"Õpilase karakter moodustub õpetaja ja kaasõpilaste karakterite mõjul," ütleb Kerschensteiner ja Lorimer'il jällegi lei­dub lause: "On kaks osa koolikasvatu­sel: üks sisemine, mille saad klassitoas õpetajailt, teine välimine, mille saad kaasõppijailt. See viimane on täht­saim, sest esimene võib sust teha, ainult hea õpilase, kuna teine alles teeb sust mehe." Need väited märgivad õpilaste koolis  valitsevate omavaheliste suhete kasvatuslikku tähtsust. Kooli kodukord, mis pretendeerib olla pedagoogiline, peab seda asjaolu eestkätt silmas pidama, ja õieti reguleerima, samuti kui iga õpeta­jagi. Selles õieti sisaldubki õpilaste orga­niseerumise kapitaalne tähtsus, sest sel teel arendatakse sotsiaalseid instinkte ja harjumusi, oskusi liikuda ja töötada vääriliselt omasuguste vahel, austades kaas­inimeste õigusi, soove, tööd, viies neid kooskõlasse omade õiguste, töö ja soovi­dega. Arusaamine ühiskonna  hüvest kui omast ja enese olemise ning tegevuse tagasimõjust ühiskonna hüvangusse peab kujunema otse iseenesest mõistetavaks, tun­deks. Seni, kui seda pole saavutatud, ei maksa oodata midagi head kasvandi­kelt. Eesmärgi taotamiseks peab kasuta­ma kõik avanevad võimalused.