Minu kodu on minu kindlus.    Nii ma arvasin.    Aga kui ma paar päeva tagasi töölt koju tulin, ootas mind ees üllatus. Ja mitte just meeldiv.  Minu kindlus oli vallutatud. Mustmiljon kõlab ilmselgelt liialdamisena, aga selline tunne oli küll. Mustas igatahes. Mustadest sipelgatest.  Terve aknaalune põrandaserv kubises nendest.    Midagi nad pidid leidma. Kolm tilka... apelsinimahla? Kohvi?  Kommipaberi?  Ei saa olla, et heast peast, tulevad ja hakkavad elama. Põrandavaiba serva alla kodu looma.    Ma ei olnud  selleks ette valmistatud.    Et ma pean tuba jagama.    Väikese sõbra ema tegelikult hoiatas mind juba pühapäeval. Tema on nagu sipelgate indikaator, kui ära läks, siis luges ette. Kus nägi ja mitu tükki oli.  Õnneks oli siin-seal ühekaupa, ma ei usu, et ta oluliselt rohkem oleks välja kannatanud. Mustmiljonit nähes oleks igatahes kohe pagenud.  Meil oleks emadepäeva tort ka söömata jäänud.    Mina ei saanud põgeneda, minu kindlus, mina pidin võitlema. Õnneks on mul juba  väljaõpe ja lahinguline karastatus eelmisest suvest suvilas.  Otsisin köögikapist paki kaneelipulbrit ja raputasin. Kohe südamest, mitu supilusikatäit.    Mõjus nagu tossupomm, ma arvan. Laipu maha ei jäänud, aga sipelgaid ka mitte.    Pulber... selle võiks vist nüüd juba ära koristada, enne kui hakkab ei tea keda oma meeldiva aroomiga ligi meelitama.  ...  Fotol olev sipelgas rünnakrühma ei kuulunud.  ...