See äratundmine aga ei andnud Tõnissonile väiksemalgi mää­ral norutamiseks põhjust, vaid ajendas teda veel südikamalt taot­lema seda "tõist suurust", mis on saavutatav ka väikerahvale, on saavutatav nimelt kultuuritööga, "võitlusega  sirbi ja saha taga". Seda joont arendas Tõnisson lakkamatu järjekindlusega, õhutades seda väsimatult suu ja sulega ning püüdes sedapidi hingestada meie rahva tööd ja kultuurilisi üritusi. "Mitte see ei ole Eesti väikerah­vale," kirjutas Tõnisson 1905. a., "esimeses joones tähtis, mis­sugune riigipoliitiline olukord on, vaid päänõudmiseks jääb, et rah­val võimalik oleks hariduseluliselt ehk kulturelt kasvada, vaimliselt ja varaliselt edeneda". Kaks aastat hiljem (1907) ütles Tõnis­son samas vaimus: "Meie  peame ära tundma, et meie kohta otsust­andev üleüldine poliitiline seisukord ega ka rahva tuleviku kõrge poliitika ei ole, vaid see, kuidas meie oma rahva kultuurilist ja hariduslist jõudu suudame kasvatada". Ja veelgi kaks aastat hil­jem (1909) ütles Tõnisson piltlikult, et meie rahvas pidavat ainult adravagusid pidi edasi tungima ja seega jõudvat ta kõrgemaile kultuurisihtidele nii viljakalt edasi, et selle "varju ka suurrahvaste sõjaväelise võimu helk kustub".