Kallis lugeja,    Oleme siiralt varbaotsteni liigutatud, et oled võtnud vaevaks meie tagasihoidliku blogi-moodi-asjanduse tuhandete omataoliste seast välja otsida ning lased nüüd oma paitaval pilgul üle meie pisikese rüperaali pisikese klaviatuuri kaudu miskitmoodi sinu  kuvarile ilmunud ridade libiseda. Täname sind tolle paitava pilgu eest ja loodame ka tulevikus sinult veel palju nii otseses kui ka (autorite poolt siinkohal mõeldud) ülekantud tähenduses paisid saada.    Ahjaa ja omapoolsed paid saadaksime siinkohal Harry ristiisa Ennule kes 19ndal Juulil oma sündimise päeva tähistas :)    Viimastel päevadel on meie Alice Springs´is veedetud aja jooksul toimunud nii mõndagi ning meile ei teeks miski muu rohkem rõõmu kui saaksime seda sinuga alljärgnevatel  ridadel jagada.  Alustame siis sellest, et käisime ükspäev Annika ja Beni juures niisama hängimas ja chillimas.  Igavusepeletajatena kasutasime esialgu telekamängukonsooli Playstation II ning ühte Harryle eriti sümpaatset aga ülejäänud seltskonnale mitte eriti vaimustust tekitavat vastaste mättasse löömise mängu nimega Tekken 4, hiljem aga ühte normaalsuuruses kaardipakki ning selle abil mängitavat mängu mida meie eesti juurtega noored oleme eluaeg teadnud nime all Hiina Pokker ehkki oleme kindlad asi  on hiinlastest ja pokkerist umbes sama kaugel kui sipelgakaru sipelgast või karust. Olgu hiinlaste ja pokkerite ja sipelgate ja karudega kuidas on, meil oli igatahes väga lõbus õhtu.    Läks paar rasketest kottidest ning hommikusööginõudest palistatud tööpäeva mööda ja saime kutse meie uute toredate Hollandi paarikesest sõprade Jimmy ja Johanna juurde grillima. Meid eriti veenda tarvis ei olnud kuna Austraalia mõistes polnud me juba maru kaua grillinud (vist peaaegu kaks nädalat:). Korjasime aga  võõrustajad pikema jututa auto peale ja põrutasime poodi moona järgi. Esimese asjana lendas korvi hunnik Ceasari salatit, mille järgi meil on väga pikalt hullu moodi isu olnud aga mida me pole siin kängurumaal õigete koostiosade puudumisel ise tegema üritanud hakata. Tuli välja, et terve selle aja on too salat Woolworthis meie tavaliselt tähelepanelike noorte silmade vahele jäänud aga õnneks teadsid meie madalmaade sõbrad täpselt kus see sindrinahast salat end peidab. Et salatihunnik end poekorvis üksikuna  ei tunneks lisasime sinna veel ka paar kilokest marineeritud kanatiibu ning mõned õlled ja grilliõhtu võis alata. Või nii me arvasime... Tuli välja, et too grill mis Jimmy ja Johanna juures pealtnäha väga uhke ja läikiv välja nägi oli umbes 2-3 kuud niisama nurgas seisnud ning viimased kasutajad polnud Austraalia inimesele omaselt võtnud vaevaks selle puhastamisele oma noori elukesi raisata. Korralikult täismökerdatud grill + 2-3 kuud = päris rõve vaatepilt. Kraamisime siis lagedale absoluutselt kõik  puhastusvahendid mis peokorraldajate majas leidus ja nühkisime...nühkisime...nühkisime kuni lõpuks saime grilli taas puhtustasemele mis enam kaugelt vaadatuna okserefleksi ei tekitanud.   Liha tuli pärast isegi päris hea, saime näiteks ka lihalõhna peale kokku tulnud majanaabritelt kiita, et väga maitserikas ja mahlane kana oli :) Igatahes möödus õhtu kenasti rahvusvahelises seltskonnas kust ei puudunud ka hingede rändamise ja hauataguse elu võimalikkuses kõiki veenda üritav hipitüdruk ning ameeriklasest kitarrientusiast kes parema pillikäsitlemise nimel ei pidanud paljuks (ega geiks) endale paremale käele pikad  valged kunstküüned kleepida. Nalja ikka saab siin Austraalias :)      Järgmisel päeval  võtsime oma eelmise õhtu võõrustajad taas auto peale ja sõitsime pisut linnast välja, sest eelneval grilliõhtul oli meie suureks hämmelduseks selgunud, et nad polnud Austraalias veedetud aja jooksul veel kordagi ühtegi kukkurlooma vabas looduses söötmas käinud. Meie oleme muidugi sellel alal juba vanad kalad ja teadsime juhuslikult et siinsamas linna lähedal ühe künka juures pesitseb päris suur kamp rock wallabie´sid, kes on harjunud päikeseloojangu paiku turistide poolt kuivtoiduga nuumatud saama. Soetasime  siis endalegi pakikese kuivtoitu ning seadsime oma sammud (või siis esirattad) pisut enne päikeseloojangut tolle künka poole. Kohale jõudes ei paistnud esialgu mitte kusagil ühtegi ainsatki   kukruga keksijat aga piisas väikesest kuivtoidu pakiga krabistamisest kui järsku oli meil parajalt pirakas kamp näljaseid wallabie´sid ümber. Rock wallabied on siis sellised vahvad hallika karvkattega kängurut meenutavad elukad kellest väiksemad isendid on umbes suure jänese suurused ning suuremad on... pisut suuremad kui suured jänesed. Tol õhtupoolikul nägime neid toredaid olevusi söötes küll igasuguseid huvitavaid  isendeid kellest üks oli näiteks oma ühe silma kusagile unustanud ning teisel loksus kukrus väike wallabie-beebi. Kõiki neid isendeid aga keda nägime ühendas vaieldamatult suur isu meie pihkudes leiduva kuivtoidu järele.    