Kunagi ammusel ajal elas Saaremaal Kuralase külas noor neiu nimega Sari. Raske haigus oli Sari ema manalateed viinud, seega oli tema kui ainukese pere naishinge hoolitseda isa ja kaks nooremat venda. Sari oli  hoolas ja töökas, kodutalu lehmad olid alati lüpstud, rõngassabadel ninaesine olemas ning kui isa ja vennad põllutöödelt koju jõudsid, oli soe söök neid laual ootamas. Saril oli ka oma silmarõõm, tark ja töökas Tullio. Kuid oh häda, Tullio kodu oli Kuralase külast mitme-setme versta kaugusel, lausa kihelkonna teises servas, mistõttu noored armunud vaid harvadel hetkedel kohtumisrõõmu said nautida, sest talutööd kestsid varajastest hommikutundidest kuni päikeseloojanguni. Viimaks katkes Sari kannatus ja ta  läks küla kõige vanema mehe Elioni jutule. Elion, kelle tarkus oli tuntud ka kaugete maade ja merede taha, kuulas tütarlapse mure ära, pani paja veega tulele, puistas sinna rohelist hiidkupart, kurrulist tuhmikut ja tsipa kuivatatud tõmmut pungsammalt, ajas keema, põrnitses mõne minuti ja kadus siis pomisedes kadakate vahele. Tagasi kadakate vahelt saabus Elion alles mõne tunni pärast, lükates käekõrval imevigurit, mis koosnes kahest rõnga keeratud kadakatüvest, peentest pajuvitstest punutud raamist ja  kõveratest männijuurikatest tehtud väntadest. Tänapäeval nimetatakse sellist vigurit jalgrattaks, siis aga kutsus Elion oma leiutist lihtsalt vurriks. Tänu vurrile jõudis nooruke Sari kõik kodutööd tehtud ja õhtuti ka Tulliol külas käia.    Just see ilus lugu külatark Elionist ja noorukesest Sarist tuli Jüri Voodlale meelde, kui grupp rattaentusiaste eesotsas Ain-Ivar Tupega, Allar Tõnissaarega ja teistega aastaid tagasi Võrumaal Haanjamehe talu saunaterrassil istusid ja uuele vastloodud rattavõistluste  sarjale nime mõtlesid. Tänaseks on Elionist saanud harrastusratturite lakmuspaber, omamoodi benchmark. "Ta sõidab Elionil kolmesaja sisse," tavatsetakse iseloomustada tavainimese mõistes überkõva ratturit, rääkimata nendest, kes tulevad mõnel etapil 18. kohale. Algusaastatel sai ka ise neist Elioni etappidest üsna aktiivselt osa võetud, kuid siis mingi aeg tekkis tõrge. 200 - 500 koha peal, kus ma tavaliselt sõitsin, oli erakordselt suur kontsentratsioon isehakanud tippsportlasi. Tegemist on valdavalt isenditega, kelle nooruspõlve kokkupuude kehakultuuriga piirnes vaid kehalise kasvatuse tundidega ning kes kuldsetes kolmekümnendates on enda jaoks avastanud "suure spordi". Okei, las inimesed spordivad, kuid nende puhul on probleemiks erakordselt suur saavutusvajadus, mis ei sünkroniseeru kuidagi kehaliste ja tehniliste võimetega. Tavaliselt väljendus see grupis sõites ülitihedas ümberreastumises, korrakski kõrvale vaatamata, möödatrügimises kohtades, kus kogu grupp mingi takistuse tõttu oli sunnitud hoo maha võtma jne jne. Loomulikult ei ole selliste jaoks asi nagu austus kaasvõistlejate vastu võimalik, sest iga kaasvõistleja on vaenlane, kelle tõttu võib koht lõpuprotokollis olla 361. koha asemel 362. Seega olin pisut mures, kei eelmisel aastal treener Elioni Kõrvemaa etapi treeningplaanidesse sisse kirjutas. Kerge reljeefiga üldiselt heades tingimustes läbitav rattasõit on ideaalne võimalus korrigeerida sadula seadistusi ja reguleerida pedaalide nurka, seega ei saanud võimalust kasutamata jätta.  Kuid minu rõõmuks selgus, et  viimastel aastatel on olukord oluliselt paranenud ning viimasest stardigrupist startides olin meeldivalt üllatunud viisakast sõidukultuurist ja heast rattavalitsemise oskusest ka tagumiste võistlejate seas. Seetõttu asusin see aasta Aegviidu poole teele üsna positiivsete tunnetega. Elioni stardigruppide teema oma omaette teadus, seega ei olnud ma eriti üllatunud, kui ka sel aastal mind gruppi 1000 ja suuremad numbrid määrati. Kuna ei ole tekkinud veel kommet pool tundi varem stardikoridori minna, siis sain  nautida kõige viimase stardigrupi viimasest reast startimise võlusid. Rajal suutsin mööduda ligi kolmesajast kaasvõistlejast, korra porisel teel kraavi käia ning nautida vihma poolt kõvaks tambitud Kõrvemaa metsateid. Väga hea trenn öiseks Väätsa etapiks, kus viimase info kohaselt samuti hulganisti poriseid teeradu on ootamas. Ei ole ju sellist iseloomu, et läheks ja harjutaks kitsastel poristel radadel sõitmist, aga kui number on seljas, siis on hoopis teine asi. Tulemuseks 666. koht ajaga 2.57.05, põhieesmärk  - kaotust Raivole alla tunni - sai isegi väikse varuga täidetud. Mükke broo.