Õhutades eesti ühiskonda viimse võimaluseni keskendatud pi­nevusega aktiivsele eneseavaldusele maksva kohaliku korra vastu, ei teinud Jakobson võitlusest mingit "kunsti kunsti pärast". See pidi olema ainult teeks rahva enesemääramisele, kõigepealt aga selle eelduste loomiseks, hädatarvilikkude õiguste võitmiseks. Ja neid vajalikke õigusi oskas Jakobson sõnastada konkreetsete, eluhädadest väljakasvanud nõudmiste programmiks. Kuid võitluse eesmärk oli  Jakobsonile ometi märksa kaugemal kui oleviku arenemistõkete kaotamine. Selleks polnud ka mitte valitseva ülimuskihiga ainult üheõigusluse taotlemine. Üheõiguslus pidi olema ai­nult vahejaamaks, mille kaudu sinnamaani rõhutud kohalik ena­musrahvus pidi saama maa täisõiguslikuks peremeheks. See siht oli Jakobsonil täiesti selge juba 1871. a, kui ta hingepõhjast kur­justades kirjutas Jannseni ühiskondliku rahu jutlustamise puhul: ,,Jah, rahu tahame kõik, aga üht rahu, nagu ühevääriliste inimeste ja mitte nagu  lihuniku ja härja vahel"; ja järgmises kirjas: "Sõprust eestlaste ja sakslaste vahel enne ei ole loota, kuni eest­laste partei suurem ja nende õigused sakste õigustest üle käivad: siis on nad sunnitud sõprust pidama, muidu mitte" Ja 1877. a sügisel, seistes "Sakala" käimapaneku eel, kirjutab Jakobson, saa­nud vahepeal märksa kogenumaks poliitilises võitluses, umbes samas vaimus, rõhutades samm-sammulise edasipüüdmise vaja­dust kaugemal helkiva eesmärgi poole: ,,Teisel teel siin võidelda ei ole sugugi  võimalik. Niipea kui avalikku opositsiooni asutakse, tehakse ennast võitmatuks. Niisugune opositsioon on alles siis võimalik, kui kõigil seisustel ja rahvustel ühesugused poliitilised õigused on. Kuni sinnamaale peab Eesti rahvast juhtima, nagu Bismarck Preisimaad Saksamaal juhtis: korraga sai Preisimaast keisririik. Meie püüdmised on nüüd nimelt selle poole sihitud, et Eesti rahvast avaliku arvamise ees tõsta. Peetakse meid juba omaväärilisteks, siis oleme peagi peremehed".