Valdava osa kõigist Liivi noorpõlve luuletusist moodustab armastus­lüürika. See on siiski vähe isiklik kogu ulatuses, kuigi toon ajajooksul muutub. Liivi esimesed armastuslaulud tunduvad inimese fantaseerimi­sena, kel armastus võõras. 1888. a. paiku muutub aga senine tõsine toon vallatlevaks, naljatavaks. Küll pole ta veel lahti "sinisilmadest" ja "punapalgeist", kuid nendesse suhtumine on teistsugune. Romantilisi aineid võttes vähem surmtõsiselt, rohkem mängivalt, tundub selles juba mingi kriitilise  vahekorra tekkimise algust. Samal ajal on esitet mingi väikene psühholoogiline joonekene. Liiv ise ei jõua vaadeldava ajajärgu ulatuses küll lõpulikult kriitilise vaatekohani vanaromantiliste vahendite suhtes, ei jõua ka psühholoogilist kõrvaljoonekest arendada luuletust kandvaks alu­seks. Kuid see oli ometi samm edasi isikulise ja psühholoogilise armas­tusluule sihis. Siiski ei tule pidada Liivi ainsaks, kes armastuslauludes, on läbi teinud niisuguse arengu. Veel iseloomulikumalt esineb see Κ. Ε. Söödil. Ei  puudu mänglevat armastusluulet ka teistel järelromantikuil. See on ülem inekuajajärgu luule, selle tähendus on pindavalmistav, ise siiski pea kunagi mitte soe ja intiim, sagedamini aga veel tundelagedam ja õõnsam kui varasemad tõsised ja šabloonilised ebaisiklikud armastuslaulud.