Selline hinnang riigivõimu kõrgemate tippude suhtumise kohta eesti talupoegade aktsioonesse põhines aga ekslikul orien­tatsioonil valitsevais poliitilistes vahekordades. Eriti tähtis kogu küsimuses oli siseminster P. Valujevi ja Liivimaa rüütelkonna enam kui soe vahekord. Valujev, kes oli Vene siseministriks a. 1861-68, oli keiser Aleksander II mõjukamaid nõuandjaid ja etendas omal ajal  tegelikult nagu mingi peaministri osa. Teda peeti ühtlasi heaks Balti olude tundjaks ja sellena arvestas keiser teda veel eriti. Ta oli noore ametnikuna teeninud Balti kindralkuber­neri J. Golovin'i kantseleis ja hiljemini (1853-58) olnud Kura­maa kuberneriks. Neil kohtadel oli ta eriti heatahtlikult suhtunud kohalikku sakslusse ja seetõttu saanud ka nende tänu ja pooldamise osaliseks. Ka tema siseministriks määramisel oli tea­tavat osa etendanud Liivimaa maamarssal vürst Lieven, kes seni vähetuntud Valujevi  nimele oli teinud mõjukat propagandat Pe­terburi juhtivais poliitilistes ringides ja nii tasandanud teed tema kõigele ametikohale tulekule. Siit areneski tihe sõpruslik suhe siseministri ja Liivimaa maamarssali vürst Lieveni vahel.