Kahtlemata on igas astroloogis peidus  veidi nõiaandeid ka siis, kui suguvõsas pole kuulsaid ennustajaid või ravijaid. Aga ka vastupidi. Miks muidu huvituvad ennustajad teadmisest, millises tähtkujus on abiotsija sündinud. Hea astroloog peab jälle oskama lahti seletada ning loogilisse seosesse viia tavainimesele Hiina hieroglüüfidena paistvad märgid ja tohutu hulga arvusid.    Kummituspoiss päästis elu    Ilmari Karro nimetab end uhkusega Liivimaa nõia ja ravitsejana tuntuks saanud Muuli mamma järeltulijaks.  Milliseid teid pidi maagilised vaimsed anded liiguvad, seda ei oska vist keegi kindlalt öelda. Ja kas ongi sel tähtsust, sest nõidadega on Ilmari Karrol kokkupuutumist küllaga, pole ta ka ise ilma jäänud ettenägemisvõimest ja on nii kolm korda UFOdega kohtunud kui ka oma toas tiibadega inglit näinud.  "Tundsin isiklikult Äksi nõida Hermine Elisabeth Jürgensit, sõitsime koos aeg-ajalt bussis," jutustab Karro. "Olen kirjutanud nõidadest lugusid, samuti kirja pannud inimeste pajatatud müstilistest  juhtumitest. Miks mõned näevad kummalisi asju? Seepärast, et nende tunnetus ehk energiavibratsioonid on teisel tasandil, mis võimaldavadki näha ja tunnetada ebamaist."  Karro kinnitab, et seitsme inimesega kümnest juhtub müstilisi asju. Osa ei omista neile mingit tähtsust, osa kardab rääkida, et äkki peetakse hulluks. 60 protsendil inimestest võib olla paravõimeid, mis avalduvad kui mitte muus, siis prohvetlikes unenägudes.  Müstika on Karro elu määranud pikka aega. "Olin siis 12aastane ja elasime juba  Vasula külas Purika talus. Mäletan, et tol päeval ma puudusin koolist, kuid mul oli vaja minna kilomeetri kaugusele posti järele. Tee peal kohtasin kahte koolivenda, kellega koos oli mulle võõras, nagu mungarüüd kandev ja oma nägu kapuutsiga varjav vimmas ning kõhetu poiss. Koolivennad kutsusid mind endaga kaasa uitama. Kuna see võõras poiss tekitas ebamugava tunde ega rääkinud minuga, ma keeldusin ja eelistasin koju minna," meenutab Karro. See võõras poiss ta elu päästiski, sest veidi hiljem käis kõmakas  ja küüni tagant tõusis suitsusammas. Õnnetuspaigalt leiti kaks rängalt lõhutud surnukeha. Arvatavasti komistasid poisid miini otsa. Pahaendelisest tundmatust polnud aga märkigi. "Olen veendunud, et see mungarüüs poiss olin ma ise."  Veidi aega pärast kummituspoissi leidis Karro metsast imeliku Prantsuse sõjaväelase koti. Kui ta pilgu paberitest tõstis, nägi ta otse enese ees seismas tõsise näoga meest. Siis aga hakkas mees hajuma - pudenes alates jalgadest õhuks, kuni lõplikult haihtus. Vanemad ei  lubanud tookord mehest kõva häälega rääkida - sõjaväelane ja metsas, võimud panevad veel tähele ja tuleb palju pahandust.  "Tavaliselt püüab inimene müstikaga kokkupuutumisi unustada," märgib Ilmari. "Aga mina ei tahtnud mitte unustada, vaid meelde jätta."    Nõia lapselaps, kirjaniku õpilane    Et vaarema kasvatas Ilmari vanaema, on Karro kasvanud üles müstilisi jutte kuuldes ning liikunud lapsepõlvest saadik ringi lahtiste silmade ja kõrvadega. Tema lapsepõlv möödus  Tartus Mäe ja Jaama tänava nurgamajas. Ilmari vanemad pidasid toiduainete kauplust, n-ö vürtspoodi, kust aga hiljem koliti sõja jalust Tartu valda Vasula külla.   