Ma pean ausalt ööldes tunnistama, et eks ma natuke ikka kardan seda meie kolimist. Me ju kolime täitsa maale ikka, külla noh. Ma pole kunagi nii külas eland. Üles kasvasin küll väikses kohas, a see oli nii Tallinna lähedal, et sellist ullu külatunnet ei ole olnd. Kinod-teatrid-loomaaed ja kofikud on ikka käejala juures olnd ja sellist Suure  Linna tunnet pole Tallinn minus kunagi tekitand.  A nüüd suvel (loodetavasti:) kolime siis külakesse, kus elab alla 2000 elaniku. Pindalalt on külake iseenesest üsna suur, kuna ühtki kortermaja seal pole. Niet kõik see 2000 meest elab eramajades. Külakeses on lasteaed (see on ühe lähedalasuva väikelinna lasteaiafiliaal tegelt) ja põhikool, sõimerühmasid pole. Niet alates 2011 sügisest saab meie imiklaps alles lasteaeda. Eks me vaata seda asja.  Külakeses on kolm kirikut (isegi evangeelne kirik  esindet), raffamaja, postkontor, mõned imelikud poeksed, pagaritöökoda (kus on väga head koogid muideks ja hinnad linnast tulnd inimesele väga sõbralised:), paar kõrtsi ja ongi vist enamvähemkõik.  Mis mind tulevasi naabreid kuulates alati muigama paneb, on see, et külas tuntasse inimesi ikka nende ameti järgi (a la veevärgi-Vello ja elektriku-Uuno:) Isegi meie enda tänaval on puusepa-Mati ja ehitaja-Pets. Viimane pidi praegast küll kuskil Iiri- v Inglismaal ehitama. Oleme Z-ga mõelnd, et uvitav, kas meist  räägitakse kui ohvitserist ja eestlasest (viimane on küll erihea amet:))  Juba oleme me kuulnud, kelle kääst saab peale seatappu vorsti osta ja kes kevadel-suvel juurikaid müüb, kelle kääst talvekartul varuda ja kelle juurest mune tuua. Ja juba oleme andnud oma näpu ka kohalikule juustumeistrile. Kaks korda oleme tellind kodust suitsujuustu, mis lõhnab jumalikult ja maitseb veel jumalikumalt. Reedel tõimegi uue kera juustu ja ma olen täna terve pääva käind sealt pakse viilakaid lõikamas:) Lõpuks  otsustasin, et õhtust ei söö, kuna niikuinii olen juba oma kaloriunniku kätte saand sest juustust.  Mis ma öölda tahan, on see, et osaliselt nigut kardan seda kolimist ja mõtlen, kuidas kino, muusjumid ja poed ei olegi enam käe-jala juures (then again, ma olen imiklapse olemasolu ajal kinos ka umbes 3 korda käind:) Samas on sel külaelul ka palju plusse ja osa neist plussidest on söödavad. Nagu see juust näiteks:) Lapse koha pealt arvan ma igal juhul, et tal on tervislikum oma kodutanumas ringi silgata, mitte  juba algklassiealisena ostukeskustes akata jõlkuma. Samas ei ole mul nt kohaliku kooli kvaliteedist miskit aimu, seda asja peab veel uurima. Aega õnneks on veel:)