Valgeid raheteri on õuel. Hommikuti krõbiseb talla all jäätunud rohi ja puud on kaotanud oma  täidluse. Nüüd nad on kui skeletid karge udu taustal. Õhk on külm ja kõle. Loodus on külm ja kõle. Enam ei kutsu hommikuti õue nuusutama lõhnu, kuulama siutsumist säutsumist ja imetlema värve. Vesi ei kutsu enam sisse sulpsatama et jahutada päikesest ülekuumenenud nahka. Tahaks rohkem sooja pessa, vatiteki sisse, kõrvad peitu, et ise oleks rohkem enda sees ega jahtuks ses kõleduses. Oh oleks ma ometi karu. Poeks koopasse, peidaks nina käpaga ja oleks ümbritseva suhtes üpriski ükskõikne.