Kõik on suhteline. Paljusus ja mitmekesisus on muidugi väärtus omaette. Tuhat lava tähendab tuhandet võimalust eksperimenteerida; isegi kui kõik need, millest jutt käib, on praegu tõepoolest riigid  (kas ikka on?), ei tea me, kas nad selleks ka jäävad. Mõnes väikeses piirkonnas on riigivõimul lihtsam rahumeelselt ja vahest märkamatultki hääbuda kui suurel maaalal. Tegelikult on maailmas, eriti lõunapoolkeral mitmeid piirkondi, kus riigivõim on sisuliselt olematuks kahanenud nii, et keegi pole seda tähelegi pannud. Kui väejuhid loovad Somaalias väikesi riigikesi, nimetatakse seda anarhiaks (kuigi tegelikult on probleem selles, et juhte on liiga palju!) ja kõik märkavad seda; kui aga näiteks mingis  Madagaskari osas riigivõim lihtsalt hääbub ning inimesed asuvad rahumeelselt omaenda asju korraldama, siis keegi isegi ei tea, et midagi sellist on aset leidnud.     Minu meelest oli üks teie huvitavamaid artikleid "Jumalata mässaja", mis avaldati 1998. aastal ja milles te analüüsisite populaarset sarifilmi "Vampiiritapja Buffy" üsna üllatavast vaatenurgast. Osutades seriaali üldisele autoritaarsusevastasusele, kirjutasite seal, et deemonid ja vampiirid, kellega Buffy võitleb, võivad tegelikult kehastada seda, millega me igapäevaelus kokku puutume: neid, kes peavad end meist paremaks, olgu need korporatiivsed tegelased või lihtsalt meie vanemad. Kui selles seriaalis on vastuhakuseeme, siis kas te näete noorte vastuhaku väljundit teadlikkuses, mässavas suhtumises, õiguspärases võitluses kõrgemal positsioonil olijate vastu või milleski muus?