Minu liimipintsel läks katki. Harjased tulid lupsti plekist pesast välja ja ma pidin pintsli ära viskama. Õnneks oli mul uus kohe varuks võtta. Liimipintsel maksabki ainult mingi viis krooni, niiet kas tasub sest rääkida, liiati veel juttu kirjutada. Aga tasub. See  liimipintsel on mind teeninud oma kümmekond aastat. Tal oli kindel koht minu töölaual, kus ta seisis poolenisti veega täidetud klaasist purgis. Kui oli vaja liimida, pigistasin teist vähe kuivemaks, panin säuh säuh liimi ära ja jälle purki tagasi. Mõni päev ei leidnud liimipintsel üldse kasutust, mõnikord jälle oma kümme korda päevas. Aastas kulus mul nii umbes seitse liitrit liimi, kümne aasta peale siis umbes seitsekümmend liitrit. Seitsekümmend liitrit liimi olen selle pintsliga puu peale laiali määrinud. Ja  palju seda liimi siis ikka ühe korra peale kulub, paar korda pintslit liimi sisse pista. Kas nüüd on arusaadav, kui mitu korda olen seda pintslit purgist võtnud, kasutanud ja jälle tagasi pannud. Pole siis ju mingi ime, kui pintslit ära visates tundsin kurbust, nagu oleksin lahkunud vanast sõbrast.  See liimipintsel on mulle palju õpetanud. Väärtusest nimelt. Kõige lihtsamad ja tavalisemad asjad võivad meie elus mängida olulist rolli. Pöörates neile tähelepanu, pöörame tähelepanu väärtusele.  Liimipintsel on mulle õpetanud loobumisest. Meile kallitel asjadel tuleb minna lasta, kui nende aeg on ümber. Niiet mitte koopasügavuses viirukisuitsuses üksinduses mediteeriv valgustatu, ega ka mitte Vana Euroopa akadeemiline kõvakraega õpetlane, vaid lihtlabane liimipintsel on mulle andnud teadmisi, mis on nii mõistusega mõistetav, käega katsutav kui ka südamega tuntav. Vat see on alles väärtus.