Kolmandaks: et naiskandidaate on suhteliselt rohkem teiste-kolmandate ja kolmanda-neljanda kümne seas, võib väita, et kogu nimekirja ulatuses asetuvad naised pigem keskel. Nende andmete põhjal ei saa öelda, et kogu nimekirja ulatuses oleks kandidaadi soo ja järjekorra vahel selge lineaarne seos - naiste proportsioon ei lange samaaegselt järjekorranumbri tõusuga. Küsimus on aga selles, millised nimekirjakohad üldse loevad - riikliku nimekirja teises pooles asetuval kandidaadil pole suurt lootust Riigikokku pääseda. Kõige suurema riikliku nimekirja järjekorranumbriga Riigikokku pääseja oli 2011. aastal 25. paigutusega Tõnis Kõiv. Reaalne lootus (ka asendusliikmena) on Riigikokku pääseda võib-olla vaid 30 esimesel. Seetõttu on meessoost kandidaate ebaproportsionaalselt rohkem riiklike nimekirjade nendel positsioonidel, kust on kõige tõenäosem parlamenti pääseda. Naiste ülekaal neljandas kümnes võib olla juba ebaoluline.