Mul on siinkandis paar  lemmikmetsa, kus ma lolli järjekindlusega olen aastaid käinud ja kus ma kunagi ära ei eksi. Üks suur ja lai metsamassiiv kõrgete männikutega on Saarjärve taga. Seal on aga kohalikel väga popp käia, mistõttu mitte harva sõidan hoopis teisele poole Siimuniidu metsadesse Seal meeldib mulle isegi rohkem, sest seal on nii palju erinevaid metsamaastikke - karjäär, noored kuusikud, Mets, kus Keegi Jälgib (seal on alati kõhe ja Muffi mürgitas end seal) ja küngas, mille taga on Saja Aakri Mets. Selles metsas on  salapärased augud - nagu Puhhi elevantside püüdmise augud. Ja seal on alati palju seeni. Aga juba eelmisel aastal oli SAM täiesti rüüstatud. Rüüsteretked on toimunud ka mujal sealkandi metsades, ma oleksin seal juba eelmisel aastal peaaegu eksinud, nii muutunud on kogu maastik. Vot mina ei saa aru, kuidas tänapäeval, mil inimeste metsas viibimine surutakse järjest enam raamidesse (siin ei tohi tuld teha, seal ei tohi liikuda, rajad siin, märgid seal), saab selline metsaraie üldse võimalik olla. Kas tõesti pole  mingit järelvalvet metsaomaniku üle, mida ta teeb või kuidas majandab? Need metsad on puidust tühjaks tehtud, suurte masinatega risti-rästi läbi sõidetud, koormatega on lahkutud tagasi vaatamata ja ilmselt suhtumisega mitte kunagi enam naasta. Kogu oksamaterjal ja muu, mis üle jäänud, lihtsalt vedeleb. Nagu sõjatanner.    Muuseas, metsas polnud enam sääski, selline meeldiv üllatus. Männiriisikaid on palju, erinevalt eelmisest aastast. Puravikke miskipärast pole. Kukeseeni leiab ka peale seda, kui  eelmised seenelised on just minema vuranud. Alati, kui ma metsa lähen, siis ma mõtlen, et ma ei korja tibatillukesi kukeseeni, ja alati, kui pärast kodus seeni puhastan, siis vaatan, et kesse kurat neid sõrmkübarasuuruseid kukeseeni mu korvi on jälle pannud. Mulle ei meeldi üldse kukeseeni puhastada, eriti kui nad on liivased. Sest mulle ei meeldi seeni pesta. Sama põhimõttekindel olen ma maasikate suhtes - absoluutselt mitte kunagi ei pese ma maasikaid, olgu nad või Marsilt.    Mis männikatesse  puutub, siis palju aastaid suhtusin ma neisse põlastavalt, ja hiljem hakkasin hirmsasti armastama. Just marineerituna. Magusas marinaadis. Ma olen muidugi tõeline kretiin korjamise juures, sest ainult teatud kuju ja suurusega männiriisikad pääsevad mul sõelast läbi :) Enamasti väikesed, ümmargused, ja absoluutselt terved. Kui ma kellegi teisega koos seenel käin, siis ma tavaliselt viskan salaja palju (teiste) korjatud seeni minema. Sest nad ei vasta ... eksole :P  Kuigi ma ütlen, et selleks, et stressivabalt  seenetada, tuleb kõik faktorid koju jätta. Isegi koer. Koer käib alguses minuga viisakusest mõne aja kaasas, aga siis kulgeme me kumbki oma radu.  Ta oskab ilmeksimatult auto juurde tulla ja viimasel ajal ma vaatan, ta on alati enne mind kohal.    Männiriisikate kõrval on mul teine kiiks seotud pilvikutega. Mulle pilvikud meeldivad, neil on meeldiv pähkline maiste ja nad krõmpsuvad mõnusalt, erinevalt mõnedest puravikest, mis võivad praetult olla nagu nälkjad. Aga ma ei oska pilvikuid  korjata. Kuna mulle ei meeldi pilvikuid kupatada (tulemuseks on peotäis eoslehekesi potis laiali), siis ma põhimõtteliselt korjan ainult neid, mis kupatamist ei vaja, ehk mis ei ole kibedad. Ja uskuge või mitte, ma pole oma enam kui 30 aastase seenelkäimise staaži juures senimaani selgeks õppinud, mis värvi pilvikud on vihad, ja millised mitte. Mistõttu ma alati maitsen neid metsas. Ja sellegipoolest leian kodus alati korvist mõne viha pilviku. Ja muidugi, pilvikutele on samuti kehtestatud karmid nõuded - ainult  nuppus tohivad nad olla.    Lõpetuseks tegin põhiliselt kukeseentest (sekka üks pilvik, üks kivipuravikupoeg, üks kitsemampel) sellise mõnusa roa: Praadisin seened rohke võiga. Panin veidi sibulat ka. Sibul ei ole kohustuslik, sest kukeseen on isegi vürtsikas. Panin päris palju soola ja kallasin kogu kupatusele kõige rammusamat poes saadavat rõõska koort. Lasin kaane all kümmekond minutit haududa, kuni koorene kaste muutus kollaseks ja paksuks. Kellele liha on vaja, see võib näiteks peekonit või  suitsuliha juurde praadida.  Keetsin kartulid pehmeks, raputasin auaravatele kartulitele soola ja tilli.  Duublid sõid ja kiitsid. Kukeseened on väga kasulikud, seal on palju d-vitamiini.   Pohlad traditsiooniliselt õuntega ja männiriisikad magusas marinaadis, seekord panin prooviks sinepiseemneid ka veidi. Paar kukekat on ka, et lõbusam oleks.    EDIT 22.08.  Lugesin täna kurvast uudisest, kuidas Põlvamaa pere sirmikute pähe rohelist kärbseseent sõi ja nüüd Tartus haiglas hinge vaakumas on. Issand kui kurb. Üheltpoolt muidugi ma ei suuda mõista, et neid kahte seent segamini saab ajada, et tundmatuid seeni korjata julgetakse, teisalt mõtlen nende inimeste  heausklikusele, kes seenevõhikutena heas usus kellegi sugulase toodud seeni sõid. Tuleb keegi onu ja ütleb, et need on nii head seened ja usud teda ning ... ei taha mõeldagi. Lapsed ka veel. Loodetavasti nad ikka rabelevad välja.