Hoone ülemisel korrusel asub Tshogsing Lhakhang, Tarkuspuu tempel,  mis ehitati aastatel 1965 - 1968. Selle templi keskseks esemeks on keeruline neljakülgne nikerdis, mis kujutab budismi ajalugu ja levikut. Enne templisse sisenemist tuleb kingad jalast ära võtta ja meeles pidada, et ruumis tohib liikuda vaid päripäeva.      Muuseumis on kuus korrust galeriisid, millest igaühe väljapanekutel on erinevad teemad. Näituste hulka kuulub ka suurepärane kogu nii uusi kui ka iidseid thankasid. Eriti olulised on thankad, mis kujutavad Shabdrung Ngawang Namgyali, kes  oli esimene Je Khempo ning esimene Druk Desi. Teistel thankadel on olulised Bhutani pühakud ja õpetajad.    Lisaks kunstikollektsioonile on muuseumis ka igapäevaeluga seotud käsitööd, loomatopiseid, riideid, turviseid ja isegi postmarke. Seega on külastajal võimalik väga lühikese ajaga saada ülevaade Bhutani kultuurist ning loodusest. Peale selle on hoone ise - selle väline arhitektuur ja sisekujundus - juba oluliseks kunstiväärtuseks.      Kyichu Lhakhang - Lhakhang tähendab  kohalikus keeles (ja ka tiibeti keeles) templit. Kyichu Lhakhang on kaksiktempel, mis on ehitatud neemele ja ümbritsetud madala müüriga. See on üks vanimaid ja pühamaid kloostreid kogu kuningriigis - ta ehitati juba 7. sajandil (täpsemalt 659. aastal) Tiibeti kuninga Songtsen Gampo poolt.    Algne hoone ehitati ümber pärast tulekahju ja selle keskmeks on nüüd kuju Sakyamunist. 1839. aastal ehitati Paro penlopi poolt sellele kompleksile lisahooneid. Sel ajal lisati ka suur kuju Chenresigist 11 pea ja 1000  käega ning hoone kuldne katus. Iidset templit austatakse väga tema vanuse ja rolli pärast, mida ta usus etendab.    Türkiise ja koralle, mis on annetatud usklike poolt, on asetatud maha selle koha peale, kus heidetakse jumalate austamiseks maha kogu kehaga. Maalid, mis katavad templi seinu, kujutavad Buddha tegusid ja eelmisi elusid.      1968. aastal laskis kuninga ema Ashi Kesang esimese templi juurde ehitada ka teise, mis järgiks sama stiili, mida oli kasutatud esimesel. Selles  templis on 5m kõrgune kuju Guru Rinpoche'ist ja teine kuju Tarast, kes kujutab endast üht Songtsen Gampo naist. Samuti on seal kuju raudsildade ehitajast Thangton Gyalpost ning Dilgo Khyentse Rinpoche'ist, austatud Nyingma budistide õpetajast, kes suri 1992. aastal.   See tempel on oluline palverändude sihtkoht ning seal peetakse ka paljusid kuningaperega seotud tseremooniaid.      Talumaja - Paro oru ilu rõhutavad veelgi isikupärased talumajad. Bhutani majad on väga värvirikkad ja  kombekohaselt ehitatuna pole neis kasutatud ühtki naela. Talumaja näeb väljast väga suur välja, kuid seest on ta suhteliselt lihtne. Üldjuhul on talumajad kolmekorruselised. Esimene korrus on alati kariloomade jaoks ning pööningul hoitakse heina.    Perekond ise elab keskmisel korrusel. Parim ja ilusaim tuba majas on alati perekonna kabeli jaoks. Külastuskäik talumajja on väga huvitav ja see annab võimaluse visata pilk sellele, kuidas näeb välja traditsioonilise Bhutani talumehe elamu.      Thimphu - Sissesõidul Thimphusse ületatakse suur betoonsild, mille nimi on Lungten Zampa, "ettekuulutuse sild". Nagu oli ette ennustatud, veetsid Phajo Drugon Shigpo, Drukpade liikumise rajaja koos oma naisega selle silla all asuvas koopas oma esimese öö. Nende pojad pidid Drukpade usku Lääne-Bhutanis edasi kandma.      