Nõukogude dramaturgia, mis karakteri asemel rõhutas "kindraljoont" ning inimesest tahtis eraldada "hingeelu", on draamast katsu­nud välja heita ka kindla sündmustiku joont, tegevustiku ühtlust. Hiljem siiski asuti seisukohale, et sirgema sündmustikuta vorm,  intriigi ja tegevuse ühtluse puudumine olid vabandatavad näidendeis, mis kujutasid kodusõja materjali. Ent uue sotsialistliku inimese kujutamiseks, ta sisearengu valgustamiseks vajatavat paratamatult kind­lamat vormi, kuhu kuulub ka selge tegevustiku joon.