Rakvere Teatri ja Linefilmi film "Päeva lõpus"    Iseenesest on ju igati tore, kui väärt näidend filmiks vändatakse. Isegi siis, kui tegemist pole väärt( )filmiga. Maiju Ingmani  filmiversioon Urmas Lennuki näidendist "Päeva lõpus" on kahtlemata nii mõndagi väärt. Kuigi vahest mitte niisama palju kui Lennuki tekst ja diskreetne autorilavastus (Rakvere Teatris 14. märtsist 2008).  Eestlast veab maale. Vägisi veab. Sellest on järjepannu kirjutanud mitmed näitekirjanikud - Jaan Tätte ("Meeletu", millest samuti filmiversioon), Jakob Karu ("Vanaema juures"), Urmas Lennuk ("Päeva lõpus") ... Filmis saab maaelu kujutada muidugi märksa ehedamana kui teatris. Ent sellega kaotab ta ka osakese oma  poeetilisusest.  Igatahes sai filmi vaadates õige ruttu selgeks, et Lennuki kujundiküllase dialoogi päriskodu on siiski teatrilaval, mitte kinolinal. Ekraanil, kus suures plaanis pilgud jõuliselt kaasa mängivad, tahaks vähem sõnavahtu (see oht kipub Lennukit ikka veel veidi kummitama), enam ehedust, tõelisust. Pärismaad ja pärismaalasi. Päriselt.  Ehedad tüübid loovad Ingmani linateoses Toomas Suuman (Tepo) ja Tarvo Sõmer (Hannes). Mõlemad tegelaskujud on viidud küll groteski piirimaile, ent see  ei takista neid ja nende olemasolu uskumast.  Pisut keerulisem on lugu "peategelastega" (Liisa Aibeli Marta, Velvo Väli Peteri, Erik Ruusi Jakobi) - nad kippusid hetkiti jääma skemaatilisteks kirjanduslikeks kangelasteks ega kasvanud lihast ja luust inimesteks.  Tõsi, Erik Ruusi napp minimalism pääseb ekraanil täies mahus mõjule. Ta silmnägu on ütlemata kõnekas, iseäranis siis, kui ta partnerit kuulab või vaikselt tegutseb. Oma orgaanilisusega mõjub ta usutavalt pea igal hetkel - dialoogides Peteri  ja Tepoga, juues, oodates, mõteldes... Tühja pateetilisuse oht, mis Ruusi sama rolli laval mängides mu meelest kummitas, on filmis täielikult minetatud. Ruus kuulub kindlasti nende väheste eesti näitlejate sekka, kes sobivad linale sama hästi kui lavale, teda võiks filmides rohkemgi kasutada.  Lennuki tekstis on seoseid, mis filmist välja joonistuvad, selle kuhugi teisele tasandile tõstavad. Näiteks hakkab Peteri ja Hannese prügi-jutt haakuma Tepo vihaga prügilepingu suhtes (äärmiselt leidlik viide me  kaasaja külaelu hetkel põletavaimale probleemile!) ja seda olmetasandist kõrgemal. Võitlus kõntsa ja saastaga enese sees ja ümber - ootamatult oluline teema "Päeva lõpus". Jah, seda Lennuk teha mõistab: ühendada argiteemad igavikuliste küsimustega, lihtsaimatelegi lausetele teine plaan joonistada. Seda pole siinkohal mõtet kirjeldada, kes Lennuki tekste näinud ja kuulnud, see teab.  Kohati tahtnuks näha liikuvamat, dünaamilisemat kaameratööd (küllap on see sõnakasutus ebaprofessionaalne, aga teisiti  ma seda kirjeldada ei oska). Samas oli filmis ka väga meisterlikke, kujundlikke, kunstilise ja poeetilise laenguga kaadreid - mõned vaated räämas külale; Marta raadiot kuulamas; Hannes sigadega suhtlemas; Jakobi Marta ja Peteri dialoogi pealt kuulamas; käeraudadega Tepo politseiautost Peterile ja Jakobile lehvitamas... Tähelepanuväärne, et need kaadrid sündisid üpris tekstitihedas filmis nimelt siis, kui tegelastel teksti polnud.  Mingi märgi jätab Maiju Ingmani-Urmas Lennuki "Päeva lõpus" igal juhul.  Märgi koolide sulgemise ja prügilepingute sõlmimise ajast, märgi ajast, kus austusest tehtud mehetegu viib trellide taha. Ja võib-olla on ajamärk seegi, et sellel foonil inimsuhete draama piisavalt jõuliselt välja ei joonistunud?    Vaata ka: http://www.linefilm.ee/paevalopus/