Kõigepealt õnnestuski Pärtlil realiseerida minu idee, võtta see päev end töölt vabaks ja pühendada kogu päev ja päevakava ainult Martale. Küll aga läks vett vedama minu plaan hommikul Ettaga privaatselt Lastepolikliinikusse nahaarstile põigata, sest eelmisel päeval perearsti juures tavakontrollis leidis viimane, et järgmise päeva Ravi tänava maja visiidi võiks ikkagi sajaprotsendiliselt ära kasutada ja profülaktika mõttes mõlemal lapsel seal vereanalüüsid lasta võtta. Niisiis, hommikul äratasime  Marta ikka tordil põlevate küünalde, õhupallide ja lauluga üles. See oli Marta suur soov. Siis puhus ta küünlad ja rõõmustas kingituse üle, aga selge oli, et kõige rohkem rõõmu kogu rituaalist tundis ikka Etta. Tema on kohe selline suure rõõmustaja tüüpi, ei jõudnud ta Martale kuidagi ära õhata, kui vägev tema meelest kõik see Martaga toimuv juba selleks hetkeks olnud oli! Pisut takka kiirustades puhuti küünlad, tort külma tagasi ja verd ära andma. Marta rääkis sel päeval kõigile esimese asjana, et temal on  sünnipäev ja nii ei jõudnudki analüüse vastuvõttev tjotja ära imestada, miks parasjagu kaasas olnud issi Martale siis ometi sünnipäeva puhul küll sellise asja päeva alguseks plaaninud oli. Aga Marta, tubli viiesena, ei lasknud end muidugi karvavõrdki häirida, kui teda näpuotsale lisaks veel ka veenist torgiti. Vana hea vagur Etta see-eest tegi draamat rohkem kui kahe eest ja vaid mulle teadmiseks, hoopis selle pärast, et protseduuri kabineti kapiotsast keraamilist kassi tema kätte ei antud.