Kui ma oma elule nii vaatan, siis läheb kohe pingeid vähemaks, sest minagi olen aastaid pingutanud mingi eraelu pärast, mis pole välja kukkunud ja … kui päris aus olla, siis mida ma hetkel isegi enam ei tea kas ma üldse tahangi. Ma olen kohanenud üsna hästi oma praeguse eluga ning üldjoontes selle abipersonaliks olemisega ka rahul. Ehk peaksingi nägema enda edukust üldse mitte läbi enda elu probleemituse ja oma teemade lahendamise, vaid läbi  selle, palju olen teistelt suutnud valu ära võtta või aidanud kaasa kellegi teise elu teemade lahendamisele? Sest selline nägemisviis annab ka minu enda elule sootuks teise tähenduse.