Hiljem seadsin sammud ühika poole, kus pidu ja pummelung oli täies hoos, nägin üle aasta aja taas Mannut ja piibutasime ja rääkisime niisama, ühikaelu täisvõlu. Õhtul sealt tulles vajusin rampväsinuna voodisse ja ärkasin täna alles kell 11.30. Nii hilist äratust..ee, ei mäletagi, mil viimati endale lubatud sai. Nüüd jääb üle vaid tänane rebastepidu üle elada, homme asjad uude korterisse üle kolida ja siis kodu poole ajama panna. Ma ei tea, kas ma olen nende kolmapäevaste kojuminekutega lihtsalt ära  hellitatud, aga maailma kõige rohkem sooviks kohe, nüüd ja praegu olla koos kallimaga... ja see olekski pretty much it. Õnneks saab homme see igavik lõpuks ometi läbi! Mul on tegelikult veel mitu asja hingel ja millest te niikuinii must teada tahaksite, aga hehe.. krutin pinget, kirjutamiseni.