Tegin tol laubasel päeval Kuusikul okitoki hardi. Too kuues hüpe tekitas mul üldse positiivseid emotsioone, lisaks õnnestunud hardile õnnestus mul ka maandumisel kenasti püsti jääda. Varem ma seda mitte ei üritanudki, nüüd siis järsku nii pehmelt nagu oleks lihtsalt ühe sammu teinud. Rõõmu  tumendas ainult veidike asjaolu, et maandusin kuradima lennuvälja teise otsa, liiga palju allatuult ühesõnaga. Sealt tagasi kõmpides mõtlesingi juba natuke vabalangemisemõtteid ning Liisult siis selleks loa saingi. Kõhklesin küll hetkeks, kas mitte ikka veel üks hea hart teha… aga ahh, ei! kui ma siiani selle rõnga kätte sain, miks ma siis nüüd järsku enam ei peaks saama, see ju nii lihtsa koha peal- puusal, minu küljes ju! Panin end vedru järjekorda.