Guess who's returned from the Great Exodus of March 2011? Well. I'm gonna tell you one word about it - CONSTANT WORK! A' te jõudsite sellisest klassikalisemast värgist vahepeal juba puudust tundma hakata, eks? Well i've done cooked you up a nice one! Revu - alkaa!    Tegu on taaskord lühiromaaniga Tšehhoslovakkia Rahvavabariigist  kaheksakümnendate algusel. Josef Fraisi  tähtteosega seob raamatut ka see, et autor pole pelgalt kutseline (rahva)kirjanik, vaid teeb ka muud tööd, ning kirjutab nimelt sellest tööst. Mis on tihtilugu huvitavam kui see, kuidas kirjanik kirjutab kirjanik-olemisest, mida tuleb kõvasti sagedamini ette. Olla puhtalt kutseline kirjanik on võimalik tegelikult nii umbes neljal juhul:    1. sa oled briti kodanlane  impeeriumi hiilgeaegadel    2. sa kirjutad räigeid bestsellereid nagu JK Rowling või Stephen King    3. sa oled režiimi poolt heaks kiidetud mastaapne artist või    4. see on tegelikult võimatu, arvutused näitavad, et seda ei saa teha, aga tänu inimese kaasasündinud või omandatud maagilistele võimetele see siiski saab kuidagi teoks.    Valja Stýblová oli selle kõrvalt, et ta oli kirjanik, ka arst. Ta kirjeldab seda kui kohutavalt vaevarikast kogemust, millele lisaks  ei suuda keegi ka selle täit raskust mõista, kuna arstidest kolleegid arvavad, et kirjanikutöö on kerge ja mõnus, kirjanikest kolleegid jällegi ei mõista arstitöö eripärast vaeva ja vastutusrikkust. See omakorda viib mõttele, et arsti töö on tehnika arenguga oluliselt raskemaks muutunud - vägisi jääb mulje, et Juhan Luiga kirjutas päev otsa oma blogisse eugeenikast ja alkoholismi kahjulikkusest ja õhtul läks kirjanduslikule koosviibimisele ja ainult vahel harva tuli keegi paiset mädast tühjaks laskma (arsti  töö all peame me silmas ikka päris arsti, kes kasutab inimese keha peal tehnomaagiat, et see paremini töötaks, mitte seda pere- või jaoskonnaarsti, kes kirjutab köhatilku välja ja lepib sulle kokkusaamise pärisarstiga kokku). Stýblová sai raamatuga maha umbes iga kümne aasta tagant, antud teos tuli välja, kui autor oli seitsmekümne aastane. Mida sa ei arvaks, kui sa seda loed.  Aga see, kui palju inimesed vanasti kirjutada jõudsid, on ülepea müstika. Mismoodi Lenin oma viiekümne nelja eluaastaga jõudis kirjutada "Lenini kogutud teosed" ja sealt kõrvalt ülepea veel midagi muud teha, nagu lugeda, mida teised kirjutavad, või revolutsiooni teha, või riiki valitseda, või magada? Arvestades veel, et nad tegid seda tihtilugu käsitsi, tegid parandused käsitsi ja kui parandusi oli palju, pidid kogu värgi uuesti käsitsi ümber kirjutama (ja siis kohati juhtus, et uuesti ja uuesti) ja kahtlemata ei olnud harv ka juhus, kus tekst tüütas ära ja läks tervikuna ahju, kirjanik leidis, et kraam ikka ei tule piisavalt hea.        Seda mõistab veidi paremini, kui mõelda nii, et raamatud olid tollel ajal mingi haritud vähemuse sotsiaalkeskkond,  nende Internet. Kui võtta mingite spetsiifilisemate, viisteist aastat üleval olnud foorumite teenekamad forumandid ja kõik nende 10000+ postitust raamatutena välja anda, siis saaks sellest ka mitu head paksu köidet. Raamat oli üks põhilisi asju, mida sa oma ajaga teha said ja mõistlikke raamatuid ilmus niikuinii üsna vähe - juba 18. sajandil oli lõviosa ilmuvatest raamatutest seiklusjutud või romantilised jutustused mis olid suunatud kodanlikele naisterahvastele, kes olid juba lugema õpetatud, kuid kellel  veel midagi mõistlikku teha ei lastud (normaalseid raamatuid peeti naistele ebakohaseks). Ja kui sul on kõik sada paremat raamatut juba mitu korda läbi loetud, siis polegi nagu midagi muud teha, kui maha istuda ja ise ka ühega maha saada proovida, kui sa juba selline tüüp oled.    Niisiis, "Skalpell, palun" on klassikalises vaimus hästi toime saadetud sotsrealism. Seal on suhteliselt palju operatsioonikirjeldusi ja see ei karda öelda "emfüseem" või "müoseem", mis ometigi ei muuda raamatut  oluliselt arusaamatuks, emfüseem on see asi, mida nad parasjagu eemaldavad ja nende mõtted ning käitumine annavad piisavalt lisainformatsiooni, et sa saaks aru, kui tõsise asjaga parajasti tegemist on. Pilt, mis saadakse seitsmekümnedate idabloki neurokirurgi igapäevaelust, mõjub igati usutavana, samuti suureneb lugeja arusaamine kirurgi töö spetsiifikast. Et operatsioonide raskus erineb oluliselt ning et kirurg läheb aja jooksul paremaks, et talle ei usaldata raskemaid ülesandeid ennem kui ta on lihtsamate juures  vajalikku virtuoossust üles näidanud ning et mõni, tõepoolest, ei õpi kunagi korralikumaid lõikusi tegema ja jääb elupäevade lõpuni pimesooli lõikama või operatsioonide abitööliseks. Et operatsiooni iga sammu ja selle tulemusi protokollitakse hoolikalt ning hiljem seda analüüsitakse ning antakse sooritusele hinne, ühest viieni. Et seoses tehnoloogia arenguga peab kirurg ennast pidevalt täiendama - juba esimesel leheküljel räägib peategelanesellest, kui ülimalt vaevarikas on kudet õmmelda uue,  kuuemillimeetrise nõela ja nähtamatu niidiga, lisaks kaasneb tippkirurgi kutsega ka pea mauistlik kohustus oma saavutatud kogemusi pealetulevale arstipõlvkonnale vahendada. Saab ka selgeks, et erilist "haigladraamat" ja rivaliteeti ei toimu, koha peal käib raske ning täpse töö tegemine, meeskond on ühtne, igaüks teab, kui kõva ta umbes on. Esineb küll mõningast rahulolematst, kui arstil ei lasta sooritada nii vastutusrikkaid opertsioone, kui ta tahaks - üks kirurg tehakse peale omavolilist ning ebaõnnestunud operatsiooni  koha pealt lahti, oli ilmne, et ta peab ennast palju paremaks töötajaks, kui ta päris elus on. Armulood, kui nad toimuvad, on viisaka ning tagasihoidliku loomuga.    Kuid see ei ole peamine. Peamine, mis selles raamatus lummust tekitab, on üks paremaid minu kogetud kirjeldusi sellest, mida, ma kardan, et tõepoolest nimetati "kommunistlikuks moraaliks". Tekitab päriselt tunde, et "mismoodi sellised inimesed, mismoodi niimoodi üldse võimalik kirjutada on?" Neurokirurg ja ta naine Jitka on pea  kolmkümmend aastat õnnelikus abielus olnud ning neid võib nii mõnetigi nimetada suhteliselt suurteks puritaanideks. Eraelus käituvad naid sirgjooneliselt ning suuremaid tülisid ei ole, valitseb üksmeel, nii nende poja kui vana sõbra sõnade järgi ei ole nad kunagi pidanud kannatama "inimsuhete keeruka olemuse" all ning on otsustavalt tõrjunud igasuguseid sentimentaalsuse ilminguid, pidades neid nõrkuseks ja sihikindlusetuseks. Kuid see ei tee neist sugugi kalke ja hingetuid masinlikke olevusi, nad suhtlevad oma  lastega võrdsel printsiibil ja neurokirurg mõtleb sageli oma igapäevaste toimetuste juures sellele, mida Jitka ütleks. Jitka enamasti pilkaks teda lõbusalt ja tõmbaks ta latentset enesekesksust alla.    Samuti on tähelepanuväärne nende eitav suhtumine materiaalsesse väärtusesse ja välisesse hiilgusesse. Kui nad mingilt tädilt suvilakrundi pärivad, leiab Jitka pärast paari sealset telkimist, et see tuleks maha müüa, sest "tal on tunne, et mehel hakkab omanikumentaliteet tekkima, ja suvilat me sinna  niikuinii ei ehita", lisaks ei meeldinud talle kogu aeg samasse kohta minna. See oli vististi kõige jahmatamapanevam koht kogu raamatust, niivõrd radikaalselt erinev sellest, kuidas asjadega tavaliselt on. Suvilakrunt jäi siiski alles, sest lapsed armastasid seda, sinna paigutati tsirkusefurgoon, mis saadi