Mina ei ole end kunagi kahjuks suutnud nii tõsiselt võtta et ära uskuda seda et mul võiks mingi religioossne kogemus olla. Paar deja vuud on aga need olen ma ehk selgemaks mõelnud kui nad olid. Kas Jumal on mind kutsunud?  Sellised küsimused mind ikka kimbatusse ajavad. See ja selline on pigem usukogukonna salakeel mis väljendab ühes loos elamist ja pühendumist ja lojaalsust grupi ja tema juhi ning üksikliikmete vahel. Rohkem ehk seda kui miskit muud. Olen ehk selleks liiga skeptiline ja kahtlen liialt omnibussides. Omnibus dubitantum - Descartes. Tema tõukas inimkonna kahtlemise, ja seega ka täiskasvanuks ja üksildaseks saamise teele. Ja selle hinnaks on valge mehe haigus - varjatud ja ilus - skisofreenia - sõda usaldusesoovi ja  tõe nimel paratamatult tuleva kahtluse vahel. Uskuda tahaks aga tõepüüd saab tulla vaid läbi kahtlemise ja nood kaks väga hästi kokku ei käi. Ja siis ta hülgab mõistuse tükkis kahtlusega usu nimel või vastupidi. Kõik nood õpetused teisastest ja kolmandastest naiivsustest (ricouer) on teoorias kenad aga praktikas vaat et võimatud. Ja sealt edasi tulevad juba üksinduse haigused - nagu meeletõved a la skisofreenia. Puhas üksinduse haigus, mida kollektiivsemad rahvad vaat et säärasena ei teagi. On muidugi  lisaks stressi/haavatuse teooriale ka see topamiini oma aga eks ole ihunõredki üksindusega seotud.