Bhutani praegune pealinn asub 2300m kõrgusel merepinnast orus, millest voolab läbi Wang Chu jõgi. See linn sai Bhutani pealinnaks alles 1962. aastal, kuid enne seda oli  ta üldiselt vaid dzong, mille ümber paiknesid mõned majad. Talupoegade majad asusid laiali üle oru. Alles 1960ndate lõpul hakkas Thimphu omandama seda kuju, millisena teda praegu näha võib. 1980ndad tõid endaga kaasa kinnisvaraturu tõusu, mis sai alguse eraettevõtlusest ja 1990ndatel kerkis üle linna uusi ärisid, hotelle, restorane ja isegi klubisid.      Kuid Thimphu pole siiski see, mida tavaliselt oodatakse tänapäeva pealinnalt. Thimphu on elav paik, mis on koduks kuninglikule perekonnale,  riigiteenistujatele, immigrantidele ja munkadele. Thimphus on tugev rahvuslik vaim, mis on eriti märgatav linna arhitektuuristiilis. Tänavatele nimede panemine on seal suhteliselt uus nähtus, nii et kui otsida mingit kohta, siis on möödakäijatelt nõu küsides mõistlikum küsida lihtsalt selle koha nime ja mitte tänavat, kus see asub.      See linn on ka ideaalne koht päevasteks jalutuskäikudeks. Üleüldse on jalgsi käimine parim moodus seal liiklemiseks. Natuke enam kui 50 000 elanikuga ning  ilma liiklust reguleerivate valgusfoorideta on see üks rahulikumaid pealinnu maailmas.      Thimphu ajalugu: dzong ehitati sinna juba 13. sajandil. 16. sajandil loodi sinna riigi administreerimiskeskus. Pealinn sai Thimphust 1962. aastal.  Mälestuschorten - See stupa ehitati 1974. aastal kolmanda kuninga Jigme Dorji Wangchuki mälestuseks. Maalid, pildid ja kujud, mis asuvad monumendi sees, annavad hea ülevaate budistlikust filosoofiast. Samal ajal peetakse seda chortenit usu seisukohalt  oluliseks ning kohalikud käivad seal palvetamas.      Chortenis ei ole kuninga jäänuseid. Tegelikult on ainus asi, mis tuletab külastajale meelde, et see ehitis püstitati kuninga soovi täitmiseks, tema pilt, mis on mähitud tseremoniaalsallidesse. Kuningas oli soovinud panna käegakatsutavasse vormi kolm budismi traditsioonilist alustala: Buddha Sõna, Keha ja Vaimu. Ta laskis Buddha tekstid (Tanjur) kirja panna kuldtähtedega, et need tähistaks Buddha Sõna. Samuti laskis ta teha 1000 Buddha kuju  tähistamaks tema Keha, kuid ta suri enne, kui jõudis chortenina valmis teha Buddha Vaimu. Tema ema Ashi Phuntsho Choegron laskis viimase monumendi püstitada kuninga eest ja tema mälestuseks.      Tashichhodzong - 1216. aastal lasi laama Gyalwa Lhanangpa ehitada Dho-Ngen dzongi (Sinise kivi dzong) mäele, mis kõrgub Thimphu kohal. 1641. aastal võttis Shabdrung selle dzongi üle ja pani sellele nime Tashichhodzong (või ka Trashi Choe Dzong - Suurepärase usu linnus)    Ta korraldas dzongi  ümber nii, et sinna oleks võimalik paigutada nii mungad kui ka riigiametnikud, kuid peagi selgus, et sinna mõlemad korraga ära ei mahuks. Siis laskis Shabdrung ehitada riigiteenistujate jaoks uue dzongi, mida tuntakse alumise dzongi nime all, ning jättis vana dzongi munkade käsutusse. Vana dzong hävis tules 1771. aastal ning pärast seda kolis kogu elutegevus alumisse dzongi, mida veelgi laiendati.      1962. aastal alustas kuningas Jigme Dorji Wangchuk viieaastast projekti, et dzong  täielikult renoveerida ning samas seda ka laiendada. Kogu dzong ehitati üles traditsioonilisel viisil ilma naelte ja kirjapandud plaanideta.      