Asjaolu, et eestlastest sai ristirahvas alles Rootsi aja lõpuks, oli ju teada varemgi. Aga see töö tugevdas teadmist, et eesti vana rahvausk oli visa ja elas edasi veel ka 18.-19. sajandil, ent oli eriti tugev Rootsi ajal. Selleks oli mitu põhjust. Esiteks viidigi reformatsioon tegelikult läbi alles Rootsi ajal,  pärast aastat 1561, mitte orduajal. Ka siis rohkem linnades. Teiseks peeti pärast Rootsi alla minekut järjest pikki sõdu. Kirikud purustati, kirikuõpetajad tapeti või nad põgenesid. Kiriklad ja surnuaiad olid hävitatud. Aastakümneid puudus igasugune kiriklik organiseeritud tegevus. Mis siis üle jäi? Ikkagi jälle eesti vana rahvausk. Eriti on märgata, et eestlane ei tahtnud matta surnuid surnuaiale, pühitsetud mulda, vaid ikka oma traditsiooni kohaselt pühadesse hiitesse, mille vastu Rootsi kirik võitles.  Rootsi kirik oli sel ajal kõige rangem Euroopas, järgides täiesti kontkõva ortodokslust. Kuninganna Kristiinagi lahkus Rootsist just seepärast, ja leidis, et katoliku kirikus valitses hoopis vabam õhkkond.