Seal lähedal, Roosi ja Jaama tänava vahel oli ka vaarema elanud. Sealkandis elasid omal ajal samuti kirjanikud Jüri Parijõgi ja Enn Kippel. Aadu Hint oli Puiestee tänava algkoolis eesti keele õpetaja, Oskar Luts aga hea perekonnatuttav. Karro arvates avaldas selline kirjanduslik ringkond tema perekonnalegi mõju.  "Mu vaarema Katarina  Blumbergi kutsuti Muuli mammaks. Ta oli jõukas linnaproua, kahe maja omanik, kuid rahvas tundis teda eelkõige linnanõiana, ravitsejana. 19. sajandi 70. aastatel võttis ta vennatütre ehk minu vanaema endale kasulapseks, kuna vanavanaisal oli kuus last," selgitab ta. Oma teise raamatu "Nõia järeltulija" pühendaski mees oma vaaremale, kellel oli perekonnaloos suur tähtsus.  Tartus sündinud, üles kasvanud ja koolis käinud Ilmari Karrost on nüüdseks saanud Jõgeva elanik. Ta püüab jääda võimalikult märkamatuks  ja nokitseb pensionipõlve ajaviiteks astroloogiliste sünnikaartide kallal. Muidugi pole praegu enam see aeg, mis oli paar-kolmkümmend aastat tagasi, kui Ilmari Karro kirjutas Peeter Karu varjunime all filmiarvustusi ja koostas horoskoope. Siis oli moeasi tellida endale astroloogiline sünnikaart ja tellimusi tuli 10-15 tükki kuus, nüüd tuleb neid nii palju aasta kohta. "Näiteks piirivalvel oli kombeks tellida nende töötaja vastsündinule kohe sünnikaart ja kõige noorem laps, kellele ma selle tegin, oli vaid  kuus tundi vana," muheleb Karro.    Surnud mehe korteris    Astroloogia juurde jõudis Karro juhuslikult, poisikesepõlves. Rohkem kui pool sajandit oli tema elus kesksel kohal Tartus Tähtvere tänava võib-olla süngeima mainega maja, niinimetatud Miitra maja, mis kandis numbrit üheksa. "Räägiti, et selle ülakorrusel oli elanud Tartu Ülikooli professor, kes 1944. aasta sõjasuvel endalt elu võttis. Mu kooliaeg ja ka hilisemad aastad möödusid selles surnud mehe korteris.  Professori raamatukogust olid paremad köited leidnud uued omanikud, ülejäänud, mida hinnaliseks ei peetud, oli viidud aga puukuuri. Leidsin sealt Henrik Sepamaa brošüüri "Taevatähed ja inimese iseloom". Küllap sealt minu, tollal kaheksanda klassi õpilase astroloogiahuvi alguse saigi," pajatab Karro, kel on astroloogina nüüdseks kogemust 49 aastat. Ei olnud 30aastasel Karrol vaja ajalehesabas end astroloogina välja pakkuda, jutt täpsetest sünnikaartidest liikus suust suhu ja tellimusi tuli piltlikult uksest ja  aknast.  "Eks ma veidi praalisin ka oma astroloogiahuviga Werneri kohvikus tüdrukute ees. Mäletan, et seal olid Leelo Tungal, Andrus Esko naine Liidia… Kõik me pidasime end wernerlasteks. Igal aastal tuli uusi tüdrukuid ülikooli juurde ja sünnikaardi soovijatest puudust ei tulnud."  