Njah. Et folk. Oli. Juba tükk aega tagasi. Panen seia kirja, et meeles oleks.    Nagu alati oli juba minek üks rist ja viletsus. Kõigepealt panin ma bussiajaga tunni jagu mööda. Passisin tunnikese ja sain Mäosse. Seal pidin loomulikult veel pool tunnikest passima (sest nädala sees otse bussiga Vilhandisse ei saagi). Ja siis põrutas mu buss minust lihtsalt mööda. Isegi hoogu maha ei võtnud. Ju  siis polnud istekohti. Vahtisin siis veel tunnikese seal. Ega vist poleks ka järgmine buss kinni pidanud, kui mitte üks noormees poleks tahtnud Mäos maha tulla. Istusin terve tee keskmise ukse trepikäigus. Ja kemps nina all haises. Jubedalt.    Vilhandis putkasin kohe Mirili manu. RQ oli kah kodus, lõõskas magada. Kõigepealt vaatasime Meriliga juubelipilte, siis värvis ta mu pead ja siis käisime söömas. Neljapäeva õhtu möödus peamiselt midripesas ja niisama ringi tripates. Eelmise aasta tripirada  ja järve ääres ja igal pool. Tiksusime järve ääres bussipeatuses. Tuppa ma ei saanud minna. Siseruumid ju. Ja mingi kell lihtsalt ei suutnud enam seal õue päälgi istuda, liikusin vabalavale ja sealt (haakisin sappa Ülvi ja Kai) koju magama. Erki oli üksi kodus. Passis arvuti ees.    Reedel saabus Maris. Ja Mauri. Ja Nele. Ja teisigi toredaid inimesi. Käisime söömas - õigemini Maris ja Merili sõid, mina ei suutnud. Käisime nukukas. Marisega. Etendust vaatmas. "Karupoeg Puhh". Ma ei olnud nukukas  pea 2 aastat käinud. Nii hea oli neid kõiki näha. Kui etendus lõppes, siis olid teised kadunud. Vabalaval pinkidel kõõlusin ja ühildusin ühe ja teise ja kolmanda seltskonnaga. Kai ja Marisega peamiselt. Aga ka teistega. Sain oma auhinnalise särgi. Pidulikult. koos pudeli viinaga. Ning käisin Raud-Antsu konsal. Läbimärg ja läbinisti rõõmus ja rahul. Eelmisel folgil ju neid polnud ja mujal pole ka trehvanud. Minu maitse järele bänd. Mingi kell kadus Maris ära. A kuidas ja kuna ja kuhu - no praegu küll ei  mäleta. Olla antifolgil käinud. Läksin koju magama. A siis helisatsin kellelegi või helistas keegi mulle - igatahes läksin Eeru juurde. Degusteerisin sääl erinevaid napsujooke, tegin Ilonale jalamassaaži ja irvitasin Assoo fändomit. Kükkasime Ilonaga trepi peal ja ajasime naistejuttu. Mingil vastuhommikut kellaajal transportis Eeru mind turvaliselt koju. Uurisin Merililt, et miks nii tõsine. A tas ju magas.    Laupäeval saabus Jürka - see tähendab, et valmistasime talle piduliku lauake-kata-end. Musta  leiva ja vürtsikilu ja täidetud munadega. Ta ju 7 kuud Inglismaal motikaid meisterdanud. Enne lõunat tulid midrid pesema. Mauriga leiutasime lihtsalt suurepärase koktaili ja Pisi andis mulle tüki paberit. Igatahes ülejäänud õhtu olin ma toas kinni. Ja Merili ei luband mul õue minna. Tegin hullunult märkmeid. Suure paki jagu. Ja peitsin neid. Käisin salaja ja hiilides suitsul. Mingi aeg tuli Merili ja lasi mu õue. Istusin vabakal. Tegin märkmeid edasi. Sain Marisega kokku. Kolasime vist kuskil ringi enne ka.  Aga mingi hetk viisin ma ta linna vahele. Et eksitan ära. Natuke eksisin isegi. Vikerkaarel käisime. Kuulasime klappidest punki ja kõik prožektorid olid väga väga pahad. Siis hiilisime treppidest ja ma saatsin ta Eeru õue pääle telkima. Sest kell oli juba vähemalt kolm. Kui mitte rohkem. A Eeru õue pääl oli suur seltskond - Asso õde, Tauno, Eeru, Tauno sõber eminem ja üks noor ilusate silmadega kutt, kes pilli mängis. Kõmmeldasin seal nendega hommikul kella kaheksani. Tegime Taunoga bändi, mina olingi see  pruut, kes ennast laiaks sõi ja seepärast olen nüüd tiktaki dieedil. Ainult 2 kalurit. Kuna mul kodus telekat pole, siis on aint James Plondi plakat. Ja Jaan pani mulle laminaatbriketi maha. Ning konisid kogun ja raamin ära. Et mida rohkem konisid, seda kõvem pidu oli. Ehk siis ajasime lolli juttu hullumiseni. Kibelesin natuke Jürka diivani ette vaibakesele ennast kerra keerama. Aga samas suitsu veel oli ja õlut ka. Naersime tõesti nii kohutavalt palju, et õue pääl telkijad ei saand kindlasti magada.  Vabandan. A folk ju :P Koju taterdasin hommikul kella 8 aeg.    Pühapäeval sain tunnikese magada, siis tõusid kõik üles. Sättisime ja käisime söömas. Liverpoolis. Jube oli olla. Hullult särtsus ja särises kõik alles. Mülleka silla juures varju all ootasime, kunas rahe ja tormituuled ja paduvihm üle lähevad. Seal oli üks indiaaaanlane, kes torusid täis sülitas. Olid sellised suured torud. Kui torud tatti täis said, siis võttis uued torud. Ja siis vedelesime vabakal. Tahtsin Tuulalt tellida konteineritäie  sokke, võileiva ja pehme punase diivani. Järelmaksuga. Otse vabakale. Aga ei saand. Siis läksime "minu isa oli ausus ise" konsale. Mis oli täielik pask. Surime seal. Midridega emigreerusime. Mülli. Sõin seal lillkapsaid, lippasin Mirili juurde, pakkisin asjad ja jooksin bussi peale. Bussis üks tüütu purjus keskaeline meesterahvas pakkus mulle sokulaadi ja ajas keelt kõrva, ja kui ma talle ära ütlesin (viisakalt kusjuures), siis kekkas üle terve bussi, et miaan tama persse saatnud olin. (Ometi ei saatnud,  ütlesin talle viisakalt kuid resoluutselt, et ma ei hooli.) Ja siis oli seal veel üks väike ja veider tüdruk, kes karjus: "Muru! Muru! Muru! Sitt! Sitt! Sitt!". Kodus kobisin kohe magama. Ja Vikerkaares katki tehtud põlv on siiani koledal kombel kärnas ja valutab.    Selline folk siis. Mingil määral.    Tegelikult mahub selle nelja päeva pikkuse katastroofi sisse väga väga palju. Aga paljut ei taha kirja panna, paljugi ei vääri kirja panemist ja paljutki ei oskakski kirja panna. Aga mina  olen rahul. Tore oli. Järgmisel aastal ju jälle.