Kui ma mõtlen Maailmale, siis imestan, miks just päikese poolt kolmandal planeedil eksisteerib elu, kui planeete on meie päikesesüsteemis üheksa? Me elame ju täiesti mingi kera peal, mis tiirleb ümber tähe, ise samal ajal keerleb-  Meie päikesesüsteemis on elu just siin, kus me oleme ja mitte mujal. Kuid päikesesüsteeme ei ole mitte üks, galaktika on neid täis. See on kui piiritu maastik, kus vahemaad ületavad mõistuse ja kus  keegi ei tohiks ennast üksi tunda. Millisel kujul elu sealpool esineb, seda me veel ei tea, sest oma silm pole näinud. Me näeme taevas ainult tähti, mis on kümned tuhanded teised päikesesüsteemid, kuid üksi me silm ei ulatu niikaugele, et suudaksime neid piisavalt lähedalt näha. Ka meie oleme teistele päikesesüsteemidele kui täht õhtuses taevas.    Kui ma mõtlen inimkonnale, siis tunnen ennast puudutatuna. Inimene ei ole siin kestvalt, justnagu ei olnud seda dinosaurused, heidelbergi inimesed ega  neandertallased. Inimesele on antud oma aeg. See ükskord lõppeb. Küsimus ei ole mitte "kas", vaid "millal".    Kui ma mõtlen maskuliinsusele, siis räägin ma ühtlasi ka endast. Paljud meist põhjustavad naistele elus palju pettumusi, valu ja õnnetust, on saamatud, lodevad ja tundetud ajurosinad. Teine osa meist aga on vastandid, kaitstes mehe au ja kohta ühiskonnas, on mõistvad ja hoolivad isiksused, osates olla truud ja tegusad oma naistele.  Kui ma mõtlen feminiinsusele, siis räägin helladest  ja armsatest inimisiksustest, kelle headus ja hoolivus panevad mul põsed õhetama ning kelle olemus tahab minus pakkuda neile seda kõike, mida üks selline naine vajab. Ta on väärt võitlust, verist kuitahes ja püüdlemist mitte olla tropp. Naine on elu sümbol- milleks seda haavata? Seda tuleb kaitsta vahendeid valimata, hoida maskuliinse südamega. Kahjuks ei saa ma kiita tervet feminiinsust, sest ka siin esineb vastandeid, kellega ei nõustugi tegemist tegema.    Kui ma mõtlen oma tänasele  unenäotüdrukule, seekord mitte tundmatuks jäävale isikule, tunnen ma ennast olevat armunud olematusse.  Kui ma mõtlen kodule, siis mõtlen ma emale ja vennale, nendele igapäevastele nõudepesemistele ja iganädalastele koristamistele. Ma mõtlen sellest kui kohast, kuhu võin alati tulla, kui mujale enam minna ei ole. Jättes üksiktegurid arvestamata on kodu koht, kus sul on oma voodi, milles kõige parem uinuda, seejärel taas avada silmad ja tervitada uut päeva. Turvaline ja südamelähedane paik, mis jääb heaks seni,  mil teda liiga palju pole.    Kui ma mõtlen postiljonile, kes pekstakse hommikul enne tööleminekut veriseks vaid seetõttu, et ta tanklast ostetud coca-colat ei nõustu loovutama, siis ma mõtlen, mida inimesed endast õige arvavad? Ja kui ma meenutan oma eelmise aasta jaanipäeva, mil läksin sõimlema kutiga, kes purjus vanamehe pingi alla lõi, peaaegu et ise temaga kaklema oleks asunud, siis ma küsin- mida sa endast õige arvad?! Ning ma mõtlen sellele sõprusele, kes siis meie pingelise silm-silma vastu  seismise katkestas. Elvis tuli vahele. Ja kui küsides, mida õige mina endast arvan? Siis- kriitiliselt vägivallavastane inimene.  Ja kui ma mõtlen mõnest tuttavast, siis arutlen sellest, millega ta tegeleb, miks ta teeb ja kuidas ta teeb. Üritan mõista tema sisu. Kuid mõistmise kohalt ütlen- tegelikult ei tea ma midagi, mul on veel pikk maa sinna. Inimestest ei jaga ma midagi enne kui pole nendega rääkinud.    Kes minust mõtleks?      Naeratust! :)