Meie väärtuslikemaid noorkirjanikke on  kahtlematult Olle Ηedberg. Ta on neid väheseid, kes ei mattu endasse, vaid kes püüab lahendada psühholoogilisi keerdküsimusi selgepilkselt ja in­telligentselt väljaspoolt enda mina. Kõik tema varasemad romaanid näitavad otsustamisküpsust, asjalikkust ja teravat pilku. Siia liitub psühholoogilisist moevooludest sõltumatu mahe erapooletus inimtoimingute põhjuste ja ajete otsustamisel. Tema viimases raamatus Grop ät andra (Augukaevamine teistele) on peategelane Karsten Kirsevetter esialgu rikutud  ülemkihinooruk ja igavene võrukael, kelle jaoks kõrvakiil oleks nagu loodud. Külmaverelise üleolekuga män­gib ta näitlejat ja narritab ümbruskonda. Talle meeldib üha kehastada uusi osi ja ta näeb aina vaeva, et valitseda täielikult oma publi­kut ja südametult temaga mängida. Ta tahab olla mees, kes teeb kõik, mis iganes meelde tuleb. Koore järele otsustades on ta eeskujulikemalt kasvatatud, on selline sündinud diplomaat, nagu harva leida. Säravalt kirjeldatakse Karsteni kelkimisi koolipoisina, kus ta esineb  proovireisijana ja müüb paar tükki kostüümiriiet, mis ta sul­gudes lisatuna sai oma heatahtlikult lellelt. Poisil avaneb nii hoopis lihtsal kombel võimalus ilmale tuua oma näitlejaandi ja kõnekunsti, ühtlasi pistab ta nina miljöösse, kus ta iseenesest pole kodus. Kuid viimaks saabub aeg, mil Karsten ei kaeva auku mitte ainult teistele: ta vangistatakse ja seda pealtnäha sama endakindla, egoistliku ja üle­oleva noore daami poolt, kui ta ise. Karsteni ülespuhutus vajub kokku kui õhupall, millesse torgata nööpnõel. Algab  uus ajajärk Karsteni elus. Ta elab teiste armust ja läbib hingelise kriisi. Sellega raamat lõpebki. Vaatamata kõigele sellele, kütkestab Karsten omal viisil. Nimelt on ta kõigest oma valelikkusest hoolimata halastamatult aus enese vastu ja oskab analüüsida oma teotsemist ja tundeid selgelt, ilma illusioone tegemata.