Kunagi kogunes selles majas Riiklik Assamblee, kuid praegu on seal sekretariaadi ning sise- ja rahandusministeeriumi ruumid. Samuti on Tashichhodzong riigi tähtsaim haldusjuhtimiskeskus, kus asuvad Tema Majesteedi trooniruum ning riigi vaimse juhi Je Khempo suveresidents. Dzong on külastajatele avatud Thimphu festivali ajal ja siis, kui munkade juhid kolivad  oma talveresidentsi Punakhas.      Changangkha Lhakhang - see on vana kindluselaadne tempel ja kloostrikool, millele pandi alus juba 12. sajandil. Ehitis, mis selle koha peal praegu asub, valmis 15. sajandil Laama Phajo Drugom Shigpo järeltulija ajal. Ta asub mäe otsas, kõrgudes üle Thimphu oru. Templis on väga vanad pühakirjad ja thankad. Templi peajumalus on Avalokiteshvara, kaastunde jumal, keda kujutab ka selle templi olulisim kuju. Changangkha templit restaureeriti 1998-99 aastatel.       Traditsioonilise Ravikunsti Riiklik Instituut (Kohaliku Meditsiini Haigla) - kuna Bhutanis on oma traditsiooniline Himaalaja meditsiin, on riik asetanud võrdselt rõhku nii teaduslikule- kui ka rahvameditsiinile. See instituut asutati 1988. aastal ja on üks huvitavamaid külastuskohti Bhutanis. Euroopa Liit rahastab projekti, mille käigus valmistatakse ja levitatakse traditsioonilisi taimeravimeid. Asutuses on suur laboratoorium ja tootmiskeskus, mis tagavad toodete kvaliteedi. Ravimite  valmistamisel kasutatakse selliseid koostisosi nagu taimi, mineraale, loomade kehaosi, väärismetalle ja kalliskive.      Ravimite tootmine on suunatud selgelt bhutaanlaste vajaduste rahuldamiseks, aga on ka plaan neid pikapeale eksportima hakata.    Hoones on ka päevakeskus ja haigla, kus arstid diagnoosivad haigusi ja määravad sobilikke traditsioonilisi ravimeid ja ravikuure. Viimaste hulgas on tavaline ka akupunktuuri iidse kunsti kasutamine.   Turistidel on võimalik külastada  ka väikest muuseumi ja meenetepoodi, mis hoones asuvad.      Rahvusraamatukogu - See asutus rajati 1967. aastal, et säilitada seal iidseid Dzongkha ja Tiibeti tekste. 1984. aastal kolis raamatukogu uude majja, mis oli ehitatud traditsioonilises stiilis. Seal säilitatakse umber 6100 Tiibeti ja Bhutani raamatut, käsikirju ja puugraveeringuid ja kogu, millesse kuulub üle 9000 trükkimisklotsi, millega trükitakse raamatuid ja valmistatakse palvelippe.  Ülemisel korrusel säilitatakse  traditsioonilisi Tiibeti-stiilis tehtud raamatuid. Need on trükitud või käsititsi kirja pandud pikkadele käsitsi tehtud paberiribadele.    Esimesel korrusel on inglisekeelsete ja kaasaegsete akadeemiliste raamatute kogu. Enamik neist raamatutest on budismist ja Himaalaja piirkonna ajaloost. Samuti on seal mõned reisiraamatud Indiast ja Tiibetist.  Vahel on võimalik näha inimesi Rahvusraamatukogu ümber ringe tegemas ja mantrasid pomisemas - seda teevad nad sellepärast, et raamatukogus säilitatakse ka  mitmeid pühakirju. Hoone pühadusele annab juurde veel seegi, et esimesel korrusel on altar, kus asuvad kujud Bhutani tähtsamatest ajaloolistest inimestest.      