Peamiselt seepärast, et need on selline mõnus sotsiaalne kogemus. Mulle meeldib sinna juurde käiv suhtlus ja vahel ka veidikene aju kiusata. Viimast  vähemasti siis, kui see enam-vähem värske on.        Põhiliselt sellistega, kus olulisemad on strateegilised otsused ja veidikene instinkti. Kuiv matemaatika mängudes jätab mind suht külmaks. Või siis peab see olema väga hästi teema sisse ära peidetud. Näiteks Twilight Struggle. Arvutada oskamine kindlasti aitab, aga teema ja kaardid annavad piisavalt palju juurde, et tegemist oleks väga nauditava mänguga. Väike  õnne moment on ka sees.        Mängud, mis on puhtalt üles ehitatud õnnele, minu eriliste lemmikute hulgas ei ole. Samas väike õnn peab ikka sees olema, muidu läheb mäng minu jaoks liiga kuivaks. Õnneks on sama meelt ka enamik mängudisainereid, nii et mängitavatest mängudest ma puudust tundma ei pea.    Õnne "mehhaanika" poole pealt eelistan ma pigem  kaarte kui täringut, vähemalt lauamängude puhul. Pen'n'paper RPG puhul täringutele vastast ei ole. Ühte kaartidel baseeruvat süsteemi olen proovinud (Dragonlance), aga väga ei istunud.    Õnne teemadel muidugi ei saa jätta ära toomata ka ühte minu lemmikütlust, mis pärineb ühelt kunagiselt ameerika golfimängijalt: "Mida rohkem ma harjutan, seda rohkem on mul õnne."        Siiani on sellega nii ja naa olnud. Mõnikord õnnestub. Sõjamängu näitel - Europe Engulfedis Prantsusmaa ründamine üle Maginot liini - ajalooliselt ebakorrektne ning kui ei vea, siis ka väga suuri tagasilööke andev. Aga korra on õnnestunud, sest kõhutunne ütles, et sinna paigutatud väed on pigem bluff.    Muudest mängudest Battlestar Galactica  ite jahtimine, kui just ise kogemata üheks ei osutu, kipub olema esialgu  suht instinktiivne. Siiani on esialgsed arvamused olnud nii enam-vähem 50-50.    Enamustes mängudes üritan ma rohkem jälgida ja tegutseda vastavalt sellele, kuidas mulle tundub, et teised mängivad, mitte selle järgi, mis mängulaual parasjagu välja paistab. Ja kui mängijal on käes ports kaarte, siis ma lihtsalt pean peas läbi käima igasuguseid erinevaid võimalusi, mis need küll olla võiks.        Nii palju kui ma neid mänginud olen, on nad enamasti mulle huvitavad küll. Rohkem meeldivad need, kus täringuid vähem kasutatakse, seega päris paadunud sõjamänguriks ennast pidada ei saa. Kaardid tunduvad mulle kuidagi sõbralikumad. Ei ole päris seda ohtu, et ilus plaan väga kehvade visete tõttu täiesti lörri läheb. Kaartide puhul enamasti on balanss paremini paigas.    Konkreetselt nimesid mainides, täringutega sõjamängudest on hea mulje jätnud Europe  Engulfed, aga selle mängimine kipub võtma kõvasti aega. Kaartidega mängitavatest on siiani üks lemmikuid Horus Heresy. Peamiselt võlub see, et kui oled ennast paari tunniga reeglitest läbi hammustanud, siis mängud ise on suht lühikesed - tunniga saab isegi hakkama.        Usun, et rohkem kui nii mõnelegi teisele lauamängurile. Lapsepõlves sai kõvasti bridži mängitud, eks sealt see pisik külge on hakanudki.  Hiljem sai tegeletud Magic: the Gathering'iga - muidu väga tore mäng, aga veidikene liiga kulukas. Selle kõrvalt sai proovitud teisigi sarnaseid kaardimänge - Babylon 5, Lord of the Rings. Praegusel ajal suht hea meelega mängin Dominion'i, Race for the Galaxy't (milles ma eriti tugev ei ole), San Juan'i, Thunderstone'i.            