Olen kõinud mõnelgi ikka veel aegajalt juhtuval vanamoodi peol. Neidude seelikusabad lehvitavad noormeeste hingeleeke kuumemini põlema ja oh neid pööraseks kiskuvaid tantsukeerde! Olen näinud teineteise vastu sammumas viirge, kus noormeestel on päev pilgus ja kuu kurgul, igayks kui võõramaa valdjapoeg, mitte siitsamast  syndinud inimlaps; neiud nende vastas aga pihlapiigad, udutytred või saaresaladused, tähed siramas silmis ja virvatuled varrukasuis. Olen näinud, kuidas tavalisest pillimehest saab pilguks noor jumalapoeg, tiibu kasvatamas ta enese laul...    Ometi pole ma kõige elatud ja rännatud aja jooksul näinud kedagi nii pilkupyydvat-silmarõõmustavat kui oli noor isand Põder tollel taliharjajärgsel tantsupeol. Polnud vist kõigi kogunenud noorte hulgas neidu, kes poleks seda märganud ja märkamisväärset oli seal  muudki. Juhtub, et mõni noorisand hingab muusikat iga sammuga, juhtub, et mõnel on hingerõõm nii suur, et kiirgab pilgust pea ebamaise sirana, juhtub, et mõni on osanud ennast erakordselt kaunisti riidesse panna, juhtub yhte ja teist, mida hinnata. Erakordselt harva synnib, et kakski säärast erilist juhtu kokku langevad. Siis syttib just selle emapoja õnnetäht, kellele virmalised on naeratanud - ja see oli noorisand Põdra õhtu. Pole ma kedagi teist nii eredalt säramas näinud, ei varem ega hiljemgi, ja  õnnelikke noori mehi ometigi kyllaga.    (sydakuu 15 vastu 16 öösel, 10224)