Ja kui vaatamegi vaid bioloogilisi lapsi, ka neile saab olla rohkem ja vähem lapsevanem, pealiskaudsem või sügavam, materiaalsem või hingelisem saab seegi suhe olla. Kuigi vanema-lapse suhe on elupikkune, tuleb kord ka see hetk, kus tajud: seegi suhe on alguse ja lõpuga ja möödub õieti kahetsusväärselt  kiiresti. Väikesest lapsest saab suur laps ja kord lendab ta pesast välja. Ja on suur saavutus, nii vanema kui lapse oma, kui tiivad ikka kannavad. Vahel need ei kanna. Muidugi, laps jääb vanemale ikka lapseks ja neid lapsi, keda tiivad ühel või teisel põhjusel ei kanna, armastatakse ikkagi. Sügav lapsevanemlus tajub ära ka selle hetke, kui lapsel tuleb lasta minna omadele radadele. Kui tuleb lahti lasta ja elada ise ja lasta lapsel elada. Liigne klammerdumine ei ole hea. Seda juhtub tihedamini peredes, kus on  vähe lapsi. Ja isegi kui vanem on piisavalt arukas andmaks lapsele eluruumi, kui vanem ei lämmata last oma armastusega, mida ta ise armastab, ka siis: mis on need ümmarguselt 18 aastat, mille argipäeva veedetakse koos, igaviku, kosmilise elutsükliga võrreldes? Vaid hetk. Vaid alguses paistab ees olev tee pikana. Ja seda hetke ei tohiks mööda lasta minna argimurede ja tülpimuse-väsimuse katte all. Laps on kallis külaline. Aeg on arm.