-  Miks on mul tunne et kui ma siit tõusen ja oma korterisse lähen siis on kõik läbi?  - Sest siis on kõik läbi.  - Aitäh.  - Mille eest?  - Viimase kahe aasta või siis 23 kuu eest.  - Sulle ka.  - Sa ei tule Krissu sünnipäevale?  - Ei.  - See on nii imelik. Kui ma sulle otsa vaatan siis ma ikka tahan sind ja hakkan mõtlema et suudaks kõike unustada, jätkata nii. See mõte et on päriselt lõpp paneb tahtma ikka veel viimast korda aga…  - Aga meil on juba kuu aega olnud  pidevalt viimaseid kordi.  - Praegu esimest korda tundus see nagu päris, nagu ma tegelikult ikka suudan ka ilma.  - Ma ikka armastan sind ja jään ilmselt alati, aga me ei saa.  - Ma tean, mina ka. Aga ma ei taha seda ära rikkuda teesklemiste ja valetamistega.  - Ma väga loodan et me suudame.  - Jah, ma lähen nüüd…  - Okei, homseni.  Ma jätsin tema korteri võtmed sinna, võtsin paar eluliselt olulist asja ja läksin.  On asju mida ma panen kirja kuna ma tahan neid endast  välja saada, unustada, ja on asju mida ma panen kirja kuna ma ei taha neid kunagi unustada. Seda ma ei taha unustada, nagu ka ei taha ma sellele eelnenud kaht aastat temaga iialgi unustada.  Enne Krissu sünnipäeva pidu nutsin ma mitu tundi ja siis panin selle kirja. Sünnipäeval olin ma rõõmus ja ei näidanud midagi välja, isegi ennast üllatasin. Mult küsiti korduvalt kus Joonas on. Ma vastasin et ta pidi kiirelt Tartusse minema. Kaisa oli natuke kurb et teda polnud, teised ei pööranud sellele mingit  tähelepanu. Sellepärast ma ei öelnudki midagi et endale tähelepanu mitte tuua, et sellega teiste, eelkõige Krissu, tuju mitte rikkuda. See oli üle pika aja esimene kord kui ma Krissut tõesti õnnelikuna nägin. Ta võis isegi rõõmsam olla et ma tulin üksinda ja tegelesin kogu aeg temaga.  Järgmine päev ma jälle nutsin mitu korda. Osaliselt kurbusest ja osaliselt ka süümekatest et ma suutsin sünnipäeval rõõmus olla, nagu ta poleks midagi tähendanud. Tähendas, tähendab, palju rohkem kui ma suutsin enne ette  kujutadagi.  Õhtul lasi Joonas mu ukse kella.  - Tulid oma asjadele järele? … Süüa tahad? Ma just tegin midagi.  - Millal sa viimati sõid?  - Sünnipäeval. Ole õnnelik et ma üldse ei unustanud.  - Ma tean et sa saad hakkama, ma loodan et ma saan ka.  - Süüa?  - Jah, ma olen aint hommikusööki söönud.  Pärast söömist läksin ma tema juurde enda asju kokku korjama, sel ajal jäi tema minu juurde mõningaid oma asju otsima. Ma võtsin ainult need asjad mis olid kindlalt minu ja  mida mul ka vaja läheb, kõik muu jäi sinna. Ta tegi samamoodi. Kumbki ei võtnud teist hambaharja kaasa.  Ma mäletan et vanaaasta õhtul keegi ütles "See on hämmastav et te ikka suudate, nagu oleks alles kohtunud. See on nii armas, ma ei kujuta ette et see kunagi lõppeda võiks." Tegelikult me siis juba hakkasime tundma et varsti...  Joonasega oli kõik täiuslik, isegi lahkuminek.