Saali abstraktsioonid esindavad küll äärmiselt lihtsat ja sellega omal kombel imponeerivat, kuid samal ajal ka väga vaest vormimaailma. Oma tegelaste karakteriseerimiseks saab ta läbi ainult kahe abstraktsiooniga: voorusliku ja pa­helise tüübiga, kumbki neist kõige peenemate joonteni arendatud, igas olukorras püsiva kinniskarakteriga. Ta posi­tiivne tüüp ei ole mitte ainult täiusliku iseloomuga, vaid ka välimuselt ideaalne. Kui me juhuliselt  loeme Saali positiivse naiskangelase välimusest: …"suurrätik oli üle õla tagasi langenud, mille alt paljad õlad välja paistsivad nii kaunid, nagu oleks neid kõige suurem kunstnik valgest marmorist välja raiunud", siis pole see mitte ühekordne, sattumisi lan­genud kirjeldis, vaid reeglipärane nähis. Muidugi esindab negatiivne abstraktsioon äärmusse viidud kontrasti eelmisele tüübile, nii siseelu kui ka välimuse poolest. Ainult üks nõr­kus on Saali suursugusel kangelasel: ta suur naiivsus, mis teda järjest viib  roimarliku tüübi lõksudesse, ja viimasel oma­korda on üks ainus voorus: suur teravmeelsus, nõnda et see paneb looja endagi imestama "Valges vandes": "Imelik nähtus, et inimesi on, kes ühte ainustki auusat mõtet ei tunne ja ka muidu loogikalikult mõtelda ei oska, siiski aga oma kurja südame kihutusel kõige kavalamad plaanid välja oska­vad sepitseda". Aga sellel reeglipärasuse puudumisel põhjenebki võimalus sündmustikku arendada, sest must mees peab ometi sisse kukutada oskama ja valge mees peab sisse  kukkuma, et hiljemini taas võimalus oleks teda päästa.