Pseudosünni käigus indiviidi eksplitsiitne mälu praktiliselt kustub, implitsiitne süvamälu aga säilib.  Erinevalt eksplitsiitsest mälust pole implitsiitse mälu sisuks mitte subjekti vahetu ajalugu, vaid subjekti olevikuolemus, mis on kujunenud subjekti ajaloolise arengu tulemusena. Indiviid on laisk, kaastundlik, kade, teadmishimuline, sadistlik, ohvrimeelne, auahne vms. mitte seepärast, et ta mäletab end olevat niisuguse olnud ja peab õigeks ka edaspidi selliseks jääda, vaid seetõttu, et oma arengu käigus on ta niisuguseks kujunenud ja on praegu just selline. Iga indiviidi kui subjekti olemuslik tuum on tema  üldomadused, mitte aga spetsiifilise faktoloogilise materjali (näiteks nime, eluloo) mäletamine. Need kõrgkategoriaalsed üldomadused pole määratud indiviidi keha kõige pealmisema lüli struktuuriga (aju neuronkonfiguratsiooniga), vaid indiviidi efektiivse keha struktuursuse infiniitses sügavikus olevaga - subjekti hingega. Uude ellu ei saa indiviid varasemast kaasa võtta aju neuronstruktuuris salvestatud (või tema abil kättesaadavaid) konkreetseid deklaratiivseid teadmisi, küll aga üldise sisetunde, iseloomu,  taiplikkuse, intuitsiooni jms., sealhulgas nn. aprioorsed teadmised, mis on uues elus aluseks indiviidi arusaamis- ja õppimisvõimele. Inimese vanaduspõlve ei tule seega suhtuda kui kurbusega looritatud aega, vaid kui sobivaimasse eluperioodi intensiivseks tööks oma hingeliste omaduste kallal, et nendega koos peatselt uude ellu astuda.