läbi kirurgi ainukese "peaaegu-altkäemaksu" juhtumi: kirurg ravis mustlaskuninga tütre terveks, mustlaskuningas pakkus talle ohtralt meelehead, millest ta otsustavalt keeldus, kuid siis läksid lapsed ja  ostsid mustlaskuninga käest oma isiklike säästude eest, mida oli, arvata, umbes pool keskmist kuupalka, furgooni ära, mille juurde mustlaskuningas kirjutas, et ta hoiustab oma furgooni määramatu ajaühiku vältel doktorile kuuluval maa-alal, et juriidiliselt kõik korras oleks, ja tõmbas ise ühes tsirkusega minema, et doktor ei saaks seda tagasi anda.    Antud joontega ei käi aga kokku otsekui eeldatav rangus, tõsidus, väline korralik front ja üldine elurõõmude eitamine. Doktoril ei ole probleemi  viieaastasele ajukasvajaga poisile pool klaasi õlut anda, kui ta kuuleb, et vanaisa annab talle alati õlut, samuti lähevad meedikud rõõmsal meelel räbala telgiga Jugoslaaviasse matkama, selle asemel, et endale kõigi mugavustega järelhaagist laenata ja jooksevad täitsa auväärses vanuses mööda tänavat üles, kui neil tahtmine tuleb. Ennast ümbritsevasse maailmasse, mis neile sageli au ei tee, suhtuvad nad üsna stoiliselt, kohati mõistmatult.    Raamatus esineb ka malbelt feministlik kõrvalliin;  neurokirurgi puhul on tegu väikestviisi šovinistiga. Vanasti ja tihtilugu ka tänapäeval võib niimoodi juhtuda, et muidu on tegu normaalse vennaga, aga ta juhtub arvama, et pederastia on haigus (mis tuletab jällegi meelde ühe väiksema marksistliku teoreetiku, kes kippus homoseksualismi kodanlikuks väärarenguks midama, mida parandas vaid see, kui ta vangi sattus ja nägi, et vaesedki vennad trukivad mõnuga). Well, meie arst kaldub arvama, et naised on loomuomaselt halvemad kirurgid, sellepärast, et neid on otsekui  vähem näha. Kui ta teinekord sellest jälle juttu teeb, paljastab Jitka talle, et ta oleks isegi väga tahtnud kirurgiks saada ja et ta oli sel alal andekas ka, aga kuna reaalaega on ainult teatud jagu, olid reaalsed võimalused kas loobuda ühest karjäärist, mõlemast karjäärist või lastest. Kui mees nõutult küsib, miks temaga seda kunagi ei arutatud ja et oleks ju võinud ka ilma lasteta saada. Seepeale tuletatakse talle meelde, kuidas ta lastest normaalseks jäädes mööduda ei saanud, kui tal neid omal veel ei  olnud. Tuletatakse meelde ka hiljuti ilmunud ajaleheartiklit, kus tuntud naisprofessor oli rääkinud, et põhiline tegur tema akadeemilise karjääri õnnestumisel oli olnud üks vana sugulane, kes elas nende juures, aitas kodutöid teha ja lapsi hoida. Ning et korralikud koduperenaised on tihtilugu tigedad oma suguõdede karjääride peale. Kirurg leiab, et tema ideoloogia on olnud puudulik ja et temast oli idiootne naisi ebakompetentseiks ning laste kasvatamist naiste asjaks pidada.      Raamat osutab ebakohale, kuid ei paku lahendusi, olgugi et tollal oli juba üle viiekümne aasta möödas ajast, mil bolševik Lenin ütles, et naine ei ole iial enne mehega võrdne, kui ta on vabastatud rõhuva, mõttetu ning alandava koduse väikemajapidamise kütkeist, mis tuleks kiiremas korras asendada sotsialistliku suurmajapidamisega ja laste ühise üleskasvatamisega. Ma arvan, et tubli samm sinnasuunas oleks see,  kui üle kahe jobu elaks ühes kohas ja tegeleks ühiste asjadega. Neutraalsemate osapoolte kohalviibimine balanseeriks nii mõnetigi ka seda, kui nad kavatsevad järsku mingi kahtlase jamaga tegelema hakata.    Ehk siis ma arvan, et kõva kaheksa punkti. Selliseid raamatuid võiks olla rohkem. Raamat sai suht kuulsaks, seda tõlgiti isegi väljaspoole sotsblokki ja selle ainetel vändati film. Suhteliselt muljetavaldav. Üks selline asi veel, ja ma astun ametlikult Tšehhoslovakkia RV fännklubi liikmeks.