Zorig Chusumi Riiklik Instituut ehk "maalimiskool" - see on koht, kus noored õpivad maalimise iidset kunsti. Nad peavad läbima kuueaastase õppeprogrammi, mille käigus neile õpetatakse mitmeid traditsioonilisi Bhutani kunstiliike. Õpilased, kelle suundumus on pigem kunstiline kui akadeemiline, tulevad kokku üle kogu riigi. Õpilaste  programm algab joonistamisega ja liigub sealt edasi maalimisele, puunikerdamisele, tikkimisele ja kujude valmistamisele.      Paljud ringkäikude korraldajad lisavad oma programmi maalimiskooli külastamise, kuigi suured külastajate grupid häirivad õppetegevust. Külastajatel on võimalus näha õpilasi töös. Selles asutuses on õpilastele haridus tasuta, kuna riik tahab rohkem õpilasi ligi meelitada. Pärast lõpetamist saadetakse noored riigi erinevatesse piirkondadesse, et nad rakendaksid seda  traditsioonilist maalimisviisi üle kogu maa. Sellel põhjusel on pea kõigil majadel üle Bhutani sama tüüpi värvid, ornamendid ja kujundus.      Käsitöökeskus - (Handicrafts emporium) Seal on parim valik käsitöökaupu kogu linnas, kuid hinnad on mõnevõrra kõrgemad kui kohalikul turul. Seal müüakse papjeemašee maske, palverattaid, dekoratiivmotiive, käsitsi valmistatud siidpaberit, riietekaunistusi ja traditsiooniliselt valmistatud villast ning siidist kangast. Turgudelt on võimalik leida ka vääris- ja  poolvääriskive ning ainulaadseid postmarke.      Punakha - Punakha kliimatingimused ja soojad ilmad on teinud sellest orust ühe viljakaima oru Bhutanis. Punakha linnas ei ole eriti vaatamisväärsusi peale Punakha dzongi, mida peetakse üheks kauneimaks Bhutani dzongiks. Enne, kui Thimphust sai Bhutani pealinn, tunti Punakhat kui talvepealinna selle koha mahedama kliima pärast. Thimphu kõrgemad mungad ja Je Khenpo veedavad siiani oma talvi Punakhas.      Punakha dzong - ehitati  1637. aastal kahe jõe vahele Shabdrung Ngawang Namgyali poolt ja ning on tänapäevalgi munkade juhtide talveresidentsiks. Selle koha peal asus tegelikult juba 1328. aastast väike tempel, mille ehitas pühak Ngagi Rinchen. Seda vana templit, mida võib praeguseni näha, kutsutakse Dzongchungiks (Väikeseks Dzongiks). Pärimuse kohaselt õnnistas 8. sajandil Guru Rinpoche seda kohta ja ennustas, et selle koha peale ehitab mees nimega Namgyel kunagi kindluse.      Kui ehitis oli valminud, asutas  Sahbdrung siia 600-liikmelise munkade kogukonna, kes toodi kohale Ülem-Thimphu orust.      1639. aastal ründas Tiibeti armee Punakha dzongi, et saada kätte püha reliikviat, mida seal hoiti. See reliikvia, Ranjung Karsapani, oli tähtsaim ja väärtuslikem reliikvia Bhutanis, kuna see oli imelisel kombel ise tekkinud kuju Avlokiteshvarast, mis oli ilmunud Tsangpa Gyare (Drukpa koolkonna rajaja Tiibetis) selgroost tema kremeerimisel. Bhutaanlastel õnnestus tiibetlased tagasi lüüa ja seda sündmust  tähistatakse siiani Punakha Tsechu ajal.      Punakha dzong oli valitsuse keskus, kui Punakha oli ikka veel pealinn, ja kolmas kuningas kutsus siin 1953. aastal kokku esimese Riikliku Assamblee istungi. Dzong ise on 180 m pikk ja 72 m lai. Dzongi utse on kuuekorruseline. Utse kuldse kupli ehitas Gyaltsen Tenzin Rabgye 1676. aastal. 1720ndatel ehitati üle Mo Chhu ja Pho Chhu jõgede konsoolsillad, mis on kahjuks praeguseks mõlemad hävitatud.      Vaatamata neljale katastroofilisele  tulekahjule ja maavärinale, mille käigus hävisid mitmed ajaloolised ürikud, on selles hoones praeguseni palju ajaloolisi dokumente ja Shabdrung Ngawang Namgyali palsameeritud keha.      