jätk 3...    Keegi ei oota Eestis olemasolevatelt kondensatsioonelektrijaamadelt seda, et nad asuksid reserve hoidma ja veel  vähem elektrituulikutele. Hetkel hoiavad Narva jaamad süsteemihalduri jaoks väikeses mahus primaar-ja avariireserve, mis on võrgueeskirja kohaselt kõikide süsteemiga liitunud tootmisagregaatide kohustus (mahud ja reguleerimisulatused on erinevad). Seega põhiosa süsteemireservist ostetakse sisse - selleks on hetkel kahepoolsed lepingud lätlastega (Daugava hüdrokaskaadiga - ca 140 MW mahus).  Hetkel on põhivõrguettevõtte hinnang, et 750 MW tuuleelektrit ei tekita bilansis probleeme. Kui nüüd lisada siia  plaanitavad kiireltkäivitavad elektrijaamad (gaasiturbiin ja mootorid), siis reaalne maht aastaks 2020 võiks praeguste tarbimisprognooside juures olla umbes max 1200 MW. Riiklikult tasemel ehk elektrimajanduse arengukava järgi on hetkel planeeritud 900 MW. NB! 200 MW piisab ka 25% täitmiseks aastaks 2025.    Viidates eelpool mainitule, ei hakata tulevikus soojuselektrijaamu reguleerimiseks kasutama. Selleks tuleb otsida sobivaid tootmisüksusi süsteemipiirkonnast (teised Baltimaad - kh Venemaa). Kuna  siin on piiravaks teguriks riikidevahelised ülekandevõimsused, siis nagu enne juba öeldud, tuleb Eestisse lisavõimsusi juurde ehitada. Esmavõimaluseks on gaasiturbiin, mille riskiteguriks jääb paratamatult gaasi tarnimine Venemaalt. Samas LNG gaasi kättesaadavus ja vastavate terminalide rajamine maandaks ka need riskid. Võimalusi on veel - näiteks kunstlikult hüdroakumulatsioonjaama ehitamine. Samuti on arenemas mitmesugused akutehnoloogiad (VRB, NAS), mis tulevikus võivad olla täiesti arvestatavad  tegijad.  Kui Eesti tuuleenergia reaalne maht jääb alla kondensatsioonelektrijaamades installeeritud võimsustele, siis on kõik lahendatav. Optimaalsetest numbritest oli juba eelpool juttu.  Reaalselt on Eesti elektritarbimine nii piisavalt väike, et ei tohiks tekkida suuremaid probleeme lahenduste väljatöötamisel.