Terve eelmise talve tundsin argentiinlastele kaasa. Toitsin kodutuid koeri, kasse ning nutsin end tihti magama. Raske on vaadata inimest, kes elab koerakuudi suuruses majas, millel puuduvad uksed ja aknad. Tänavatel jalutavad määrdunud nägudega lapsed, kellel pole jalas  isegi mitte kingi. Mida kaugemale pealinnast minna, seda jubedamaks läheb.