/---/  Tänane pühapäev Quasimodogeniti - pühapäev, nagu see meil kirikuaastas nimetusena on - st Sel kombel (uuesti) sünnitanud - Usu läbi uuesti sünnitatud oleksime siis selle järgi - ongi pühapäev usust ja usaldusest ja selle läbi uueks saamisest.  Jutluse alusena  kuuldu oli meile kõigile tuntud «uskumatu Tooma lugu» - kõnekäänuna meie argikeelde tunginud, nagu paljud teisedki Piibli märkkohad.  Johannese evangeeliumi lõpuosa on hoolikalt komponeeritud, nii et piibliuurijad on selle jaganud omamoodi stseenideks või vaatusteks: Ülestõusnud Jeesus, stseen 1: Ilmumine Maarjale haual, stseen 2: Ilmumine jüngritele Jeruusalemmas, millest meil tänane kirjakoht, ja stseen 3: Ilmumine jüngritele Tibeeria mere rannal, kus ta annab Peetrusele käsu hoida Tema lambaid kui  karjane. Ning nagu evangelist ise tunnistab: (lisaks neile ilmumistele) tegi Jeesus ka veel muid tunnustähti jüngrite ees, mida ei ole kirjutatud sellesse raamatusse. Aga need, mis on kirjutatud selleks, et te usuksite, et Jeesus on Kristus, Jumala Poeg, ja et teil oleks uskudes elu tema nime sees.  Tegevus siin Johannese tunnistuses toimub järgemisi kahel pühapäeval, algusega sama päeva õhtupoolikul, kui naised Jee­suse haua leidsid tühjana ja Tema ise ilmutas end Maarja Mag­daleenale. Siin ei ole juttu  jüngrite hirmust Jeesuse ees - öeldud on, et jüngrid olid hirmul juutide ees. Kas nad kartsid sellepärast, et nad olid tema kaaslased olnud või juba sellepärast, et neid võidakse süüdistada Jeesuse surnukeha varastamises või kuulujuttudes Jeesuse ülestõusmisest.  Igatahes nii nad seal olid ja mõlemil juhtumil on evangelist rõhutanud: uksed olid lukus ja Jeesus tuli nende keskele. Ta pöördub nende poole üsna tavalise tervitusega: Rahu olgu teile! - Shalom aleikum! See tervitus on käibel tänapäevani ja  esmapilgul ei pruugikski me sellele tähendust otsida. Ometi on see rahusoov siin praegu ja Jeesuse suus midagi enamat kui tavaline tervitus. Esmalt kätkeb see soov eneses ka tõelist rahustust - Ära karda! - nii nagu me Piiblist ikka lugeda võime puhkudel, kui inimene asetatakse olukorda, mis temale on tundmatu, on üleloomulik. Aga veel enamgi.  Kui me mõtleme Jeesuse sõnadele tema surmaeelsetes kõnedes: Rahu ma jätan teile, oma rahu ma annan teile: mina ei anna teile nõnda nagu maailm annab! Teie süda  ärgu ehmugu ja ärgu mingu araks! - siis võime taibata, et selles tervitussõnas on omamoodi hüvastijätt oma jüngritega, kellest ta siin nüüd oma läkitatud teeb. Sestap Ta ka kordab rahusoovi peale oma haavajälgede näitamist, esimesel korral aga juba sissejuhatava avasõnana Püha Vaimu andmisel.  Püha Vaimu andmine siin elustava puhumise kujul võib meid eksitada, viies mõtte Nelipühil antava Vaimuga. Siiski ei pruugi neid lahutada. Jeesus annab siin Püha Vaimu anni koos Vaimu kasutamise ülesandega,  nelipühis aga see Vaim avaneb, saab avalikuks. Nende peale puhumine viib meid Loomislukku, kus Jumala elustav vaim - ruah - annab inimesele elu. Ja Jehoova Jumal valmistas inimese, kes põrm on, mullast, ja puhus tema sõõrmeisse elavat õhku: nõnda sai inimene elavaks hingeks.  Pange tähele: nõnda sai inimene elavaks hingeks. Ja siin Jeruusalemma suletud uste taga teeb Jeesus sedasama, Tema anni läbi saavad jüngrid Püha Vaimu õnnistuse, Vaimu, mis elavaks teeb. Ning kui Jeesus lisab siin oma sõnad: Kellele te  iganes patud andeks annate, neile on need andeks antud, kellele te iganes patud kinnitate, neile on need kinnitatud - siis jõuame siin oma järeldustes kristlaseksolemise ja kiriku juurde. Anda patte andeks tähendab taastada inimese kaotsiläinud vahekord Jumalaga. Jeesus annab meile oma Vaimu määrates oma järgijaid, neid, kellel on usk Tema nimesse, oma läkitatuiks siin maailmas. Tuua andeksandmist ja lepitust Tema Isalt, meie Isalt, et inimesel taas ja uuesti inimelu oleks, et temast saaks taas elav hing.  /---/