Ja mõned minu jaoks olulised inimesed on täiesti kadunud mu lähedusest. Tunnen puudust nende järele, aga pelgan neid üles otsida, sest pelgan muutuda pealetükkivaks. Kui inimene tahab olla omaette, siis on tal selleks ju mingi põhjus ja talle on seda omaette-olekut vaja. Aga mõnikord tean ka, et omaette-tõmbumine on nagu viimane märgutuli mõistvatele inimestele, nagu appihüüe. Ärge jätke  mind üksi, tegelikult ma vajan teid, aga ma ei oska teiega olla!!! Kuidas aru saada, kas tegemist on loomuliku eemaldumise-suhtlemispuhkusega või hädapõgenemisega? Masendav, kui palju hingelt üksildasi inimesi ma tunnen ja tean ümberringi liikuvat…