Rahvakultuuriga on natuke nagu vanaaegse rehielamuga. Me ei taha seal enam elada, aga me vajame täisväärtuslikuks eluks tema kõvakstambitud muldpõranda ja suitsu järgi lõhnavate parte hõngu. On hea, kui teda kusagil muust maailmast unustatud maanurgas leidub veel küllaltki ehedal kujul. Ja on hea, kui teda meie endi poolt luuakse taas raamatute, filmide, koolitatud käsitöö-, tantsu- ja lauluõpetajate toel. Ja  pole midagi katki ka sellest, kui teda paiguti hoiavad paradoksaalsel moel vaid turistid, nagu näiteks Hiiumaa Ristimäe kombestikku või nagu on suuresti meie rahvusliku käsitööga, mis rändab piiri taha. Aga ta tehakse siin ja ta hoiab alal meie mälu. Mõnikord võime me rahvakultuurile omaseid jooni kohata küllaltki ootamatutes kohtades ja kujul.    Soomlaste ITE projekt püüab kaardistada kultuurinähtusi, mis asuvad rahvakultuuri ja tema vastandite - eliit- ja massikultuuri vahepeal. Teisalt asuvad  need nähtused ka eliit- ja massikultuuri vahelises alas.  Erinevalt rahvakultuurist on ITE-kunst isikukeskne, asi on eneseaktualisatsioonis ja ka massist eristumise vajaduses. ITE kunsti pole sellisena ilma tema loojata. (Kui looja ise sureb, viskavad omanikud sageli ITE kunsti ära kui tarbetu ja kummalise.) Rahvakultuurile sarnaselt iseloomustab teda aga mõningane seotus konkreetse paigaga. Teda võib küll ka näituseid mööda ringi vedada ja eksponeerida, aga see pole enam see. Võiks öelda, et ITE kunst on  täisväärtuslik just selles paigas, kus ta on loodud ja just eksponeerituna looja enda poolt. Nii on raskendatud ka tema muutumine müügiobjektiks. Samas - kummalised teosed eksponeerituna kummalise inimese poolt võib tänapäevases standardiseeruvas maailmas olla suurepärane turismiobjekt.