Sellest hetkest, kui ma otsustasin purjetamisega tegelema hakata, olen saanud adrelaniilakse üksteise otsa ja mitte vähe, rääkimata veel kõikidest seiklustest, mis sellega on kaasnenud.    Purjetamas olen nüüdseks käinud juba kolmel korral ning iga kord on asi läinud ühelt poolt lihtsamaks, kuid teisalt ainult seiklusrohkemaks. Esimene kord pidin kreepsu saama kui jaht kreeni läks ja purjed risti  vedas. Tunni lõppedes käed küll värisesid aga näkku oli endiselt kleebitud totakalt õnnelik naeratus.    Teisel korral sain tõelise merekaru kogemuse eesti ilmaga, mida saaks võrrelda kui tite tagumikuga - siga ka ei näksi seda, mis sealt taevast parasjagu alla tuleb. Ühesõnaga mõnusas koguses vihma ja lainet, mille tulemusena sildusime kaile 3h hiljem märjad nagu kassipojad. Aga see-eest väga entusiastlikud kassipojad!      Kolmandal korral oli ilm mõnusalt chill, et päikest ja tuult parajas koguses ning lisaboonusena ka mõnus jume näos. Teisalt sain  teada, mis tähendab, kui kapten roolis krampi tõmbab ja teeb ootamatu liigutuse, milleks meeskond valmis pole - ehk sain poomiga vastu kuppu. Õnneks oli mu reaktsioon piisavalt kiire, et poom õnnistas mind ainult väikese obadusega, kuigi Martini arvates kõlas pauk küll kordi hullemini. Muhu küll sain, aga nagu vanarahvas ütleb, siis pulmadeks saab kõik terveks.    Aga meri tõmbab ja seikluseid vaja ju kuidagi juurde otsida. No nii siis saigi ühe toreda töökaaslastest seltskonnaga kotid kaatrile  visatud ja Eestimaa saarekesega tutvust tegema mindud. Ilm minnes harju keskmine - piisavalt tuult ja selline kergelt tibav - aga saarel oli juba hoopis teine lugu, sest seal tuli päev otsa ainult paduvihma ja ohtralt tuul. Okei, minul vaja õhtul mandrile tagasi saada. Kaater tõmbab sadamas madalikule kinni, mis teha? Ikka vette ja ujuma.    Mina küll päris ujumiseni ei jõudnud aga nabani vees sumpasin küll. Kadri see eest otsustas ka veealuse loomariigiga tutvust teha ja pidada kaladega diskussiooni teema, mis see vee temepratuur kokkuvõttes olla võiks. Väikese arutelu  tulemusena selgus, et pole hullu midagi ja täiesti ujutav. Õukei, kaater põhjast lahti ja minek sadama poole. Vot see sõit oli nagu kaatriga surfamine lutsukivi kombel. Päris huvitav tunne oli, sest magu korraks pidas isegi aru, et kas ta hakkab menüükaardiga tutvust tegema või mitte, kuid õnneks sain enne kaldale, kui magu oleks pikemaid järeldusi tegema jõudnud hakata.    Minu seiklused lõppesid sellega, et kallasin kummikutest pool liitrit vett välja ning lehvitasin rõõmsasti lahkuvale kaatrile.  See-eest teised, kes pidasid vajalikuks hommikut oodata, istuvad siiani robinsoni kombel saarel ja seda juba kolmandat päeva ning ootavad tuule vaibumist.    Viimaste aruannete tulemusena Reedet pole veel välja valitud ja toredad naabrid süüa annavad. Tööl aga ristiti see entusiastide üritus kuu üheks paremaks naljaks, sest igapäev just robinsoniks ei jääda. Vot nii on selle adrenaliiniga lood. Arvata on, et kolmapäev või neljapäev on oodata lisa.