Täna hommikul helistas mu ema ja teatas, et jää läheb. (Ta elab Pärnu j6e ääres, vaid m6ni meeter j6e äärest.) Jääminek on midagi sellist, mida me lastena hirmsasti ootasime. Isegi ei tea miks - vist ootasime iga kord  mingisuguseid muutusi v6i mingeid erilisi elamusi, kes teab. Ja ilmselt ongi jääminek ka füüsilises tähenduses mingiks muutuseks - kevad tuleb ja sellega koos uus lootus, mitte ainult ülekantud tähenduses. Ohoo, jajah!    Aga kirjutama pani mind see, et samal ajal on jääminek minu jaoks nagu mingiks virvenduseks kadunud maailmast. Meil siin Bankfurdis ju jää ei lähe, sest on kogu aeg natuke soe, siin oleks nagu kogu aeg kevad. (Välja arvatud ehk vaid sügisel...). Nii et s6na jääminek t6i korraga silme ette  midagi ürgset, kauget, midagi lapsep6lvest ja midagi jahedat. (Muide, eile oli meil päeval üle 20 kraadi sooja :)    Teisest küljest on siin ka minul jääminek selles m6ttes, et olen üle saamas oma outlandos seisundist - hakkan esmaspäevast nimelt tööle. Seda hetke olen oodanud nüüdseks poolteist aastat. Poolteist väga nappi aastat, if you know what I mean!    Eile 6htul lubasin värskema tuleviku nimel isegi ühe 6lle ja lisaks sellele ka kontserdi. V6i noh, kontserdiks on seda vist palju  nimetada, aga ülisürr üritus oli ikkagi. Aset leidis see ühes Frankfurdi linnaosas nimeks Höchst ja koht oli paatmaja. Ja no, bänd oli muidugi päris - umbes nagu Kreisiraadio ja Rammsteini segu. Väga haige asi, aga seega tegelikult väga tervistav asi. Sest siinkandis ongi k6ik muidu liiga korralik ja organiseeritud ja reeglitekohane ja mis k6ik veel. Eilne üritus ja koht ja mis k6ik veel oli täiesti vastupidine ja see oli tore. Nii et ehk ei ole ka siinkandis veel k6ik mitte kadunud. Et jää läheb ka siin :)    Olge vaprad ja ilusat kevadet teile,    soovib teie K.