Aga kui inimesel ei ole osavust majandada ega sõnu seada, siis läheb ta ususektidesse, kus rõhutatakse pidevalt, et kui sa oled siin, siis oled teistest parem. Kui see saamahimu - tahtmine saada teistest üle - ei ole suur, siis inimene rahuldub oma dogmaga ja sektiga ning on rahul, et tema sekti liikmed on kõik paremad teistest. Kui ta pereliikmed sellesse sekti ei kuulu, siis ta läheb pere üle võimutsema ja tema täispuhutus hakkab järjest rohkem pead tõstma. Ta ei lepi sellega, et temast ei peeta lugu. Ta nõuab, et teised end muudaksid. Kui tema tahtmine võimutseda kasvab tahtmiseks saada kõigist üle, siis ta võtab endale õiguse esineda Jumala nimel. Igas maailmanurgas on psühhiaatriakliinikutes Napoleonid ja Hitlerid oma taltsutamatuses ning maailmaparanduse ideedes kõigeks valmis ühiskonnaohtlikud inimjumalad, kelle saamahimu on nad nii kaugele viinud. Kes oma saamahimu kasvule tähelepanu ei osuta, teda endas ei vähenda, see võib märkamatult samasugusesse kriisi jõuda. Siis on teda juba raske aidata, sest ta ei kontrolli oma mõtteid. Kogu selle meeltesegaduse tekitab hirm, et mind ei armastata, mis ei taha meid hulluks ajada, vaid julgeks, targaks ja tugevaks õpetada, aga kelle õpetust me eirame.