Eesti sisepoliitika pingestus äärmuseni just 1991. aasta suvel. Eesti Kongressi kevadised lootused koostöö tihenemiseks ja uue esinduskogu valimisteks ei täitunud. Peamiseks sisepoliitiliseks võitlusväljaks kujunes võitlus Narva vabamajanduspiirkonna loomise idee ümber. Idee ristiisaks peeti valitsusjuht Edgar Savisaart, kes soovis selle kavaga vähendada Kirde-Eestis kasvavaid pingeid. Kava põhjendati ka majanduse arengu ja inimõiguste kaitsmisega. Narva vabamajanduspiirkonna vastu astus kõige teravamalt välja Savisaare valitsuse idaminister Endel Lippmaa, kes pidas seda katseks põlistada Eesti majanduslikku sõltuvust N. Liidust. Narva vabamajandustsooni ideed kaitsesid Ülemnõukogus lisaks vene saadikutele ka enamus rahvarinde saadikuid ja sotsiaaldemokraate. Ülemnõukogus tekkis ebaselge ja muutlik jõudude vahekord, mistõttu analüütikuil oli raskusi arusaamisega, kas Savisaare valitsus on tegelikult enamus- või vähemusvalitsus. 16. juunil 1991 esitasid 26 Ülemnõukogu saadikut, eestvedajaiks maasaadikud, valitsusele umbusaldusavalduse, mis kutsus Eesti sisepoliitikas esile nn juunikriisi. Valitsusringkonnad nägid umbusalduskatses ohtlikku riigipõõrdekatset, mis tõi tänavatele sadade toetajate meeleavaldused loosungitega "Edgar peab jätkama!". Umbusalduse pooldajad aga süüdistasid valitsusringkondi toetumises intritele.