Meie kõigi iga päev on ainult 24 tundi pikk. Sellest kulutame puhkamiseks ja taastumiseks umbes 8 tundi, tööl oleme 8-10 tundi. Võta allesjäänud tundidest maha veel tööle minek ja sealt kojutulek, laste lasteaeda viimine ja sealt toomine, poeskäigud, söögitegemine ja teised igapäevased toimetused. Kui palju jääb alles? Vaid üksikud tunnid. Seega sel juhul, kui soovime oma elust rõõmu tunda, peame me väga tähelepanelikult ja teadlikult otsustama, kuidas me veedame enamiku  oma ajast - tööl oldud aja.    Miks me peame tööd tegema?    Selle küsimuse üle olen ma viimasel aastal mõelnud väga palju. Miks inimesed peavad tööd tegema? Või seda küsimust veelgi laiendades: "Kui meie maailm on loodud täiuslikuks, siis miks me sõltume ikkagi rahast?"  Ma usun, et me tunneme end olevat rahast sõltuvuses seetõttu, et raha teenimine on meile vaevarikas. Kui jälgida inimesi ja nende ameteid, siis suur hulk neist teeb tööd ainult palga teenimise ja  arvete maksmise eesmärgil. Vaid väike osa on need õnnelikud ja rõõmsad, kes saavad öelda, et nad ärkavad igal hommikul üles ja ootavad meeldiva ärevusega, kui saaks juba hakata toimetama, sest nende töö inspireerib neid lihtsalt nii palju.  Siit tuleneb ka vastus küsimusele, miks me peame tööd tegema. Tegelikult ei peagi. Sest just niimoodi tunnevad need inimesed, kes on osanud oma kire ja hobi elatise teenimise vahendiks muuta - nad ei tööta enam mitte ühtegi päeva oma elus. Nad naudivad tegevust, mis  pakub neile eneseteostust ja väljakutseid. Nende kirg elatab neid.    Ideaalne ühiskonnamudel    Kas sa oled kunagi mõelnud, mis on see jõud, mis loob viljastatud munarakust lapse? Kuskilt tuleb vägi, mis määrab ära lapse keha, tema füüsilised ning intellektuaalsed võimed, tema iseloomu ja veel palju muud. Üheksa kuu jooksul toimub ema üsas tõeline ime - mitte millestki saab keegi.  Üheksa kuud hiljem on meie kätel täisväärtuslik inimene kõikide temale loomupäraste  omadustega. Kuid ühte me üldjuhul ei usu. Me ei usu, et sellele lapsele on peale täiusliku füüsilise vormi ja täiusliku intellekti kaasa antud veel ka täiuslikud oskused pakkuda ühiskonnale midagi, mida ainult tema teha oskab. Kas tõesti võib olla nii, et vaid 1% inimestest on sündinud andekatena, aga ülejäänud 99% on keskpärased? Kes on need 1%? Need on meie jaoks kuulsad, tuntud ja rikkad inimesed, kes teevad midagi tõeliselt hästi - lauljad, näitlejad, kunstnikud, ärimehed jt. Kas tõesti ainult nemad on  sündinud omadustega, mille väljendamisel suudavad nad ülejäänud inimestest eristuda nii palju, et neid peetakse geeniusteks? Või on pigem küsimus selles, et see 1% on oma unikaalsed oskused üles leidnud ja julgenud need ka realiseerida? Näiteks šotlane Susan Boyle, kes Inglismaa superstaarisaates üllatas kogu maailma oma lauluoskusega. Varem ei teadnud temast mitte keegi. Susan isegi ei uskunud, et ta suudab inimesi inspireerida oma imelise lauluoskusega. Siiski on Susan üdini andekas inimene, kes lihtsalt ei  lubanud oma andekusel välja paista. Kuid piisas vaid ühest laulust ning ta oli üle maailma kuulus ja edu ei jäta teda enam iialgi maha.  Ideaalne ühiskonnamudel on tõenäoliselt väärtustel põhinev mudel. Selles ühiskonnas teeksid kõik inimesed ainult seda, mida nad oskavad kõige paremini - olgu ta siis müügimees, sekretär, aednik või kirjanik. See töö inspireerib teda ning ta ei tunne, et ta peab tööl käima. Ta armastab oma tööd ja ta teeks seda ka siis, kui talle selle eest palka ei makstaks.    Miks me valime valed ametid?    Miks me siis valime valed ametid? Miks me ei keskendu oma oskustele ja ei teeni elatist nende realiseerimise kaudu?  Siin on mitu aspekti. Olulisimad neist on kindlasti ühiskondlikud ootused meile ning ühiskondlikud programmid, mis motiveerivad meid tegutsema.  