nõudeile, nad pole kuigi palju ka siin teenäitajad, ja kuigi nad on püüdnud kinni naelutada mõnigi kord aja jõledusi, on see enamasti ebaõnnestund. Üliindividualistliku este­tismi mürk on sööbinud liig kõvasti nende verre. Ning seepärast, kas polegi neilt  ülekohus nõuda võimatut, nõuda kirjanikult, et ta hakkaks võltsima? Teame, et nii mõnigi neist on katsunud lähemale astuda jõhk­rale ajale kas või ainult lause jõhkrustamisega, kuid sellegi tagajärjed on olnud kurvad, esteetilise peenuse asemel on saavutet mingi võimatu nigedus!