See on ka üks Jüri Alliku Freudi-essee paradokse:  ühest küljest ta kurdab Freudi vähese tuntuse üle meil, teisalt aga seletab energiliselt neile, kes Freudi ei tunne, miks teda üldse tunda ei tasugi. Kas on võimalik jõuda hüppeliselt kohe postfreudistlikku formatsiooni või peame meiegi siin kannatlikult läbi tegema kõik psühhoanalüüsi ekslemised? Ja lõpuks: kas on üldse olemas üksainuke Freud või on neid mitu? Kas tema ulatuslikust pärandist saab välja sorteerida veel midagi elavat ja kasutuskõlblikku.