Oda ja mõõga kõrval oli muinasaja lõpul eestlaste relvastuses kindel koht sõjakirvel ehk, nagu teda veel nimetati, tapril. Kuid see ei olnud meil ilmselt nii populaarne kui Läti hõimude juures. Teatavat osa mängisid relvastuses paksuseljalised sõjanoad. Need olid käibel peamiselt 11. sajandil. Laialt kasutati vibu, oletatavasti veel lingu ja rasket tammepuust sõjanuia. Viimased olid põhiliselt orgaanilisest materjalist. Nii on neist säilinud vaid üksikuid katkendeid. Samasugune on lugu olulise kaitserelva, kilbiga. Eestist seni enamvähem tervelt säilinud kilpe leitud ei ole, küll aga Lätist. Seal olid nad ümara kujuga, valmistatud kuuselaudadest ja pealistatud nahaga. Kilbi metallosade (neetide ja keskele kinnitatud kilbikupla) suhteline vähesus Eesti arheoloogilises materjalis lubab oletada, et enamikel juhtudel valmistati kilp täielikult orgaanilisest materjalist.