Laiasime eile pool päeva  Kaidiga Viru Keskuse Rahva Raamatu lastenurgas (millel ei ole nurgaga miskit pistmist) ja hirmutasime noori. Või ok, tegelikult hirmutasid nemad meid. Mingid kaks 7 klassi tüdrukut jagasid meiega näiteks oma reedese inimeseõpetuse tunni materjale (muuhulgas täpsustades, et mis sest, et joonisel on eesnahk alles, siis õpetaja ei diskrimineerinud kedagi ja seletas ikka seda ümberlõikamise asja ka) ja meie "õpetasime" neile inglise keelt (loe: üks meist üritas luuletust tõlkida, senikaua kuni teine kõveras  naeris). Seda saime ka teada, et tegelikult on neil koolivorm aga keegi ei kanna seda. Mispeale mina muidugi soovitasin see seelik pungilikumaks disainida, haaknõelasid täis riputada, vestid ja särgid ära retsida ja ikkagi koolivormi kandma hakata. Jah, te saite õigesti aru, ma ei ole nende inimeste seas, kes leiavad, et lisaks mentaalselt robotiks muutmisele peab üks kool noored ka väliselt ühesugusteks anonüümseteks kloonideks muutma. Ok ok. Tegelikult ma kiusasin hoopis Kaidit, sundides teda keset raamatupoodi  sõnaraamatuga Thomas Pynchon'i tõlkima. Kõik ülejäänud läbikäinud tegelased aitasid huviga.    Gravity's Rainbow täitsa alguses on üks tore luuletus mis sobib minu arusaamaga Eesti talvest (ja enamikust ülejäänud aastaaegadest) ning inglise keeli kõlab sedasi: