Aeg rääkida elust, aeg rääkida surmast  ja maast, mis taas kevadet näinud,  valgeist õhtuist ja kargete koitude hurmast  ning nendest, kes ära on läinud.    Aeg elavaks mõtelda hetk, mis näis armas,  näha õitsemas koltunud heina,  luua lauludeks väikseimgi nägemusnarmas,  hingest künnilind nokkimas leina.    Aeg keelduda endasse jätmast, mis  valus,  laita kerjatud sõna ja rõivast,  hoida tunnet, mis kõikide tunnete alus  ja võimatut otsida võivast.    Aeg minna ja tulla, et olla ja kesta,  püüda päeva kui ainsat ja viimast,  iga kingitud tund kauniks muinaslooks vesta,  head sõeluda mälestusliivast.