Mõni sõna minu enda sidemetest zeniga, mis võoibolla pakub lugejale huvi. 16-aastasena  juhtusin lugema Teemantsuutrat ja Wei Langi suutrat nagu Hui Nengi suutrat sel ajal nimetati, ja kohe tajusin intuitiivselt, et selles on absoluutne tõde, mis polnud minule võõras, olin seda alati tundnud ja tunnistanud. Nagu teisedki, lugesin ka mina dr. D. T. Suzuki ja tema jäljendajate kirjutisi. Suzuki kirjutised zenist, milles ühineb teadmisterikkus, mõistuse vahedus ja vaimne sügavus, jätsid sügava mulje ja olen inspiratsiooni saamiseks kogu oma budistliku elu jooksul nende juurde ikka ja jälle tagasi  pöördunud. Seejärel õppisin ja harjutasin üle kahekümne aasta, peamiselt Idas, teisigi budismi vorme peale zeni. Eriti harjutasin mediteerimist theravaada meetodil ja Tiibeti budismi kolkondade tantristlike põhimõtete järgi. Need õpingud ja harjutused ning vaimsed kogemused, milleni need viisid, süvendasid minu zeni mõistmist ja hindamist. See näib võõrana vaid neile, kellel on kalduvus pidada budismi eri vorme üksteist välistavateks, millele tuleb erinevalt ja ilma eelteadmisteta läheneda. Budismi koolkonnad  ei ole aga üksteist välistavad, hoolimata oma suurtest erinevustest, vaid neil on just nimelt palju ühist. Kui kogeda ükskõik millist neist tõena, siis mõistad vähemalt mingilgi määral neis kõigis sisalduvat sügavamat tähendust ja eesmärki. Kõik nad käsitlevad põhiliselt valgustuse saavutamist. Kui ollakse kogenud budistlikku tõde, harjutades näiteks mingit Tiibeti budismi vormi, on võimalik mõista ja hinnata theravaadat või jodo shin shutat. Teadmine tervikust sisaldab osade tundmist. Teiste sõnadega, et  mõista zeni vaimu, ei ole ilmtingimata vaja lugeda raamatuid just zen-budismist või viibida zen-kloostris või isegi harjutada zen-meditatsiooni. Veel vähem on selleks tarvis õppida jaapani keelt või harjutada mediteerimist, istudes teatud suuruse või kujuga patjadel.