Maailm püsib agressiooni ja sellele vastupanu omavahelisel tasakaalul. Kui agressioon hakkab ülekaalu saavutama ühes või teises maailma nurgas, on see halb. Aga sama halvasti mõjub igasugusele ühiskonnale ka sõjaka  agressiooni puudumine ning ülemäärane heaolu. Agressiivsus on inimese kui liigi loomuses paratamatu koostisosana sees. Kui seda sõjakuses väljenduda lastakse, võtab ta sõja kuju, kui sõjakust tõkestada suudetakse (patsifistide poolt), omandab teisi, hiilivamaid vorme. Kui inimestel lisaks veel puudub vajadus oma füüsist ja vaimu igapäevaelu käigus pingutada ja proovile panna, läheb ta ikkagi kurjale teele, isegi kui ta ei ela hetkel sõdivas ühiskonnas. Hakkavad vohama kuritegevus ja kuritegelik vägivald, narkomaania ja mõnuainete tarbimine, enestapud (viimase aja häiriv nähtus - nn heaoluriikide noorte kollektiivsed enesetapud, põhjendusega, et "nad ei näe oma elul mõtet"), kombelõtvus ja perverssused. Inimesel liigina on tugev organism ja rahutu aju. Kui elukeskkond talle piisavalt tegevust ja väljakutset ei paku, hakkab ta seda ise otsima, ükskõik mis vahenditega. Ükskõik kuidas me ka ei püüaks, vägivallavaba ja üdini humanismi põhimõtetele toetuvat paradiisi maa peale ei tule. Mitte kunagi. Selleks on inimene kui liik siiski liiga palju olelusvõitluse produkt. Geneetiliselt on meisse sisse kodeeritud ka ekstreemsetes tingimustes ellu jäämiseks vajalikud instinktid. Ja NEIS ei ole kuigi palju sellist, mida ilusoorsetes unistustes heljuvad paduhumanistid heaks kiidaksid. Elementaarne ellujäämine eeldab suutlikkust võidelda oma olemasolu eest küünte ja hammaste ja kõige kättesaadavaga, vajadusel ka tappes, et ise säilida. Sõjakavalus, verejanu ja ellujäämist kindlustava territooriumi hõivamise ja enda valduses hoidmise iha on ekstreemtingimustes kestvaks ellujäämiseks paratamatult olulised ja need on meie kõigi geenibaasisse sisse kodeeritud. Mõnel nõrgemalt - ja need isendid ilmselt hukkuvad kokkupuutes tugevamate animistlike inistinktide omanikega.