Veendusin jällegi, et rohkem meeldivad mulle Maugham'i lühijutud ja novellid kui romaanid. Kui "Maag" oli veel kuidagi põnev, siis "Elumõnud" ei olnud sedagi. Ka kirjaniku stiil polnud nii tajutav. Raamat  venis ja vahepeal tuli lugemisse lausa nädalane paus ja siis ma enam ei mäletanudki millest teema üldse alguse sai.    Peategelaseks on mr. Ashenden, kes räägib minavormis lugu oma tutvusest kuulsa kirjaniku ja tema esimese naisega. Ta tuvus Edward ja Rosie Driffield'iga oma noorusaastatel, veetes koos suvesi vaikses linnas. Nüüd kui Edward on surnud, pöördub mr. Ashendeni poole Alroy Kear, kes soovib kirjutada elulooraamatu lahkunud kirjanikust. Ta soovib saada fakte Edward'i ja Rosie elust, kui nad  veel tuntud polnud.    Tundsin, et jutt oli laialivalguv ja ma ei saanud tihti aru miks midagi juhtus. Lugedes kadus mõte mul käest nii mitu korda ära, no ei istunud lihtsalt see romaan ja kõik. Koos sellega sai laenutatud veel üks Maugham'i teos, "Hiina sirmi taga", kuid hetkel pole mul selle lugemiseks küll isu, ehk kunagi hiljem laenutan uuesti.