Kuidas lugu kokku pandi  Pildiga pole tõepoolest manipuleeritud, küll aga story endaga. Suurem osa filmist  koosneb Eesti Kultuurfilmi materjalidest. Kui nõukogude materjal on tendentslikult üles võetud, siis eesti materjal on tendentslikult kokku pandud. Filmijupid on lihtlabaselt ja meelevaldselt kontekstist välja rebitud. Ajalooline vale peab olema suur - ja siin on ta nii grandioosne, et võtab sõnatuks. Kõik tekkivad küsimused tapetakse juba eos diktoritekstiga.  Filmi alguse raske kalurite töö on Märska filmist "Kalurid". Õppefilmist "Põlevkivi" (1938), kus näidatakse õlide, bensiini jt. saaduste  tootmist põlevkivist, on võetud kaadrid kaevuritest, barakkidest, tööst maa all.  Filmist "Liiklemise keerises" on võetud liiklust reguleeriva politseiniku plaanid, kellest nõukogude interpretatsioonis on saanud üks politseiriigi sümboleid.  1936.a. film "Vaated Osmussaarelt" näitas vaatajale saare elu-olu, samuti laste puukingi, mis polnud vaesuse paratamatus, vaid lihtsalt Osmussaarele iseloomulik jalats.  Waldhofi korsten, mis Pärnus õhiti, kuulus puupapivabrikule, mis polnud kellelegi vajalik,  kudumisteljed aga pärinevad iroonilisel kombel filmist, mille pealkiri on "Seiskunud vabrikud uuesti tööle" (1940).  Filmi lõpuosa pärineb suuresti juba nõukogude-aegsest filmist "Rahva tahe".  Vaataja õnneks lõpeb taoliste filmide vorpimine pärast Stalini surma ära. Juba 1950.aastate teisel poolel hakati dokumentaalfilmilt nõudma reaalsete probleemide vahetut käsitlemist. See oli vastukaaluks ohtratele instseneeringutele isikukultuseperioodil, mil filmi idee nõudis tegelikkuse "parandamist" või  tollases kõnepruugis "elu lakeerimist". Siiski ei kadunud lõplikult ka väljamõeldud episoodidega stsenaariumid, mis esmalt vastavates kinoinstantsides kinnitati ja hiljem üles filmiti. Nii võisid nii ametnikud kui filmitegijad kindlad olla, et film ei sisalda soovimatuid üllatusi.