Ühiskondlike ootuste küüsis oleme siis, kui me püüame teha midagi, mis on ühiskondlikul tasandil kõrgelt hinnatud. Me otsime tööd ja positsioone mitte seetõttu, et see meid  inspireeriks, vaid seetõttu, et siis on meil võimalus olla Keegi. Ja kui me juba oleme Keegi, küll kaasneb sellega siis ka piisavalt raha, edu ning võimu. Kuid sellisel juhul jätame me tagaplaanile selle, kes me tegelikult oleme. Meil on küll piisavalt raha, tunnustust ja edu, kuid sisemiselt tunneme end ikkagi tühjana. See meie kehastatud Keegi on vaid väline roll, aga mitte meie ise. Võib-olla üksikutel hetkedel leiame enda jaoks aega, klimberdame klaverit, kirjutame mõne luuletuse, istutame aeda lille või  kaks. Need on hetked, mis lubavad meil olla meie ise, me vabaneme kõigest teadaolevast ja saame üheks selle tegevusega. Me isegi ei oska seda tunnet kirjeldada ja üldjuhul ei ole see ka vajalik, sest päris "tööasjad" ootavad ju tegemist, kuid me tunneme selle tunde alati ära. See on vaikus meie hinges, võib-olla pisar meie silmanurgas, hetk, mil me ütleme endale vaikselt "Mul on õigus olla õnnelik". Kuid kui paljud meist lubavad endal olla õnnelik kogu aeg?    Kelle eesmärgid sul on?    Ühiskondlike programmide küüsis oleme me aga siis, kui usume kõike seda, mida ütlevad meile Hollywoodi filmid, meedia ning turundus. Ükskõik kas sa avad mõne ajakirja, televiisori või sisened kaubanduskeskusesse - meid pommitatakse miljonite sõnumitega. Meid programmeeritakse kogu aeg tahtma midagi ja aina rohkem, rohkem, rohkem. Meile ei anta iialgi võimalust küsida endalt, mida me tegelikult tahame. Isegi siis, kui me püstitame endale eesmärke, ei ole need tegelikult meie enda eesmärgid,  vaid ühiskondlike programmide poolt ette antud eesmärgid. Me püüame olla sarnased Hollywoodi 45 kg kaaluvate näitlejatega, mehed samastavad ennast rikaste ja kuulsatega ning nende luksuslike autodega, meie kodu, riided ja reisid peavad olema täpselt sellised, nagu ütlevad meile reklaamid ja igapäevane turundus. Ning siiski on kuskil inimesed, kes räägivad vabast tahtest. Kuid vaba tahet ei ole inimestel juba ammu - see on ühiskondlik tahe, mida me hellitavalt nimetame enda vabaks tahteks.  See kõik  kandub loomulikult üle ka ametite valikule. Kui me soovime vastata ühiskondlikele ootustele ja me püüame realiseerida ühiskondlikke programme, siis ei jää meil aega tegelda küsimusega "Mida ma soovin ja mida ma teha oskan?". Me lähtume hoopis sellest, mis on meile kasulik ühiskondlikus kontekstis - mis aitab meil teenida rohkem raha ning mis tagab meile suurema võimu ja tunnustuse.  Vaid vähesed suudavad need ootused täita ja programmid realiseerida. Enamik meist elab terve elu sügavas stressis, sest meil  puuduvad vastavad oskused, eeldused, kontaktid ja kapital, mis aitaks meil vastata nendele, meist väljastpoolt meile kohustusteks muudetud ootustele. Nii kaua, kui me ei vasta nendele ootustele, tunneme end tühja ja tühisena. "Näed, kuskil on edukad, kuulsad ja rikkad, kes on kõik õnnelikud, aga mina olen siin lihtne ning tühine inimene," ütleme me endale. Ja me kiusame ennast selle pärast kogu aeg - me soovime olla nagu nemad, aga see ei õnnestu meil. Sellest tulebki stress, depressioon, vähid ja  infarktid.    Kas me võime olla õnnelikud?    Kui su puhkus on algamas või selleks korraks juba lõppemas, siis leia endale vähemalt üks päev, et saaksid tõeliselt rahuneda ning endalt küsida "Mida ma tegelikult oma elult soovin?". Ära mõtle selle peale, mis asju sa endale soovid, sest nende asjade ihalus on sinu pähe programmeeritud, vaid seekord tegele tõesti iseendaga. Mõtle selle peale, mis on sinu tugevad küljed ja mida sa teed tõeliselt hästi. Ole isegi veel julgem ja küsi  endalt, kas sinu praegune töö teeb sind õnnelikuks. Kas sa teed seda ainult palga pärast või inspireerib see sind tõesti?  Muidugi ei ole siin kiireid lahendusi ja otsuseid, kui sa tõesti avastad, et sinu töö on sinu jaoks vangla. Me ei saa päeva pealt töölt lahkuda ning hakata otsima oma kirge. See käib vastupidises suunas - ikka seestpoolt väljapoole, mitte väljastpoolt sissepoole. Kõigepealt hakkame me mõistma ennast, avastama ennast ja oma tegelikke võimeid ning alles siis hakkavad meie ellu jõudma  uued võimalused. Need tulevad nii vaikselt ja tasahilju, et me ei märkagi neid. Kuid nad tulevad. See on kindel. Sest sa sündisid siia maailma täiuslikuna. Ja sinu maailm võib olla täiuslik. Kui sa vaid ise lubad sellel olla.