Sain märkuse, et olen kirjutamise osas laisaks muutunud. Tegelikult on see tõsi. Ma olen siia blogilehele vahel tulnud küll ja mõelnud kirjutada, aga kuidagi ei ole suutnud ennast kokku võtta. Ja mida üks sunnitud kirjutis ikka kellelegi juurde annaks.  Viimasel ajal tundub, et teen kõike kõveriti, aga millegipärast tekitavad need "valed" tegemised minus hea tunde. Ma tean, et öösel ülehinnatud pitsa ostmine pole majanduslikus  mõttes kasulik, rääkimata tervislikkusest, kuid just siis maitseb ta kõige paremini. Külma ilmaga läheb inimestel üldiselt jäätise söömise isu ära, minul käivad asjad vastupidi. Ilus päikseline sügispäev võiks ju olla kõige mõnusam aeg tervisejooksuks, mina aga venin alles siis parki, kui igasugune loomulik valgus on ammu kadunud. Ja praegu peaksin ma homseks seminariks valmistuma ja lugema, nii et ma otsustasin hoopis kirjutada.    Sügis läks nii ootamatult mööda. Mäletan, et mõtlesin oodata seda  võrratut aega, mil väljas on tõeline värviliste lehtede virvarr, ja siis kaameraga jalutama minna, aga magasin värvid maha. Nägin ja nautisin küll, aga ei teadvustanud endale, et ega nad igavesti siin pole. Nüüd on käes igaaastane kõle talve-eelne etapp, mida ma kohe kuidagi ei tahaks sügiseks nimetada, kuigi tean, et seda nime ta kannab. Minu jaoks tähendab sügis midagi muud.    Mäluga on lood katastroofilised nagu ikka. Tegin Venemaa varauusaja referaadi juba mõni aeg tagasi enam-vähem valmis,  vaid paar lõiku ja lõppviimistluse jätsin ootama. Tähtaeg oli täna hommikul kell kuus. Öösel kahe ajal olin juba rahulikult (või noh, vihaste saksakeelsete lausungite saatel) unedemaale liuglemas, kui äkki taipasin, et mul on referaat saatmata. Nii vajutasin arvuti kell 2 öösel sisse tagasi ja üritasin silmi kuidagi lahti hoida. Töö sai saadetud, aga ma ei hakanud seda hommikul üle lugema, vaevalt seal midagi rõõmustavat oli.  Saksa keel kumises mul peas eelkõige seetõttu, et vaatasin enne magama  minekut Der Untergangi, mis pole just parim liblikaid ja lilli täis unenägude tekitaja. Film ise oli päris võimas, eriti Hitleri tegelaskuju. Meeldis see, et natside puhul oli välja toodud inimlik moment, unustamata sealjuures toimunu koledust. See tegi kogu sündmustiku oluliselt mõjuvamaks. Viimase lihvi andis Allakäigule Traudl Jung, Hitleri sekretär (tema loole toetub kogu filmi narratiiv), kes lõputiitrite järel räägib ausalt oma tunnetest ja süüst, tunnistades, et noorus (ta oli Hitler juurde tööle minnes  22aastane) ei vabanda tehtud vigu. Usukumatu, kui vähe aega tegelikult sellest kõigest möödas on, sajanditki mitte.