Olin kuusteist kui läksin hommikusele jooksule. Oli varajane hommik, kõik magasid. Peale minu ja hullunud koera, kes seekord ketist lahti sai. Nägin teda juba üsna kaugelt. Üsna õõnsaks teeb pilt tühermaal, nähes kindla plaaniga sinu poole jooksvat täisjõus hundikoera. Ja mitte krõbinate ning kalli järgi. Aga mul polnud valikut. Alevikuni oli jäänud kilomeeter, seni laiusid põllud. Nii me jooksime üksteisele vastu. Hääletult kuni kokkupõrkeni. Tema  hüppas kõrri, mina tõstsin instinktiivselt käe. Teadsin vaid üht - ma ei tohi maha kukkuda. Ei kukkunudki.Ühel hetkel sain koera eemale lükata ja kogu olemasoleva jõuga panna jalaga otse näkku.