"Kell on pool seitse. Eesti Raadio lühiuudised. Täna..." Mootor turtsatas otsekui nõustudes juhi mõtetega. Esimene peatus. Bussitulede sumedasse valgusvihku jäi kaks musta kuju: üks pikem, teine veidralt lookas ja lühem. Kõigepealt ronis vaevaliselt sisse vanainimene, naine, kui täpsem olla. Ja siis noorem, tüdruk - kas tütretütar? Juba esmapilgul tundus neis olevat midagi rahutukstegevat. Vana naine komistas oma veidrale pikale mantlitaolisele riietusesemele. Kuigi mees, teadis juht siiski,  et vähemalt siin, maakolkas, selliseid rõivaid ei kantud. Grungeperekond pealinnast? Võimatu. Ebatavaliselt pikka kasvu neiu lumivalged painduvad sõrmed otsisid parajasti raha, üks münt veeres ta sõrmede vahelt ja tüdruk kummardus aeglaselt. Mehel ei jäänud märkamata ta suur pea, mida kattis kergelt räsitud välimusega musta kokkukortsutatud riidetüki taoline peakate. "Palun kaks piletit N-i." Juht pöördus nagu mitte mõistes - see oli ju ometi eesti keel? Kuid mis aksendiga? Selle kandi murrakut tundis ta  hästi. Kohmitsedes piletimasina kallal, heitis bussijuht korraks harjumuspärase pilgu tahavaatepeeglisse. Piisas hetkest, et märgata neiu hallikat nägu ja ... silmi. Mees polnud veel kunagi kohanud nii v a l g e i d vikerkesti. Nagu rammestusest ärgates rebis ta nendelt silmadelt pilgu ja ulatas piletid. Ta pani raha karpi isegi seda vaatamata. Pilguga enda ees pimedust puurides pani ta kinni bussiuksed (kuidas ta seda juba varem polnud taibanud teha) ja väike kollane buss sööstis justkui hirmununa paigalt.