Raskest mõisaorjusest, väljarändamistuhina tekkimisest selle tõukel, kergemeelsest kohtade käestandmisest, väljavaadete nur­jumisest ja tagasipööramisest mittemillegi juurde - sellest on sõnastanud Weitzenberg oma "Laksi Tonnise". Aga pakkudes väga tüüpilisi illustratsioone 60-ndate aastate alguse agraarolude kohta, avardab luuletaja paaris kohas väljavaadet veel kaugemale  ning valgustab - tõsi küll, väga kergelt ja mõndagi pidi lahtiseksjätvalt - üksiku isiku hingemaaküsimuse kõrval ka kogu rahva hingemaaprobleemi. Weitzenberg'i "Venemaale virutajad" ja "Samarasse sirutajad" ei looda Venemaalt leida mitte ainult hingemaad, vaid ka isamaad: