Ma paluksin kõigil ärkvelolevatel sõpradel siinses blogimaailmas teha järgmist: silmadele siduda tihe rätik ja sulgeda silmad (võrkkestakujutise elimineerimiseks) ja minna vaiksesse ruumi ja toppida kõrvad vatti täis (väliskeskkonnast tulevate  kuulmissignaalide elimineerimiseks). Seejärel tuleks teha analüütilise introspektsiooni katse - kas mu visuaalne teadvus ja auditiivne teadvus on (täielikult) kadunud või mitte? Fakt, et nähtava välismaailma signaalid puuduvad ja samuti ka kuuldava välismaailma omad ei võta vähemalt minul ära tunnet, et ma kujutan ette keskkonda, kus viibin ja seda saan teha tänu teadvusele. Enamgi veel, mul pole võimalik sellest teadvustatud KESKKONNAELAMUSEST lahti saada ka parima tahtmise korral, niikaua kui ma teadvusseisundis olen.  Seega siis pole keskkonna visuaalne sisend teadvuse jaoks tarvilik. Keerulisem on kuulmissisendiga. Vaikses ruumis, vatitropid kõrvus olles pole kindel, kas kuulmisteadvus on pidev ja alatasa olemas või mitte. (Vereringe kohin kõrvus vmt ehk annaks tuge Kristjani arvamusele, või siis väide, et ka vastava modaalsuse sisendsignaalide PUUDUMIST me teadvustame just puudumiskvaalina.) Kokkuvõtvalt - teadvus on mina-eksistentsi vahetu subjektiivne tunnetamine, milles on raske "mina-tunnet" selle oma mina  keskkonna-tundest lahutada. Seega siis "mina oma keskkonnas". Seda aitavad luua kõik meeled, kuid nägemismeel on "eriline" oma subjektiivse pidevuse (ka kujutelmalises vormis esineva pidevuse) tõttu. (Puuteaistingud samuti tõepoolest kaovad teadvusest, kui tähelepanu neile puudub - see tuntud näide oma riiete pideva teadvusliku tunnetamise puudumisest.)  Aitäh Jaanile järjekordsete vahvate mõtiskluste eest! Sel teemal tasub kõigil edasi mõelda.