Ma olen püüdnud, silmas pidades mõningaid väheseid väljalõikeid antiiksest elust, näidata, et ometi mitte kohane pole läheneda antiikajale selle tundega, et seal võiksime kõikjal ees leida nüüdisaegsele sarnanevat elu ja praeguseid vaateid. Kuid ma loodan,  et kõige eelöeldu põhjal ometi ei hakata ekslikult järeldama, nagu peaksin ma antiikse ja nüüdisaja aatlemise vahel valitsevate suurte, kahtlemata olemasolevate erinevuste tõttu antiiksuse tundmaõppi laiemaile kihtidele väärtusetuks. Minu vaade on selles suhtes otse vastupidine: nagu hea sõpruse juures vaadete täielik ühtelangemine pole ei soovitav ega tarvilik, nagu teistegi usaldusevahekordade juures generatsioonide vahe sageli võimatuks teeb teineteist lõpuni mõista, ilma et ta nende vahekordade tähtsust  suudaks vähendada, nii tugineb antiiksuse kasvatav jõud just asjaolul, et ta meile avab teatava ilma, kes teadagi elu rõõmu ja vaju üksiku isiku ja ühiskonna vahekorra probleemi olulisis osis nii tundis nagu meiegi, kuid siiski üksikasjus sageli käis meie omadest põhjalikult erinevaid radu.