Lugu pajatab  meile 15-aastasest Christopher Boone'ist, kes avastab, et naabrinaise koer on julmalt hargiga mõrvatud. Christopher hakkab tegelema mõrtsuka väljaselgitamisega ja samal ajal kirjutab sellest raamatut. Konks on selles, et ta on küll väga osav matemaatikas, füüsikas ja üleüldse analüütilises mõtlemises, aga üsna kehvade sotsiaalsete ja keeleliste oskustega. Metafooride mõistmiseks peab ta neid pähe õppima, inimeste miimikas avalduvad tunded ajavad teda segadusse, naljad jäävad talle arusaamatuks. Päris huvitav  on ka täielik empaatiapuudus. Nagu ka raamatukaas vihjas, viitab see kõik Aspergeri sündroomile. Autor on küll ise öelnud, et ta ei tea sellest suurt midagi. Minu arvates vahet pole, kas tegemist on nüüd mingi sündroomiga või mitte, igatahes õnnestus Haddonil Christopherist väga realistlik mulje jätta. Nagu öeldud, ajendas Christopheri raamatut kirjutama naabri koera vägivaldne surm. See müsteerium saab tegelikult võrdlemisi kiiresti lahendatud, see-eest kujunevad raamatu alguse kõrvalliinid raamatu lõpu  poole põhiliinideks. Kirjutaks täpsemalt, aga siis rikuks ma mitu süžeepööret ära. Nii et peate ise lugema. Võin vaid veel seda lisada, et igasuguste ülesannete ja skeemide näol on teksti ohtralt reaalteaduslikke teadmisi pikitud. Ega kõik meelde ei jäänud, aga ma sain lõpuks ometi aru ühest tõenäosuse ülesandest (lk 78-82), mille vastust ma küll enne teadsin, aga mida ma nüüd ilmselt ka seletada oskaksin.