Minu ülikooliaastate vastumõtlemine kandis suurel määral vene elementi: samizdat, vene autorid ja intellektuaalne opositsioon. Säravaimad õpetlased nagu Linnart Mäll, Peeter Tulviste ja Juri Lotman suhtlesid vene intelligentsiga ja vahendasid parimat, mida sealt võtta oli.  Hiljaaegu küsis üks sõber, kas minu praegustes Venemaa käsitlustes ei peitu varjatud sisevaidlus toonaste lootuste ja nüüd reaalsuseks saanud vene idee viletsuse vahel? "Jah ja ei," on vastus. Ei, sest lootus sureb viimasena ja parimad inimlikud ideed pole tingimata poliitikale taandatavad. Jah, sest tõesti - osa tollal Eesti haritlasi mõjutanud ideid on osutunud pettumuseks. Uuel ajal avaldub vene šovinismi varjatud ollus, mis toona nii selgelt kätte ei paistnud.