Sellised juhtumid panevad küsima, kui palju me tegelikult teame elust ja surmast ning nende  vahele jäävast alast. Kui palju teame sellest, millises seisus on inimene, kes on kaotanud väljendusvõime? Milline on tema sisemine elu ja kui palju ta mõistab tema ümber toimuvat? Ja milline on tema tegelik tahe oma elu suhtes ja mil määral võib seda eeldada? Samuti panevad need küsima, kui palju tähtsust on õige omistada õnnetusjuhtumi eelselt tehtud tahteavaldustele ja mil määral on eetiline, et lähedased langetavad elu ja surma puudutavad küsimused halvatud inimeste eest.