Wangduephodrang - Linn asub 1300 m kõrgusel merepinnast 21 km kaugusel Punakhast lõuna poole. See on viimane tee, mis jääb teele enne Kesk-Bhutani sisenemist. Jõe kohal on imeline sild, mis on kindlasti vaatamist väärt. Septembri keskel peetakse seal Wangdue Tsechu festivali. Linna tuntakse oma kivi- ja  bambusetööde poolest.      Legendi järgi kohtas Shabdrung Ngawang Namgyal väikest Wangdi-nimelist poissi mängimas liivaga Punak Chhu jõe kallastel. Talle meeldis see poiss nii väga, et ta pani uuele dzongile selle poisi järgi nimeks Wangdi (hiljem Wangdue) Phodrang - Wangdi palee. Rahvasuus tuntakse seda linna ikka veel kui Wangdit. Kuna linn asub jõe kohale küünitaval mäenukil, siis on seal tihtipeale tuuline ja tolmune, eriti pärastlõunasel ajal.      Wangduephodrangi dzong - ehitati  1638. aastal ja on ilmselge, et selle dzongi asukoht valiti tänu ta majesteetlikule ja jõulisele asukohale ümbritsevate orgude suhtes; sellelt kohalt on võimalik silma peal hoida suurel hulgal põhja-lõuna ja ida-lääne teedel. Wangduephodrangi dzongil oli väga oluline roll Lääne-, Kesk- ja Lõuna-Bhutani piirkondade liitmisel. Dzongi restaureeriti pärast tulekahju 1837. aastal ja ka hiljem pärast 1897. aasta maavärinat, milles dzong kõvasti kannatada sai.      Ka see ajalooline kindlus on praegu  piirkondlik haldusjuhtimise keskus nagu paljud muudki dzongid. Lisaks sellele on dzongis klooster, kus elab üle 700 munga. Dzong on külastajatele avatud, kuid eriti kena on seda külastada Wangdue Tsechu festivali ajal.      Simtokha Dzong - Rahvajutu järgi valiti dzongile just see asukoht, kuna ta pidi valvama kohta, kus deemon oli kadunud kivi sisse. Sellest ka koha nimi - simmo (naisdeemon) ja do (kivi). Juhuslikult on see koht ka väga hea paik, kust kaitsta Thimphu orgu ja samuti ka orgu,  mis viib Dochu La ja Ida-Bhutani.      Dzong ehitati aastatel 1627-1629. Juba 1634. aastal ründas viie Tiibeti laama ühendus seda dzongi, kuna nad olid vastu Shabdrungi kasvavale võimule. Ent Shabdrungi väed võitsid ja tiibetlased pidid taganema. Simtokha dzongi kutsutakse tihti riigi esimeseks dzongiks, kuigi tegelikult olid juba 12. sajandil Bhutanis dzongid olemas. Ent see oli esimene, mille ehitas Shabdrung. See dzong oli esimene, mis hõlmas enda alla nii ilmaliku kui vaimuliku  valitsuse, ning on samuti vanim, mis on säilinud tervikliku ehitisena.      Ametlikult on selle dzongi nimi Sangak Zabdhon Phodrang (salajaste mantrate sügava tähenduse palee). 1961. aastal otsustas kolmas kuningas Jigme Dorje Wangchuk, et sinna võiks rajada budismiuuringute kooli. Praegu asubki hoones Keele- ja Kultuuriuuringute Instituut ja seal õpivad nii vaimulikud kui ka tavainimesed. Kõik bhutani keele õpetajad saavad oma hariduse selles ülikoolis. Seal õpib umbkaudu 300 inimest.  Tsechud -  suured iga-aastased festivalid, mida peetakse enamikes dzongides ja kloostrites üle riigi Guru Rinpoche'i auks. Nendega mälestatakse tema suuri tegusid. Arvatakse, et Guru suured teod leidsid alati aset kuu kümnendal päeval, mida festivali enda nimi ka tähendab, kuigi kõik tsechud ei leia aset kümnendatel kuupäevadel.      