See oli üsna kohe peale seda, kui ma samanimelist sarja olin vaadanud. Tartus oli päris mitu selle sarja fänni ning kui me leidsime selle põhjal tehtud kaardimängu, siis loomulikult pidi seda kohe proovima. Iga mängija esindas seal ühte suuremat fraktsiooni - inimesed, narnid, centaurid, minbarid, mitte-ühinenud rahvaste liiga. Lisaks tuli lisadest juurde Psi-korpus.    Mängu eesmärgiks, nii palju kui ma mäletan, oli koguda mõjuvõimu - seda sai kuni mingi piirini lihtsalt tegelaste otsese  tegevuse tulemusena. Aga võitmiseks tuli algatada konflikte ning neid võita. Igal mängijal oli sarnaselt Magicuga oma pakk, mis sisaldas tema erinevaid tegelasi, asukohti, konflikte, laevastikke, (eesti keeles ei oska hetkel head sõna pakkuda, inglise keeles Agenda) jms. Konfliktid jagunesid diplomaatilisteks, intriigideks, psi-konflitkideks ning sõjalisteks konfliktideks. Nende tulemustena reeglina võideti ja kaotatigi mõjuvõimu.        Viimasel ajal on veidikene unarusse jäänud, aga püüan ennast taas parandada. Mingi aeg sai ikka kord-paar nädalas lauamängude taha aetud, viimasel ajal päris lauamänge on harvem välja võetud. Samas, kord nädalas saab minu juures kokku väike seltskond rollimängureid, mis on ju peaaegu sama hea kui lauamäng.        Peamiselt on kaks süsteemi, millega praegu mängud käivad - Dungeons and Dragons 3.5  versioon (kõige klassikalisem fantaasiarollikas). 4 kisub juba liiga "arvutimänguks" kätte ära. Ning White-Wolfi poolt välja antud World of Darkness - täpsemalt siis Vampire: Dark Ages - pseudo-keskaegne maa, kus tegutsevad lisaks inimestele veel vampiirid, libahundid, sortsid ja muud üleloomulikud olendid. See teine ongi see, mida nii enam-vähem iga nädal korra ikka teeme. Aegade jooksul on ära proovitud teisigi - Shadowrun (küberpunkist inspireeritud maailm, kus valitsevad korporatsioonid ning korruptsioon),  Star Wars jmt.        Ma ei jagaks kaardimänge ja lauamänge erinevateks kategooriateks, minu jaoks on mõlemad ühtselt lauamängud. Rollimängud on küll veidikene teistmoodi - eeldavad rohkem ettevalmistust, eriti mängujuhilt. Minu jaoks on nad kõik on omamoodi huvitavad. Võtan seda, mida parasjagu pakutakse. Kuna ma olen ise  suht laisk organiseerija, siis lähen sinna, kuhu kutsutakse.        Praegu on vist ikka Battlestar Galactica. Ei ole jõudnud sellest veel küllastumust tekkida. Seltskonnast kindlasti sõltub ka palju, aga reeglina on tegemist väga mõnusa sotsiaalse üritusega.    Teised mängud, mida hea meelega veel ja veel mängiks on Twilight Imperium ja Twilight Struggle. Oma kogumikust tahaks ka Starcrafti vahel tihedamalt lauale  (või pigem põrandale, kuna nii suurt lauda pole :)) saada. Hiljuti ära proovitud Androidi tahaks ka veel mängida. Aga üldiselt, kuna mulle meeldivad väga paljud mängud, siis on äärmiselt raske ühte, või isegi ainult viit lemmikut välja tuua. :)        Peale seitsmendat mängu oleks ma kindlasti  öelnud, et tahaks vahelduseks inimesi ka proovida, aga praeguseks võin juba julgelt väita, et mõlemad meeldivad. Aga kui peaks ühe kindlasti valima, siis napilt jäävad  id peale.        Põnevust on rohkem, eriti enne seda, kui sa ennast avalikustad. Et kas saadakse aru; ega ma ennast nüüd millegagi ei reetnud; kas peaks agressiivsemalt kaikaid kodaratesse loopima. Muidugi siis, kui avalikult   olla, oleks inimesena ilmselt huvitavam, raskem võita. Ja siis, kui see peaks juhtuma, panna sigar suhu ning öelda: "I love it when a plan comes together".