Otsustasin aga siiski mitte alla anda ja jätkata kuni ka selle raja puhtalt ilma  ühegi kukkumiseta läbin. Laskusin mõnede kukkumistega teise ja kolmandagi korra, kuni ma just sellel viimasel järsakul kukkusin nii hullusti, et vasak pöial liigesest hetkeks väljas käis ja kohe hullusti valutama hakkas. Õnneks ei takistanud see esialgu selles käes oleva suusakepiga opereerimist ja ma jätkasin laskumist ka pärast vigastust, nagu tõsine sportlane kunagi. On olemas teooria, et spordi tegemise ajal väljastab aju rohkem endorfiine -- looduslikke valuvaigisteid, nii et vigastused spordis esmapilgul  ei tundugi nii tõsised. Mäletan seda oma psühholoogiaõpikust. Sealsamas õpikus oli ka näide, et 1989. aastal Ohio State University meeskonna korvpallur Jay Burson murdis mängu ajal kaela ... ja jätkas mängu. Ka mina tajusin alles hiljem kodus oma vigastuse tõsidust--pöialt ei saanud üldse liigutada. Nüüd, kuid hiljem, kui ma seda siin kirjutan, annab see mul ikka veel selgelt tunda. Kokkuvõttes sel päeval ma oma eesmärki ei saavutanud. Ei suutnud teha puhast laskumist ilma ühegi kukkumiseta. Parimaks  tulemuseks jäi ühe kukkumisega laskumine. Aga ma tõotasin endale, et ma lähen sinna veel ükskord tagasi ja puhta laskumise ma sellel rajal ükskord kindlasti teen ja pealegi rohkem kui ühe.