Kuna viimasel käigul võtsid Prantsusmaa, kelle juhtimise all oli Keisririik ise ja kolm liitlasriiki (Hispaania, Taani ja Rootsi), kelle käigud sattusid olema järjestikku, käigud tohutult aega, siis löödi  teisele lauale üles Napoleon's Triumph, mille taga Martti ja Udutont kahekesi üksteise käsi hakkasid väänama. Igastahes tundus see mäng niivõrd huvitav, et tekkis kohe tahtmine isegi mängima hakata, kuid igipõlised traditsioonid (üldiselt mulle ei meeldi, kui mõni mängijatest mängu ajal kuhugi ära kaob ega mängu ei jälgi) ja asjaolu, et mäng oli kahele, sundisid mind tagasi Napoleoni sõdade juurde (kuigi oleks võinud vabalt teha erandi - laua taga mängu jälgimise teesklemine väsitas veel rohkem).