Läks jälle mööda paar toredat ja mitte nii toredat töist päeva kuni tundsime, et kõhud korisevad tugavasti ühe Jaapani päritolu delikatessi järele mida me juba ammuilma (täopsemalt Sydneyst saadik) polnud saanud - SUSHI!  Taaskord Jimmy ja Johanna punti ning poodi varustust soetama. Loomulikult tui ka välja, et meie toredad Hollandi sõbrad polnud varem ise sushit teinud ning  vaid Johanna oli seda varem proovinud. Varustus olemas, vajusime vahelduseks hoopis meie juurde istuma, sest viimased korrad on alati kuidagi nii läinud, et meie oleme neil külas käinud. Kui riis keenud ja jahtunud ja kõik sushi sisse minev liistudeks hakitud hakkasime kõike seda nagu ikka röstitud vetika sisse keerama. Protsess tegi meie külalistele palju nalja ning otseloomulikult lasime laiskade inimestena "harjutamise eesmärgil" neil enamus rulle valmis keerata. Kui rullid valmis keeratud ja kenasti  seibidekski lõigutud asusime sööma. Me ei tea kui paljud lugejatest on kunagi näinud kuidas sushi mõttes süütu inimene esimese seibi suhu paneb... Olles seda varem mitmeid kordi näinud teadsime juba mis nägusid esimeste ampsude peale tehakse ning olime lapiga valmis, juhuks kui esimene seib Jimmyl suure kaarega suust minema lendab. Viisaka inimesena suutis ta siiski esimese, teise, kolmanda ja neljandagi ampsu kenasti alla neelata ja teatas siis, et temal on kõht täis. Kellel on varem olnud juhust näha kuidas  Harry ja Jaanika tavaliselt suhit teevad need teavad, et tavaliselt valmistame ikka paraja laari ning loomulikult nägime Jimmy väikese viisakusvale läbi. Aga meelt me ei heitnud sest nii jäigi meile rohkem ning lisaks mäletame et ka meile too hõrgutis esialgu eriti ei meeldinud :) Õhtu möödus maru meeleolukalt ja pideva jutustamise tähe all ning järgmisel korral saime ka hea nalja teada. Nimelt olid külalised pisut vindistena lahkudes absoluutselt vales suunas "kodu poole" marssima hakanud ja lõpuks oma 1  kilomeetrise kodutee umbes 6 kraadises ööjaheduses 3-4 kilomeetriseks venitanud.    Nagu teada siis ega nurjatud puhkust ei saa (eesti keeles kõlab see tuntud inglisekeelne ütlus maru naljakalt ) ja juba järgmisel päeval olime kahekesti oodatud meie hotelli poolt korraldatud töötajate peole. Esimese asjana käisime lapsemeelsemate kolleegidega kinos vaatamas populaarset animafilmi Jääaeg III, mis osutus suurepärase esimese osa ning keskpärase teise osa järel oodatult väikeseks pettumuseks. Kui film  vaadatud läksime kogu parajasti mitte tööl viibiva kambaga edasi bowlingut män gima, kus veendusime et  aastane paus on meie bowlinguoskusele suhteliselt katastroofilise jälje jätnud. Lõpuks kogunesime kõik ühte meie hotellikompleksi konverentsiaali, kus igaüks kes uksest sisse astus sai omale esimese asjana sini, rohe, puna-, kuld- või hõbedase paruka kuplit kaunistama ning pihu peale hunniku kasiinozetoone. Viimased olid loomulikult kõikjale konverentsisaali üles seatud kasiinomängude jaoks, mida me ka õhtu jooksul usinalt mängisime.   Veel toimusid õhtu jooksul põhjalik ent õnneks mitte-austraalia-kohta-käivate-küsimustega-viktoriin ning laudkondade kaupa muusikalis-tantsulised etteasted. Viimases  kategoorias oli meie laudkonna esitada varalahkunud Michael Jackson´i "Beat it" mida me ka kahtlemata võrratult tegime. Loomulikult olid peo käigus söögid-joogid meie lahke tööandja poolt ning kuna järgmise päeva ennelõunal me kumbki töötama ei pidanud ekspluateerisime me mõlemat moonalauda ikka korralikult. Pidu lõppes "alles" südaööl, mis tegelt Austraalia kohta on suhteliselt hilja ning meie jäime küll õhtuga väga rahule.  Meile meeldis too pidu lausa niipalju et kohe järgmisel päeval andsime sisse  lahkumisavaldused :)    Tegelt oleme juba ammu otsustanud siin linnakeses vaikselt otsi koomale tõmbama hakata ja meie viimaseks tööpäevaks saab olema järgmine teisipäev ehk siis 4 august. Peale seda loodame mõne päeva jooksul siit minema saada ja otseses mõttes Austraalia suurimat vaatamisväärsust Uluru´t või siis teise nimega Ayers Rock´i vaatama minna. Aga sellest kõigest pikemalt juba järgmises postituses.    Siinkohal tõmbaksime/vajutaksime oma tavapäraselt kontrollimatult veerevale  juturattakesele pidurit ja jätaksime sinu, hea lugeja pikkisilmi meie järgmist põnevat postitust ootama. Et too piinarikas aeg kiiremini läheks jätame sulle ka väikese koduse ülesande. Millal kehtib järgnev aritmeetiline tehe: üksteist pluss kaks võrdub ühega.  Vastused nagu ikka kommentaaridesse...head nuputamist!    PS: Anett ja Hannes - meie megasuurtest suuremad õnnesoovid ja kallistused teile teadagi mille puhul :)