Ega mul eriti nimesid meelde ei jäänud peale nende väheste, keda ma juba enne teadsin, aga vähemalt tekkis mingi hägune üldpilt ajastust ja valdkonnast, millest mul enne suurt aimu ei olnud. Küll aga õnnestus  ajju salvestada mõned huvitavad faktid, mis kunstiga tingimata seotud polegi. Näiteks avas 1937. aastal noor ärimees Nikolai Kultas omanimelise kohviku (praegune Kultus, kunagine Moskva), mille peremehena sai ta kreedoks "kõik peab olema kõige parem". Nii siis palkaski ta peakondiitri Šveitsist, ärijuht löödi üle Feischneri kohvikult, menüüs oli 72 (!!!) eri torti ja 12 sorti kohvi, ettekandjad kõnelesid kokku 12 eri võõrkeelt ning kohvikus sai lisaks niisama olesklemisele telegrammi saata või lasta oma  ülikonda pressida. Alkoholi kohvikus ei pakutud, sest Eesti Vabariigis ei kuulunud tol ajal alkohol kohvikukultuuri juurde. Sellises lukskohvikus käisid koos noored edukad ärimehed, insenerid ja arstid - kontingent, keda ma isiklikult kohvikukultuuriga päris intuitiivselt seostada ei taipaks. Veel sain teada, et Pärnus asuva Rannakohviku omapärast ja tol ajal uudset rõdu nimetatakse seenrõduks (autoriks insener H. Laur). Siis oli juttu Mari Adamsonist, kes põlise kangru tütrena asus õppima Riigi Kunsttööstuskooli  naiskäsitöö erialale. Minu meelest naljakas on seik, et talle kui ühele parimaist õpilastest anti ülesandeks tikkida Kaitseliidu malevalippe, kusjuures ühe sellise valmimiseks kulus tervelt kaks aastat. Päris üksluine töö ühe kunstnikuhinge jaoks, ma arvan.