Ega Ilmari Karro osanud enne kõrgkooli astumist mõelda, et temast saab astroloog või siis filmikriitik, kelle põhitöö on 60 rubla eest kuus läbi vaadata Tartu kinodes linastuvad filmid ja nende kohta arvustus-tutvustus  kirjutada. Aastatepikkune kogemus tegi nii osavaks, et juba esimese kümne minutiga oli filmist ülevaade olemas. Kui film oli kehv, päädis vaatamine vaid mõnerealise tutvustusega. Väärtfilmid said lehes ka rohkem ruumi. "Olin Tartu filmibaasi metoodik, seejärel direktori nõunik pressireklaami alal kuni asutuse sulgemiseni 1994. aastal. Alates 1991. aastast alates olen avaldanud erinevates lehtedes horoskoope. Mäletan, et kunagi lapsepõlves, just koolimineku eel, tahtsin saada õpetajaks, aga see soov kestis  vaid kolm nädalat. Leidsin, et see amet on minu jaoks igav. Viiendas klassi avastasin, et ma oskan kirjutada, osalesin ka olümpiaadidel, kirjandite eest sain alati kiita. Minu esimesed luuletused nägid trükivalgust 20aastasena," pajatab Karro.    Elukaaslane Rasmus  Oma teed on otsinud Ilmari Karro hoolega, teinud valikuid, millest mõnigi pole parim olnud, kuid andnud kogemusi ja vajalikke õppetunde. Pärast keskkooli läks Karro õppima kõigepealt Leningradi metsatööstust,  eriala ümberkorralduste tõttu aga tuli Eestisse tagasi ja asus Tallinna polütehnilisse instituuti ehitust ja arhitektuuri õppima. Neljandal kursusel mees mõistis, et see ala pole ikka tema jaoks. "Olen oma elu jooksul projekteerinud vaid kaks hoonet: sigala ja estakaadi, mõlemad on siiani alles," muheleb mees. Kuna isa oli kolhoosis ehitusbrigadir, läks ka poeg Kungla kolhoosi tööle, esmalt küll metsnikuna, siis revisjonikomisjoni esimehe ja klubijuhatajana.  Kuulsa Prantsuse kirjaniku Honoré de  Balzaciga ühel päeval ehk 20. mail sündinud Ilmari Karro ei saaks end ehtsaks nõia järeltulijaks nimetada, kui tal poleks erilist armastust kasside vastu. Kuigi täpset arvu on raske öelda, on tal sõbralikumad suhted olnud umbkaudu 30-40 hiirekuningaga, viimane neist oli kollast karva namiibia tõugu Rasmus. Skandinaavia maades olla pea kõikidel kollastel kassidel nimeks Rasmus, see tähendavat hulkurit, seiklejat.  Praegu on Karrol kassid toas siiski olemas, kuid ükski neist ei küsi süüa ega löö nurru. Täpset  arvu ei oska Karro öelda, kuid 1985. aastal alustatud kassipiltidega postkaartide kogu võib olla tuhande ringis. Kassipilte on igast maailma nurgast, kaugemate ja eksootilisemate riikidena nimetab Karro Jaapanit, Austraaliat ja Kreekat. Euroopast puuduvad kassikaardid vaid Albaaniast ja Portugalist. Kokku peaks olema esindatud 27 riiki.  Karro usub, et looma käitumine on seotud inimese alateadvusega. Kui peremees öösel halba und näeb, muutuvat rahutuks ka tema kass. "Kui ma otsustasin maha müüa meie  talukoha, sest maja hakkas üha enam ja enam kiiva vajuma, tuli Rasmus minu juurde, vaatas mulle pikalt otse silma sisse ja läks minema. Enam ma teda ei näinudki. Ju ta mõistis, et olin teinud otsuse ja enam tal kodu polnud," meenutab Karro. Praegu on Karro kassipidamisest loobunud, kuna uus kodu asub tiheda liiklusega tee ääres ja tal pole soovi lemmiku matuseid pidada.  Kuigi Ilmari Karro on umbkaudu arvatult koostanud ligi tuhatkond sünnikaarti, nende kaudu rääkinud olnust ja tulevikust, pole ta  iseendale kaarti teinud. Ta ütleb, et selleks polevat mingit vajadust - oma elu ja tulevikku tunneb ja teab ta nagunii. Kuid Pariisis tahaks ikkagi ära käia.