Eeltoodust tulenevalt saab Helsingi planeerimisamet süsteemselt planeerida linna arengut. Planeeringule eelneb linna selge (poliitiline) otsus mõne territooriumi arengusuundade osas, sellele järgneb linnaruumi kujundava vajaliku planeeringu koostamine ja sellele reaalse investeeringu leidmine linna poolt. Nii otsus linna arendada kui planeerimisprotsess on linnakodanike avalik huvi ja avaliku protsessina ka kontrolli all. Linna territooriumid kuuluvad ju  tegelikult linnaelanikele, kes maksumaksjatena on huvitatud, et nende raha eest tehtava arendusega loodaks neile sobiv keskkond ja et see tooks seejuures linnale ehk linnakodanikele ka tulu. Linnavalitsus otsustab, kas tühjale territooriumile tuleb ehitada linna asutus, elurajoon, äripiirkond või miski muu, palju ja milliseid sotsiaalse suunitlusega objekte sinna võib kavandada jne. Sobivaim ruumiline lahendus leitakse planeerimisprotsessis. Linnavalitsuse otsus on ka see, kas vajalik investeering tehakse ise -  elamupiirkonna arendus toimub sel juhul linnale kuuluvate non-profit-ettevõtete kaudu, kes ehitavad üürikortereid - või müüakse ala eraarendajale koos planeeringu realiseerimise kohustusega. Võimalik on anda ka ala eraettevõtjale kasutada pikaaegse hoonestusõiguse või rendiga. Sellise planeerimistöö tulemusena on enamik kaubasadamaid Helsingi kesklinnast välja viidud ja vabanenud alad kujundatakse ümber polüfunktsionaalseteks elamukompleksideks. Tallinnast saabujad võivad sellist uut piirkonda näha näiteks  Läänesadamas. Helsingi teadliku ja sihipärase planeerimise tulemusena on tagatud elurajoonide ühtlaselt kõrge kvaliteet, seda eriti majadevahelises ruumis, mis on läbi töötatud detailideni. Selline ühtlane kvaliteet ja arhitektuurikeel on aga ehk liigagi standardne, korrektne, kuid igav. Tallinnas seevastu seisneb linnaplaneerimine eelkõige eraomanduses arendustegevuse ettekirjutustes ja piirangutes, mis tuginevad soovitud funktsiooni vajalikkuse ja sobivuse ning mahtude sobivuse kaalumisele.  Planeeringulahenduste avalikustamisel on avalikkusel küll võimalik oma arvamust avaldada, sellega arvestamine on aga komplitseeritud, sest meie seadusandlus, alates põhiseadusest, on andnud omanikule õiguse kasutada oma vara piiranguteta, kuni see ei too kaasa ohtu inimeste elule ja tervisele; samas ei tohi omandit kasutada üldiste huvide vastaselt. Kinnisvaraarendus on üldjuhul ümbritsetud linnatänavate ja haljasaladega, avalikku linnaruumi kujundatakse ka arendusala sees. Kavandatav hoonete maht kujundab ja mõjutab  seega avalikku ruumi, mille kvaliteedi eest peab hea seisma linn. Siinjuures kerkib aga küsimus: milliste kriteeriumide järgi seda kvaliteeti määrata, missugustele seadusandlikele aktidele toetudes on võimalik langetada otsus, et see või teine hoone või linnaruumiline lahendus pole kvaliteetne, hooned pole piisavalt ilusad jne? Tihti pareerivad arendajad linna seisukohti väitega, et linna otsus sobivuse/mittesobivuse üle baseerub subjektiivsel hinnangul ja pole alust arvata, et linna esindavad  professionaalid on arendaja palgatutest õigemal positsioonil. Kahjuks pole kehtivate seaduste alusel välja töötatud avaliku ruumi kvaliteedi hindamiseks mehhanismi, mis välistaks need pikalevenivad vaidlused. Raskustele vaatamata võib siiski väita, et Tallinnas on loodud palju väga huvitavaid üksikobjekte ja ka põnevat linnaruumi ning seda palju tihedamas mustris kui Helsingis. See on aga just omandist tuleneva arenduskruntide fragmentaarse paigutuse resultaat.