Loen siinseid kommentaare  nagu ilmutust ja tõesti aru ei saa, mis sündroom SEE siis nüüd on? Ei tohi lennata, kui pool su elu on teisel pool lompi? Ei tohi UNISTADA maast, mis kunagi sügava jälje jättis, isegi lõhnamälu oleks nagu taunitud? Et kes sa oled selline, et mäletad lõhnu? Inimesed, mis teiega on ometi?  Mulle on päris viimasel ajal hakanud tunduma, et toidupoes vahib kassajärjekorras mu järel seisja kriitilise pilguga asju, mida olen ostnud. See siin paistab olema sama nähtus: aga miks tema saab, kui mina ei saa!??  Head inimesed, kolige Põhja-Koreasse, kui te ei talu, et keegi teist paremini elab, aga palun jätke siin üksteist söömata! Ja Epp, kirjuta ikka, ära hooli tigedikest! Omajagu oleme igaüks ise oma elujärge kujundanud, samamoodi sina. Kirjastaja elu praeguses EV-s pole lihtne, aga sina oma vägeva töövõimega oled pinnale jäänud, mis tähendab, et olgu kritiseerijad ikka päris vait. Vabandust, et lähen ägedaks ilusal pühadeajal, aga mõte jääb samaks.