Seekord ma ei kirjuta headest filmidest selles nn kunstipärases möttes. Mölemad filmid (Little Miss Sunshine ja Anger Management) peaks olema - ja muidugi on ka - komöödiad ja mitte mingid erilised nn sygavad kunstiteosed.  Kuid  minu juures vormus nendest kahest välja yks yhine nimetaja, mis nii palju nalja ei teinudki.  See on ohutunne, nimetu ohutunne jääda suure masinavärgi rataste vahele. Vähem oli seda Miss Sunshine's, mis oli lihtsalt jabur sydamliku löpuga nn väikeste inimeste road-movie ja mille "happy end" oli pereliikmete sisemine eneseleidmine ja nn töeliste inimlike väärtuste (taas)avastamine. Film pole lastele ega ka nendele, kes filme väga tösiselt vötavad (löik yhest kommentaarist).  Kogu masinavärki  kehastas siin kalk ja nöme meelelahutustööstus, mis on imbunud ka väikeste ameeriklaste maailma juba emapiimaga. Seda kehastas ka vanemate yksköiksus, tarbijamentaliteet ja kogu see nömedus, mida ameerikalik elulaad endas kannab ja mille avaldusvormid on skaalal pildilikust ilust tobeduseni ja vahel lausa vöika grimassini.  Plusspooleks on ameeriklaste siirus (isegi naiivsus) ja avatus. Abivalmidus ja headus.  Olen seda positiivset isiklikult kogenud ja midagi on ka reisides silma jäänud.      Little Miss Sunshine (2006)  Starring:  Steve Carell, Greg Kinnear, Toni Collette, Alan Arkin, Paul Dano  Directed by:  Valerie Faris, Jonathan Dayton  Produced by:  Jeb Brody, Michael Beugg, David Friendly     The Hoover family treks from Albuquerque to the Little Miss Sunshine pageant in  Redondo Beach, California, to fulfill the deepest wish of 7-year-old Olive, an ordinary little girl with big dreams. Along the way the family must deal with crushed dreams, heartbreaks, and a broken-down VW bus, leading up to the surreal Little Miss Sunshine competition itself. On their travels through this bizarre landscape, the Hoovers learn to trust and support each other along the path of life, no matter what the challenge.