Kõige viisakam kohtuja oli viirgpunnpea. Tema ei kiirustanud kuhugi ja andis tutvumiseks aega.    Leinaliblika sabas õppisin peaaegu lendamise selgeks, aga pildile teda ei saanudki. Otsustasin lõpuks, et ju see on hea märk.  Kimalane nahistas seebilille sees ja keeras mulle demonstratiivselt selja. Kui seda seljaks nimetada. Noh, kui niisugused ollakse...    Arusisalik oli pikemaks suhtlemiseks liiga uje.    Sellest kõhukast tegelasest pole ma siiani sotti saanud, kes  ta oli ja kust tuli.    Ühele kohtumisele jäin ilmselgelt hiljaks.    Ritsikas oli aga pea alaspidi tilpnemisest ja mind mu eksirännakuilt tagasi ootamisest tülpinud ja tõre (keerasin sõbralike suhete säilitamise huvides maja külili) ega laulnud mulle silpigi.    Päev alles varases õhtus.  Suvine aeg.  Paljugi, kes veel läbi võivad astuda :D