Igatahes vähemalt paar Siuru rühma liiget ühes mõne teekaasla­sega asetub teravasse  opositsiooni kogu ühiskonnaga, kuigi sellelt nõudleb tunnustust. Nende iseteadvus ja "iseseisvusetung" kasvab ühes välise menuga, mis neile osaks saab. Mõni neist ei tea varsti nähtavasti enam isegi, mida tahta ja mida mitte. Kui näiteks A. Kitzberg hakkab propageerima kirjanikkude kodu mõtet (Uus Postimees nr. 15, 1918), naeruvääristab A. Gailit selle mõtte ühes följetonis nii, et kavatsetav kodu moondub hullumajaks, kuhu kirjanikke kavalu­sega sisse meelitatakse. Gailit muu seas pilkab E. Kirjanduse Seltsi  50-rublaseid auhindu, mida tema arvates jätkuvat ainult üheks õhtu­söögiks, ja hüüab siis pateetiliselt: "Kirjanikud aitavad ise ennast", (Aug. G.: Kirjanikkude loss. Võitlus nr. 8, 1918). Ja Siuru aktivis­tid aitasidki endid ise, vähemalt üksteise välise menu eest hoolitse­misega. Tüübilisem näide nende kuulsaks saanud vastastikusest ülis­tusest on küll H. Visnapuu arvustus A. Gailiti Muinasmaa kohta Pos­timehe joone all, kus seda romaani võrreldakse ei millegi muu kui Julius Caesari De bello gallico'ga.