Töö ilmumisel 1892. a. keelati selle lavastus. 1893 lavastati ta Pariisis esmakordselt, ja alles 1894 Berliinis. Tükk saavutas hiigiamenu ja üleilmse kuulsuse. See ei tulnud aga mitte origi­naalsest probleemiasetusest ega selle lahendusest, vaid tüki rikka­likust elutõest. Siin oli esmakordselt nii aktuaalselt puudutatud töölisteküsimust. Ja tehtud seda lihtsalt ja vahenditult, ilma senti­mentaalsuse ja liialduseta. Kuigi võidaks väita, et on puudutatud ainult tumedamaid külgi tööliste elust, et kogu  küsimuse terav ots on sihitud kapitalistide ahnusele ja südametusele, ega ole rõhu­tatud ajajärgu üldtulundusfikku olukorda jne., kuigi lõpplahendus pole küllalt selge ja laseb end mitmeti tõlgendada, näit. selles väljenduvat "elutingimuste fataalne mõttetus, mis on loonud võimatu ja absurdse jagunemise töölisteks ja kapitalistideks", kuigi draamal on tektoonilisi puudusi, eriti 5. vaatuse tõttu, ja et ainegi pole ehk küllalt kohane draama vormiks ega Hauptmann ise draa­makirjanikuks - võib ometi anda  "Kangrutele" täielik tunnustus kui ühele silmapaistvamale maailmakirjanduse sotsiaalse teemaga teosele, milles väljenduvad Hauptmanni tugevamad küljed: terav tähelepanemise oskus, aine suur kunstnikuline elustamisvõime, tugev kujutlusjõud, soe kaastunne vaeseile ja rõhutuile, armastus madalaile, silmapaistev kompositsiooniline oskus, draama lavalisus, elulisus ja käesoleval puhul ka tunnustusväärne stiilikindlus. Selle tüki taga seisab igatahes personaalsus, kes ka inimesena on austamisväärne, kuigi G. Hauptmanni  kirjanduslik kuju üldiselt ei oma suurt sümpaatiat.