Esimeseks muusikaliseks vahepalaks lauldi armastatud laulu "Eesti lipp". Diakon luges ette Välis-Eesti Evangeelse Luterliku kiriku pöördumise, milles sel aastal tunnustati esmakordselt ka eestikeelset kirikut Iirimaal. Teenistuse jätkudes käsitles Kalmer Kesküla taevast, musta mulda, leiba, vabadust ja tulemist siia ilma valge lehena sinise taeva alla, et ükskord  siit minna musta mulla põue lootuses sängitatuna kodumaa mulda. Järgnes Eesti Hümni laulmine. Lõppsõnas pani õpetaja südamele hetkeks mälestada langenuid, kes on kandnud rahvuslikku trikoloori või üritades säilitada eestlust ükskõik milliste rõhujate vastu astumisega. Veel meenutati neid, kes pidasid kalliks kodumaad ja sinimustvalget lippu, aga polnud võimalik enam kunagi sünnimaale tagasi pöörduda. Lõpuks avaldas Kalmer Kesküla lootust, et järeltulevad põlved viivad edasi kõiki neid väärtusi ja tavasid, mida  nende vaarisad on loonud.