Kõigepealt - Õunpuu on eelkõige visuaalne geenius. Ideaalsed kadreeringud, mis mängivad  musta skaalal sellisel ulatusel, kus must ei tundu enam must, vaid näiteks roheline. Või kuldne. Lo-fi võtmes kvaliteetfilmi toota tundub täieliku hullumeelsusena, aga see töötab just tänu sellele, et selline mürarohke, purune, kõige halvemale amatöörfilmile ohtlikult lähedale astuv visuaalne tehnika on iseeneses parim iroonia tarbimiskultuuri särava, kliinilise, värvilise pildi vastu. Vastandamine ja kontrastidega töötamine on selles teoses režissööri lemmiktehnika. Igas episoodis olid omavahel paaritatud  karikeeritud tüpaažid: tumedavereline femme fatale vs kartulikoorene eesti mees, laisa hiiglase tüüpi politseinik vs pisike käbe ametivend, lakutud kupeldaja-Willy vs tema brutaalne paariline, energiline kurjusekäsilane Krahv vs täiuslikku õõvruumi kehastav Meister.   Teiseks - heli ja montaaz. Mulle meeldis see eklektika, kuidas stseenid olid tükkideks raiutud nagu need ärahakitud käed seal metsa all. Lihtsalt vaimustav oli see üleminek paisuvalt müralt ja tihedalt pildilt sellele valusale  valgele numereeritud kaadrile, mis signeeris järjekordse episoodi algust. Osa karaktereid omandas oma tegeliku mõõtme just tänu oma hääletämbrile (Meister, Nadežda). Ainult et oli ka kohti, mille tehnilise külje pealt jäi segaseks, kas selline fragmentaarsus peaks katma kogu filmi, või on kohati lihtsalt ebaühtlase montaaži küsimus. Esimesel juhul oleks pidanud selle tehnikaga veel rohkem üle vindi minema, teisel puhul tõmbama tagasi, et üleminekud episoodide vahel oleksid olnud maksimaalselt teravad.