Täna ei olnud ma sugugi asjalik. Tegemata jäid peaaegu kõik asjad, mida ma plaanisin teha. Liiga palju häirivaid mõtteid käis peas ringi, mis tegi keskendumise võimatuks, liiga palju lund sadas, vahepeal paistis kirgas päike, vaatasin päikest ja mõtlesin: ma pean ju ometi midagi tegema, näe, päike väljas ja puha. Aga ei teinud. Lugesin üht "Saladustele"  saadetud kirja, millest peaksin järgmise loo küpsetama, lugesin, ja ei tekkinud ühtegi mõtet. Ei, valetan, ainus mõte, mis tekkis oli: aga see inimene otsib ju moraalset heakskiitu, välist kinnitust, et tema oli hea, aga teised halvad. Nii inimlik kiri oli, aga mul ei tekkinud ühtki mõtet peale selle, et ma püüdsin endale selle kirja kirjutajat, loo peategelast silme ette manada. See oli lihtne, ta tuli kergesti, kuid vaatas mulle ümmarguste tühjade silmadega otsa, oli nii hall, igav ja igapäevane oma  tubliduses, et võttis ära kogu mu usu tubliduse eelistesse. Nokk kinni, saba lahti, mis ma siis nüüd teen. Veidrike, lollikeste või halbade inimestega on asi lihtne, aga nende tublidega on üks igavene häda.  No ja siis ma pidin kirjutama välja ühe arve, aga ei kirjutanud. Ja ma tahtsin täna korra Lihulasse sõita isa vaatama, aga ei sõitnud. Ma tahtsin Seemnemaailmast vaadata huvitavaid püsililleseemneid, mis tahaksid juba nüüd hange alla stratifitseerimisele minna, aga ei vaadanud. Ma tahtsin pesu pesumasinast  välja võtta ja kuivatisse panna, aga ei võtnud ega pannud.  Mis ma siis tegin. Vahtisin, kuidas päike paistab. Ja siis ma vahtisin, kuidas lumi sadas. Ja siis ma mängisin natuke koertega. Lugesin Tiina Toometi "Loomalugusid" ja venekeelset aiandusajakirja. Ja kirjutasin paar luuletust, aga need tulid ka kogu päeva moodi napakad, nii et neid ei ole enam. Vahepeal mõtlesin muudkui selle halli tubli inimese peale, kellest ma peaksin loo kirjutama, aga ei oska või ei julge. Ma loodan, et ma teda täna öösel  unes ei näe. Jeerum, aga ta on nii selgesti mu silme ees olemas. Ma ei saa temast kirjutada, sest ma pole kindel. Ma kardan talle ülekohut teha.