Nägin täna üht sõbrannat, kellega polnud juba päris pikalt kokku juhtunud, vähemalt aasta oli kuidagi märkamatult mööda saadetud ilma suhtlemata. Tulime samast linnast ja olime ühte linna teel. Üle tunni aja aega maast ja ilmast rääkimiseks, kuid juba esimese 15 minuti järel hakkasime muude asjadega tegelema. Oleksin  tahtnud nii palju öelda, küsida, aga sõnad tulid kuidagi sunnitult. Midagi oli muutunud. Meie vahelt oli aeg läbi libisenud ja meile tuttavad inimesed olid temaga kaasa läinud. Asemele olid tulnud uued, võõrad. Istusin koos inimesega, kellest ma enam tegelikult midagi ei teadnud. Vahel ei pruugi inimene aastate jooksul eriliselt muutuda, teine kord võib temast vaid nädalatega saada keegi teine. Ülikooli algus on kindlasti üks sellistest sündmustest, mis inimest radikaalselt muuta suudab. Ja see kõik oli  tegelikult väga kurb. Süüdi oleme mõlemad, sest jätsime üksteist hooletusse. Nii ruttu võivad sõpradest saada tuttavad.  Nüüd mõtlen, kui mitmete inimeste puhul ma kuidagi eeldan, et nad on minu jaoks alati olemas. Ehk olekski, kuid keegi ei näe seda muutust eneses ette, see tuleb ootamatult. Ühel hetkel avastad, et oled keegi teine, oled ümbritsetud uutest inimestest, kes jagavad sinu uusi huvisid, elad uues linnas. Minevik ja inimesed tema sees tunduvad iga päevaga aina kaugemana. Minevikku aga ei tohiks  alahinnata.