Ei saa salata, olen ka kaalunud ära kadumist, et vältida pisaraid ja häbiväärseid steitmente nagu "jääme sõpradeks" või "it's not you, it's me"  ning korra olin isegi kindel, et haihtumine on teisele poolele parem, ei pea siis ju alandust taluma. Mul on väga hea meel, et ümber mõtlesin ja sain siiski inimesega kokku, rääkisin ise ja kuulasin teda ning kuigi see tol hetkel mulle emotsionaalselt mitte midagi ei tähendanud, tähendas talle, ma usun. Nüüd olen targem, kuid kahjuks isiklike kogemuste tõttu ka täiega puudutatud sellistest ebaõiglastest lahkuminekutest, sest ikka ja jälle kerkib isiklikult pinnalt valus küsimus - miks ei kõlvanud minuga  isegi rääkida, see olen ometigi see sama mina, kellele alles hiljuti kõlbas öelda "ma armastan sind"?