Tsechusid tähistatakse kolm kuni viis päeva, ürituse kestvus sõltub kohast. Pidustuste ajal esitatakse tantse, mis on selgelt usulise sisuga. Neid kannavad ette nii mungad  kui ka ilmikud ja nende kava on igal pool praktiliselt sama. Mõned tsechud lõpevad sellega, et ülistatakse suuri thankasid, millel kujutatud Guru Rinpoche'i ja tema Kaheksat Ilmutust.    Sellist thankat kutsutakse thondreliks, mis tähendab tõlkes "vaadates vabastatuks saama ", sellega viidates uskumusele, et seda vaadates saavad inimesed oma pattudest lahti. Mõnel tsechul on ka wang - kollektiivne suuline õnnistamine, mida viib läbi munk. Pärast õnnistamist jagatakse tihti laiali värvilisi paelu  ja inimesed seovad need oma kaelade ümber, et näidata, et nad nägid õnnistamist.    Vahel kutsutakse wangi ka mewangiks, mis tähendab "õnnistust tule läbi". Selline nimi tuleb sellest, et festivalist osavõtjad hüppavad üle lõkke, mille tuli peaks ära põletama kõik nende hingedel aasta jooksul kogunenud ebapuhtused.      Mõnes olulisemas dzongis - Thimphus, Punakhas, Paros, Wangduephodrangis, Trongsas - leiab igal aastal aset kaks suurt festivali: üks neist on dromchoe, tantsupidu  Yeshe Gompo (Mahakala) või Palden Lhamo (kes on Drukpade kaks peamist kaitsejumalust) auks, ja teine on tsechu, mis on pühendatud Guru Rinpoche'ile. Punakha dromchoe leiab aset kuuaasta esimesel kuul ja see lõppeb serdaga, suurejoonelise rongkäiguga, mille käigus mängitakse läbi võitlus tiibetlastega, mis toimus 17. sajandil.      Atsarad on klounid, kelle ilmekad maskid ja hoiakud on oluline osa igal festivalil: nad astuvad munkadele vastu, teevad nilbeid nalju ja juhivad oma veiderdustega  rahva tähelepanu kõrvale, kui pikad usutantsud hakkavad ühekülgseks muutuma. Kuna usutakse, et nad sümboliseerivad acaryasid, India usulisi juhte, siis on nemad ainsad inimesed Bhutanis, kellel on lubatud usu üle nalja heita. Mõned päevad tohivad need meelelahutajad väljendada vormelikohast vastupanu paikapandud raamides, mis ei tohi siiski ühiskondlikku ega usulist korda häirida.      Mõnel usufestivalil on vaid vähesed tantsud ja need pidustused koosnevad peamiselt mingi konkreetse teksti  lugemisest. Nendel juhtudel kogunevad külaelanikud templitesse ja võtavad osa palvetest, ise samal ajal kangeid alkohoolseid jooke tarbides. Kõik külad tunnevad uhkust oma iga-aastase festivali üle, koosnegu see siis tantsudest või lihtsalt palvetest. Selleks ajaks oodatakse koju tagasi kõiki linna elama läinud külaelanikke.      Dzongide sisehoovides esitatakse usulise sisuga tantse ehk chhame, mis sümboliseerivad kurjade vaimude hävitamist.    Tantsijad on värvilistes kostüümides ja  pealtvaatajad, kes on riietunud oma parimatesse kiradesse ja ghodesse (vastavalt Bhutani naiste ja meeste rahvariided), saavad õnnistuse sellega, kui nad neid tantse vaatavad. Pealtvaatajad võivad ka oma pattudest lahti saada, kui nad vaatavad suure thangka ehk thondroli lahtikerimist enne päikesetõusu, mida tehakse mitmel päeval pidustuste jooksul.      Thimphu tsechu - See kestab kolm päeva. 2006. aastal leiab ta aset 2. - 4. oktoobrini. Thimphu festival on tohutu elamus turistidele, kes  tulevad igalt poolt üle maailma kokku, et seda näha. Dzong on täis bhutaanlasi ja turiste, kes on tulnud vaatama rituaalseid tantse. Bhutani peaabt Je Khenpo juhatab tihtipeale tseremooniaid, millest võtavad osa ka kuningliku valitsuse juhtfiguurid. Thimphu tsechudega tehti algust juba 1670. aastal.