"Imeliku ja omapärase inimesena oli ta kõrgemal teistest, kuid lapsest saadik kandis ta endas vaimuhaiguse idu ja lõpuks läks hoopis hulluks. Tal oli imetlusvääriline, kuid halvasti tasakaalustatud mõistus, kus tunded, emotsioonid ja kujutlused olid liig tugevad. Ta oli ühtaegu pime ja selgeltnägija, oli tõelik ja haige luuletaja, kes tõelike asjade asemel nägi omaenda unistusi, elas omaenda  fantaasiast loodud romaanis ja lõpuks suri enda poolt loodud painajas… Kriitik, psühholoog oleks siin näinud ainult erilist juhust, haruldase ja tasakaalutu hingelise struktuuri tulemust. Rousseau aga üldistas ennast inimese algtüübiks."