Ma juba koolis mõtlesin ja teadsin, millest ma täna õhtul siia kirjutan. Idee on peas ikka veel alles, aga sõnastus on nagu kuskile uitama läinud. Uuu.. where are you? Igastahes, teeme me praegu kogu klassiga oma gümnaasiumielust lühifilmi, sest tutipäevaks anti meile selline korraldus. Panime pead kokku ja mõtlesime kokku igasuguseid vägevaid asju meist, kõigi nende kolme aasta vältel.. ja dsiisas. Ma ei jõua enam lõpptulemust ära oodata! Rakendasime kõik oma ideed ka praktikasse ja esimene proovivariant, mille just mõned minutikümned tagasi üle vaatasin, oli superäge! Esmaspäeval filmime suure tuhinaga edasi ja ma olen kindel.. mis kindel, lausa surmkindel, et see saab olema midagi mega-giga-super-tuper-fierce-cool-awsome'i. Me oleme ikka leidlikud inimesed. Tublid. Änksad. Ilusad. Andekad. Ja muidugi palju muudki.    Tulenevalt asjaolust, et täna oli meie eelviimane kohustuslik koolipäev, leidsid täna aset ka mõned sellised tunnid, mis ongi meie elu kõige viimased. Mõte sellest oli.. hirmutav. Elu viimane muusika. Kunst. Füüsika. Eesti keel. Ehkki see on ju tegelikult paratamatus ja nii loogiline.. on see ikkagi selline tõsine tear breaker, et lausa õudne. Eriti veel siis, kui meie füüsika õpetaja täiesti segaseks läks ja meile sellise tunni tegi, et ma tõepoolest mõtlesin, et: "Kus minu pakk salvrätte on?". Füüsika on selline tund, kus mina isiklikult pole aasta jooksul vist mitte midagi teinud.. no täiesti ausalt. Nii häbi, kui mul nüüd ka poleks, aga ma lihtsalt kas lugesin seal raamatut, mängisin telefoniga, õppisin teisteks aineteks, kuulasin muusikat, rääkisin Kardoga juttu või sõin ja lõkerdasin niisama. Sellised olid seal ka kõik ülejäänud 28 nägu. Te oleks pidanud nägema tänast tundi, kuidas kõik see seltskond oli justkui naelutatud oma pingi külge, silmad ainiti tahvli poole suunatud ja suumulk nii kinni, kui kinni üks mulk üldse olla annab. Õpetaja pidas meile kõne, andis meile kaasa eluks vajalikke õpetusi ja manitses meid mitte tegema neid vigu, mida tema kunagi tegi. Ta ütles, et: "Ükskõik, mida te oma elus teete, pidage alati meeles, et ilma oma perekonnata, olete te mittekeegid." Ta rääkis meile elust, eesmärkidest, perekonnast, armastusest. Ta soovis, et me kõik leiaksime kord "oma". "Elu ilma temata pole elamist väärt. Te mõistate, kui ükskord minuvanused olete. Aga siis on juba muidugi hilja," seletas ta. See õhkkkond seal oli lihtsalt nii sümpaatne ja armas, et ma lausa ei suutnud uskuda, et ma istun hetkel õpetaja Tõniste kabinetis. Selles mehes on peidus ikka uskumatult palju. Täiesti siiralt, tõepoolest on.    Täna oli üldse kuidagi nii emotsionaalne päev. Iga öeldud lause ja tehtud tegu tundus nii unikaalsena. See  kõik hakkab vaikselt alles nüüd kohale jõudma. Karoliine kurtis, et meie bänd on ka kuidagi laiali lagunenud.. Me pole niimoodi kõik koos tõesti enam mitte midagi erilist teinud. Aga ma ei muretseks, esimene eksam on ju juba nädala pärast. Pühendame ennast neile ja anname endast kõik. Kui oleme olemas teineteisel, ei saa miski viltu minna. Seega, saatuslik 7 pole kuskile kadunud. We will be back.. and better than ever.