10. Rohelise Partisanide Pataljoni loos jäävad kummitama mitmed vastuseta küsimused, on levinud väga mitmesuguseid oletusi, arvamusi ja versioone. Mida uskuda, jäägu igaühe enda otsustada.  Nagu juba märgitud, oli Nursi punkri olemasolu kohalike elanike hulgas teada ja küllap jõudis teave ka mõne okupantide käsilase kõrvu, kes sellest  okupatsioonivõimudele ette kandis. Aga ilmselt oli KGB-l vaja teada saada ka punkri täpsem asukoht, sest kogu suure metsamassiivi läbikammimine oleks nõudnud suuri jõude ning metsavennad oleks võinud haarangust välja pääseda. Sellest, kuidas KGB Nursi punkri täpse asukoha teada sai ning kes oli äraandja, kes NKVD-lased selle juurde juhtis, pole arhiivis säilinud KGB materjalides midagi kirjas. Nii ongi selle kohta käibel mitu erinevat versiooni.  Võru koolinoorte vastupanuorganisatsiooni liikmel Vello Peedoskil õnnestus  1946. aastal arreteerimisest pääseda ning tema sattus KGB kätte alles 1948. aastal. Uurija käes olid kõik 1946. aastal arreteeritud vastupanuorganisatsioonide liikmete uurimismaterjalid ning temal polnud selle koha pealt enam midagi varjata ega salata, sest teised olid kõik juba ära rääkinud. Seetõttu oli ainult materjalide vormistamise vaev ning Peedosk sai oma uurijaga päris normaalselt läbi. Kord, kui uurija oli heas tujus, oli saanud just aukõrgendust, küsis V. Peedosk tema käest, kuidas nad Nursi punkri  avastasid. Uurija ütles, et nad sokutasid punkrisse oma mehe, ühe kulaku poja, kes vedas punkrisse puskarit ning muud head ja paremat. Iga kord, kui ta puskari järel käis, kohtus ta ka KGB sidemehega. Ta viis jõulude ajal punkrisse suure nõutäie puskarit ja küsis end ise jõuludeks koju. Metsavennad hakkasid jooma ning unustasid valvsuse. Selle mehe nime uurija loomulikult ei öelnud.  Metsavend Arnold Ottan, kes Nursi punkrist eluga pääses, on rääkinud, et viimasel õhtul tahtis keegi metsavend punkrist  lahkuda ning Ätt ja Kusta rääkisid selle mehega tükk aega, algul punkri uksel, pärast väljas. Ottan ei kuulnud nende jutu sisu, kuid sai aru, et Ätt ja Kusta kahtlustasid seda meest milleski ning ei tahtnud teda ära lubada, aga lõpuks lasksid tal siiski ära minna. Kuna Ottan oli punkrisse tulnud alles eelmisel päeval, siis ta selle mehe nime ei teadnud.  Seega pidi äraandjaks olema keegi punkrielanik kes rünnaku ajal punkris ei viibinud. Teada on, et alalistest punkris olijatest ei viibinud rünnaku  ajal seal Kalju Kirbits ja Erich Sepp. Kalju Kirbits (1929) oli endine Võru Keskkooli õpilane, vastupanugrupi Noored Partisanid liige. Osavõtu pärast ühest oma kodukandi metsavendade operatsioonist taheti teda arreteerida ning ta läks oktoobris 1945 metsavennaks ja varjas end Nursi punkris. Kirbits oli jõuludeks läinud oma kodukanti Viitinas. Hiljem varjas ta end koos Auleid Toomsalu jt Viitina kandi metsavendadega, osales mitmes julges operatsioonis ning mitme okupantide käsilase likvideerimisel. Langes 5.  veebruaril 1949. aastal Viitinas toimunud haarangul. Ka Erich Sepp oli ilmselt jõuludeks oma sugulaste poole läinud. Sepp varjas end hiljem koos Jaan Rootsi metsavendadega ning võttis koos nendega osa mitmetest operatsioonidest. Jäi siis raskekujulisse kopsutuberkuloosi ning laskis end 1950. aasta kevadel punkris maha. Need mehed KGB-ga ilmselt koostööd ei teinud. Punkrist pääsenud Kristjan Tuvikene kahtlustas küll Erich Seppa, sest Sepp ei viibinud rünnaku ajal punkris. Kuid juhul, kui Sepp oleks olnud KGB  agent, oleks tal olnud võimalus tuberkuloosihaigena iga kell metsast välja tulla ja ravi saada. "Viie luure agendis" avaldatud arvamus, et tegemist võis olla sama Sepaga, kes tegutses KGB agendina Järvamaal, ei vasta tõele. Järvamaal tegutsenud KGB agendi Kolja nimi oli Harry Sepp.  Augustis 1945 liitus Nursi punkris olevate metsavendadega Aksel Raudsepp Simmulist. Tema oli suure (57 ha) talu perepoeg, seega nõukogude mõistes kulaku poeg. Üks tema vendadest oli olnud esimese Vene okupatsiooni ajal  1940-41 miilits, teine vend teenis Vene sõjaväes. Pärast Nursi punkri hävitamist NKVD poolt jäi Aksel Raudsepp jäljetult kadunuks. Võib-olla tema ongi see tundmatu üheksas Nursi punkri juures langenu. Kuid nõutuks teeb tema venna Johannes Raudsepa poolt käesolevate ridade autorile räägitu. Aksel Raudsepal olevat olnud nimelt kodukandis pruut. Kunagi sovetiajal olevat keegi mees Pärnust saatnud sellele neiule tervitusi. Tervituste tooja mehe nime ei teadnud, aga tema poolt antud isikukirjeldus langes kokku Aksel  Raudsepa välimusega. Muuseas on olnud küllalt juhuseid, et KGB viis oma agendi sellele ohtlikuks muutunud piirkonnast ära mõnda ohutumasse paika.  Endiste Võru õpilasvabadusvõitlejate hulgas levinud versiooni kohaselt andis aga Nursi punkri ära üks nendega samaaegselt tribunali all olnud illegaal. See mees oli veebruaris 1942 Nõukogude tagalas vabatahtlikult Punaarmeesse astunud, kui aga Eesti Korpus Kuramaale rindele saadeti, deserteerus ja hakkas end varjama. Mõnda aega oli ta end varjanud koos  Lukkude, Pruusi jt metsavendadega, kuid 1945. aasta kevadel lahkus nende juurest. Septembris 1945 ta arreteeriti Rakkes. 10. novembril 1945 tunnistas ta ülekuulamisel, et Lukud, Pruus, Oras ja Ätt varjavad end Keretu soos asuvas punkris. Selle versiooni järgi vabastas KGB mehe vahi alt ning andis talle korralduse Nursi punker üles otsida ning sinna sisse imbuda. See olevatki tal õnnestunud ning just tema andis punkri ära. Telefonivestluses käesolevate ridade autoriga ütles see mees, et tema oli küll teadlik  Nursi punkri olemasolust, kuid ise punkris ei olnud ning selle täpset asukohta ei teadnud. Tribunalis määrati talle 10 aastat.