Mõtleme psühhoterapeudi konsultatsiooniruumile: vaikne ja intiimne, koht, kuhu Ekraanimaailmal pole ligipääsu. Jah, seal võib olla arvuti, aga tõenäoliselt pole see minu 50-minutilise tunni  jooksul sisse lülitatud, sest minu sealviibimise eesmärgiks on pühenduda näost-näkku kohtumisele oma terapeudiga. Alaväärtustatud füüsilise reaalsuse asemel on konsultatsiooniruumis füüsilisus pigem võimendunud. Klient ja terapeut registreerivad iga ohke, iga pilgu, iga nihelemise - ja kumbki neist vaatab teineteist või siis ei vaata, ja kumbki on sellest intensiivselt teadlik, mõlemapoolselt.