Inimese õnn sõltub tahtmisest ennast aidata. Isegi kui ei tea, kuidas aidata, aga tahan aidata ja see tahe on südamest tulev, siis abi tuleb looma, inimese, õpetuse või ime näol.    Niisiis tuleb mu juurde iga päev mõni haige, kes vaatamata raamatute läbilugemisele, mida ta on võtnud kui pealesunnitud kohustust, ilma  milleta ta vastuvõtule ei saa, midagi ei tea. Kontrolltöö eest saaks selline õpilane kahe vaatamata isegi papa-mamma ausale kaitsekõnele, et ta õppis. Õppis tõesti, aga mitte nii, et ma saaksin õpitu baasil talle tema isiklike probleemide olemust selgeks teha ilma tema pisike ajukese suutlikkust üle koormamata.    Räägin. Lähenen probleemile nagu kass palavale pudrule. Niikaua, kuni kuulaja ei oska üldisest individuaalset leida, kulgeb meie jutuajamine, nagu öeldakse, sõpruse ja vastastikuse mõistmise  õhkkonnas. Tarvitseb mul ainult natukene viidata patsiendi võimalikele vigadele, kui tekib pinge. Kelles on puurisattunud looma rabelev hing, kelles seda hirmu allasuruv eitamine, kelles vaoshoitud viha haigettegija vastu, kelles solvunud kibestumine, sest ta oli juba lootnud, et tema tööga ometi kord rahul ollakse, kelles (oo õudust!) täielik apaatia. Mõnel hakkab kogu see stresside segadik aeglaselt kasvama paksuks tundeks peas ja kehas nii, et jäta või töö pooleli.    Kallid inimesed!  Kinnistage endale pähe see lihtne elureegel, et kui Teil on elus ja tervises veel midagi korrast ära, siis on loogiline, et Teie mõttemaailm ei ole veel korras. Siis Te vabanete lapsikust lootusest, et Teil pead silitatakse ja öeldakse: "Tubli! Sa ei pea enam midagi tegema!" Siis võtate rahuliku loogikaga teadmist, et elu jätkub ja sellega seoses ei saa mõttetöö kunagi lõppeda isegi siis, kui tõesti oma tasandil olete tasakaalu saavutanud. Edasi tuleb kõrgem tasand, siis veel kõrgem. Jne.    Kahjuks ei saa inimest paari raamatuga ja mõne vastuvõtuga veenda oma elu põhimõtteid muutma. Seda teeb elu karm kannatus palju oskuslikumalt. Mõni muutub alles surma lävepakust üle astudes, sest tema ei ole veel oma taassündide ahelas nii kaugele jõudnud, et suudaks nähtamatust reaalsuseks pidada.    Missugune olete Teie?    Õnneks on järjest rohkem neid, kes on ennast leidnud ja lähevad oma teel edasi. Ärge heituge, kui tulevad tagasilöögid. Need on Teie  tugevuse proovikivid, nad on õpetajad, kes näevad, et Te olete rohkemaks suuteline. Kiirustamine, tahtmine ruttu tulemusi näha, tekitab pettumuse ja kahtlemise oma võimetes. Ärge hinnake end üle. Eneseimetlus teeb pimedaks ja viib teelt kõrvale. Otsige mõttekaaslasi, et oleks kellelt aegajalt tuge leida. Üksi suudavad olla vaid väga tugevad, kes on juba kindlalt oma teel.    Kui tunnete, et reaktsioon on vastupidine oodatule, siis ärge tehke ennatlikku järeldust. Jälgige ennast ja Te tunnete, et  olete endise tuimuse asemel lihtsalt tundlikumaks muutunud ja see on hea märk.