Vastuseks karjele, kuhu ma kadunud olen- ma ei ole kadunud ja ka mu internetielu ei ole pooleli jäänud, lihtsalt, nõme vabandus,  ei ole olnud mahti seda elada.  Nende peaaegu kolme nädala sisse on mahtunud nii mõndagi, aga ma alustan selle pusa seletamist lihtsalt ühest otsast.  Esiteks, on mul veel üks vabaajasisustus- SINA, mida ma varem siin täiesti isetult reklaamisin,osutus õigeks kohaks just minu jaoks. Projekti, mille toimima panemise nimel meie tiim töötab, on VELO. Me ise ka mõtlesime, et me kõlame nagu harrastusjalgratturite selts, aga võin teile kinnitada, et õnneks või kahjuks see nii ei ole. Tegelikkuses  tegeleme me hoopistükkis vägivallaga, õigemini selle ära hoidmisega. Üks vahva inimene juba nimetas meie ettevõtmise mõttetuks, sest, and I quote: "Nõrk saab ikka peksa." Aga me ise usume oma projekti reaalsusesse ja vajalikkusesse. Ja selle sama asjaga seoses veetsin ma eelmise nädalavahetuse RAM koolis, hästi suure hulga toredate inimeste ja hariva koolituse seltsis. Esimesel päeval üritas Peep Vain hirmsasti meie elusid muuta, reklaamides samal ajal oma raamatut ja rääkides endast. Ma ei ütle, et kogu Vainu jutt oli jama, aga osa sellest oli minu jaoks küll. Päeva lõpetuseks sooritasin eneseületusülesande- noole katkisurumine oma kõri jõuga. Kirjeldus on hirmus, teostus, ausalt öeldes, ka. Aga ma sain hakkama :) Teine päev möödus tiimiehituse tähe all ja Aivar Halleri juhtimisel. Tema jutt tundus mulle asjalikum ja ehk läks ka rohkem õigesse kohta, sest oma tiimi on meil vaja veel ehitada, sest inimestena me veel üks- ja teineteist ei tea. Esimese õhtu lõpetas teatevõistlus ja disko keskööni, millest sujuvalt minu jaoks sai pokkerimäng poistega poole kolmeni öösel. Esimest korda elus mängisin :) Kunagi sai ka magama mindud. Enne käisime poes ja mina ja Grete (tervitused Vijlandisse) panime hambaharjad ühte kappi, sest palju õnne meile, tullepeadele, hambaharjad olid koju jäänud. Mul oli hambapasta küll kaasas :) Kolmas ja viimane päev koolitas meid Artur Taevere ja tema kohta on mul küll ainult häid sõnu öelda, hästi vahva ja endasseuskuv ja maailmamuutev inimene. Lisaks veel multisportlane ka, mis oli küll väga naljakas teadasaamine (minu emme teeb ka multisporti ja nad on rajal kohtunud muuhulgas). Pühapäeval koju jõudes ja oma suhkrutükke lugedes oli nii hea meel, kuid siis jõudis reaalsus koju- mata töö, õppimata prantsuse keel, lugemata Jevgeni Onegin (siiamaani on) ja üllatus-üllatus- ka eesti keele töö. Meeletu väsimus oli, kuid samas ka suur rahulolu.  7. novembril sain ka mina oma süütusest lahti- nägin esimest Bondi-filmi. Tahaks teada, mis autokoolis ta käis, mina küll juhipoolse ukseta  sõidetud ei saa :) Ning palju poleemikat tekitanud rinnakarvade puudumine mulle küll filmis silma ei hakanud. Aga autod on ilusad, naised on ka ilusad, Bond...no mitte nii väga.  Vahepeal, enam ei mäletagi, millal, olid mul tõsised mõtted teemal, miks ma ka praegukäivat hingestrippi teen. Ma tean, et ma olen edev, aga sel hetkel oli mu hing kuidagi haige ja ma tõsiselt mõtlesin, kas on väärt see, et inimesed teavad, et ma olen natuke naiivne ja püsimatu ja enesega pahuksis, ilma mind teadmata. Lisaks  teavad nad killukesi mind ümbritsevate inimeste eludest. Ilma mind teadmata. Kuid hing sai terveks ja siinne võib jätkuda. Edevus on surmapatt, eks ma siis põlen 2 igavikku kuskil koledas kohas.  Ja esmaspäeval ma sain endale veel ühe tegeluse juurde- kell oli 18.43, kui helistas Ester ja küsis, kas ma näiteringi tahan tulla. Mina: "Nalja teed või?" Ester seletas, et ei tee, et neil on üks inimene puudu ja mul on hea mälu ja nii ma siis investeerisin oma viimased vaba aja molekulid. Kell 18.10 ootab proov  ja homme kell 7.40 start Jõgevale.  Eile (19.11) sadas maha esimene lumi ja oli üks mu lemmikpäevi aastas- sest lumi tuli korraks maha. Kell oli 17:22 ja ma istusin bussis, kui ma nägin esimesi reaalselt langevaid lumehelbeid, need tulid bussi ukse vahelt sisse ja ma muutusin hoobilt rõõmsamaks. Kuigi ma olin ainus inimene, kes selle üle rõõmustas.  Esmaspäeva õhtul veetsin nunnut aega oma väikese õega- istusime kahekesi küünlavalgel köögis ja rääkisime maailma asjadest. Kurb oli, rõõmus oli,  valus oli, hea oli. Mu pisike õde on uskumatult minu moodi selles osas- ma tahaksin talle öelda, et ma tean nii hästi ja täpselt, mida ta tunneb, sest olen kõik selle ise läbi teinud. Tegelikult ei takistagi mind miski, ma lihtsalt pole seda talle veel öelda jõudnud. Ta rääkis ka asjadest, mis mind väga üllatasid, tundub, et viimasel ajal on trend oma põhimõtted kuhugi kaugele saata ja lolliks minna. Õnneks ei meeldi mulle trende järgida. Mu väikeõde on täitsa vahva ja kahjuks/õnneks hakkab ta ka suureks saama.  OSI- klubis käisin ka eelmisel kolmapäeval. Kadri, üks vastik päikesekiir, tiris mu sinna. Ja oli vahva! Ja baltisakslaste teemadel olen ma nüüd ekspert.    Hetkel kõik.    Lumesadu,  K.