Me võime endale kergesti kujutella seda skeemi, mille järele talitasid Eestis ordu karistus- ja rüüstesalgad oktoobrist (1343. a.) hakates: eestlased kuulutati lind­priiks, nende varandus hävitatavaks või äravõetavaks. Iga­üks Saksa sõjaväest võis iga eestlase, kus ta teda aga tabas, maha lüüa ning temalt kõik ära võtta. Karistusväed  jaotasid oma tegevuse piirkonnisse, mille keskkohaks oli mõni mõis. Külla-tallu minnes võtsid salgad inimestelt kõik söödava ära; loomad, mis senistest revideerimistest alale jäänud, aeti vägede moonavooride juurde, inimesed löödi surnuks ning visati põlemasüüdatud majadesse, et korjused häviksid ning ei levitaks haisu. Sõjamehed, see­sugusel puhul ikka maiad noorte naisterahvaste peale, täitsid oma himu sealsamas. Varsti katsid vaid ahervarred virka eluaset ning inimeste korjused mulda - siin ja seal tõusid  tuleleegid põlevaist hooneist, näidates rüüstesalkade tegevuse ulatust ja elanikkude häda ja vaeva piiramatust.