Tee selle juurde alla oli juba natuke riukalik, aga hetkel mil ma jääkülmast jões, mingi oksa külgeühe käega sellele toetades vett ammutasin ning aru sain, et sisse kukkumise korral saan ma kui mitte totakalt otsa,  siis vähemalt arvestatavaid vigastusi karmis veemöllus, sain ma päris täpselt aru, kus olin. "Teretulemast Norrasse, lauskmaa elanik!" ütles see jõgi mind hinnates. Hindasin jõge vastu, ning toetasin end paremini. Sisse ma siiski ei kukkunud ning asusime mäe poole teele. Kui me keerasime sellele teele, mis viis meid nö baaslaagrisse sain aru, et tegelt on Norra teed suurepärased. Kõik teed on suurepärased võrreldes selle toreda teejupiga, millel too hetk sõitsin. Ühel pool oli kalju, teisel pool oli  vabalangemine, tee ise oli nii kitsas, et sobis peaaegu ühele autole. Möödasõitude jaoks olid seal pisikesed taskukesed. Ja suund tundus too hetk minu jaoks püstloodis üles. Vedasin oma masina sealt esimese-teise käiguga üles, ise korrutades endale et paremale ei tohi vaadata, kus laiutas aina kõrgenev mittemidagi. Õnneks oli mingi rohelus vahel mis varjas.