Eriti väärtustatud olid inglise pikkvibukütid, Inglismaal olid nad ka kõige levinumad, mandril kasutati palju rohkem ambu. Vibuga sai lasta 10-12 noolt minutis, mis võisid teatud kauguselt läbistada isegi raudrüü. Vibuküttide täpsus oli hämmastav: kui mees lasi 100 m kaugusel (maksimum laskekaugus oli u. 300 m) olevast  märgist mööda, oli ta halb vibukütt145. Selle järgi saab oletada, millist hävitustööd nad suutsid lahinguväljal korda saata: lihtne arvutus näitab, et 10 head vibukütti võisid minutis tappa 100-120 meest! Samas on väga tõenäoline, et 10 vibukütti minutis 100 meest ikkagi ei tapnud: iga lask ei pruukinud siiski tabada, võib-olla polnud vastane nii lähedal, iga vastane ei pidanud tabamusest surema, kindlasti iga lask ei läbistanud ka turvist (teatud nurga all tabades võis nool lihtsalt eemale põrkuda), kuid isegi kõiki neid tegureid arvestades võib ette kujutada, millist hävitustööd olid vibukütid suutelised tegema. Lisaks, kui nad ei tapnud ega tabanud ka ratsanikku, võis piisata hobuse tabamisest, kes tihti valust pööraseks läks ja ratsaniku seljast viskas või suvalises suunas põgenes.