Esivanemate päritolu tundmisel on olnud nii müütilisi, juriidilisi kui ka teaduslikke funktsioone (Mitterauer 1991; Merila-Hubbard 1995). Kuid miks kõneldakse ja kirjutatakse sellest tänapäeva ühiskonnas? Vahetut praktilist tähtsust sellel ei ole:  ainult pärimusele tuginedes ei ole võimalik lahendada ühtki juriidilist probleemi olgu see siis pärimisõigus või kodakondsuse saavutamine; siinkandis pole levinud usundeid, mis seovad oma rühma liikmeid ühise esivanema ja veresuguluse kaudu. Teaduslikud uurimused (genealoogia, veresugulusest tingitud geneetilised seosed) tuginevad esmajärjekorras dokumentaalselt tõestatud materjalile, mida aga pärimus iseenesest kunagi olla ei saa.