Hõbepaju. Kui suure tee pealt vanaisa-vanaema majja pöörata, näete hõbepajude hekki. Seda on nüüd nii inimese kui looduse poolt harvendatud, mõnes kohas on kännud, aga mu lemmik ronimispuu on veel alles.  Mul oli ka oma trikk: ronisin ühele konkreetsele oksale, võimalikult otsa lähedale, kuni paindusin oma raskusega allapoole… Ja  puu kõrval oli vana suitsusaun, mille allkorrusel oli sel ajal hoopis kanakuur. Aga suitsusaunal oli ka pööning. Kui ma pajuoksaga alla vajusin, ulatusin ma täpselt lahtise pööninguluugini. Redel oli maja kõrvalt ilmselt sellepärast ära võetud, et keegi sinna altpoolt ei roniks. Aga mina tulin ülevalt!