Kompositsioon iseenesest on huvitav. Enamikus osas romaanist vaadeldakse sündmusi peategelase neurootik Görani vaatevinklist. Vahele on lükitud isikute arutelud, kes on olnud lähedased mainitud Göranile ja vaidlevad ta  mentaliteedi ja tegude üle. Sedaviisi peaks saavutatama teatav objektiivsus, kui mitte kirjanik ei püüaks psühho­paadi visaduse ja fanatismiga end kaitsta. Nooremal vennal on kõike, mis Göranil puudub. Tal on hingelist tasakaalu ja avameelsust, ta on ilus ja kütkestav laps. Emale on ta lemmiklapseks. Göranile seevastu valmistab kannatusi ta inetus. Ei leidu ühtegi sõna ega toi­mingut ümbruskonnas, mida Göran ei tõlgitseks viha ja arvustuse purskena enda vastu. Ta emast saab tõeline monstrum. Oma varaseil  aastail ja koolieas, oma edasikujunemises kunstnikuna, alul maa­lijana ja pärast muusikuna, on alati Göran see, kellele tehakse üle­kohut ja keda väline surve ja sundideed kihutavad valetama ja isegi varastama ja petma.