Selles vastolus, mis põlveneb kunstniku vahekorrast tõe­lisusega, teenib jällegi erilist tähelepanu see, et see põh­ineb kunstis eneses. Kunst ise etendab kummalgi puhul kunstniku suhtes  hoopis erinevat osa. Ühel juhtu­mil on ta kunstnikule otsekohe abinõuks tõelisuse vastu seisukohta võtta, temast mõtetes ja tunnetes jagu saada või koguni elu maitsta ja ta kaunidust kunstis kõrgendet kujul põlistada. Nii nägime Goethe "Wertheris" veel kord üle elavat oma armastuse maailmavalu, Schilleri "Röövlites" ja "Kavaluses ja armastuses" sotsiaalseid küsimusi, mis tol ajal ta mõtteid valdasid, energiliselt läbi töötavat, või me näeme Scheffeli lauludes veel kord intensiivsemal kujul tundvat veini ja  rändamise rõõmu ja Roseggeri rõõmu alplaste tüseda, loomuliku elu üle. Viimasel juhtumisel on kunst just vastuoksa kunstnikule parajaks abi­nõuks põgeneda sellest temale vaenulikust maailmast ja taganeda teise kaunimasse fantaasiailma, nagu näemegi pea kõigi romantikute juures.