Juba mõnda aega olen märganud, et tööle minna enam  nii pime pole. Aga aeg ka juba sealmaal - varsti märts käes. Kaugel see jaanipäevgi!    Nii see aeg kaob.  Lugesin eile intervjuud Heljo Männiga. Kui terane ja elutark vanaproua! On vist ikka tõsi, mida intensiivsemalt oma tark- ja riistvara kasutad, seda kauem nad töökorras püsivad.  Tegime koolis Heljo Männile sünnipäevaraamatu.  Lugesin kiirelt läbi ta noorsooraamatu "Miks sa vaikid?", et veenduda milleski - kas ta on tänapäeva  kontekstis lootusetult naiivne või kõlbab ka. Suurimate saavutuste hulka kirjaniku loomingus seda pole peetud. Bianka ja Killi lugu, vanemad blogijad kindlasti mäletavad.    Minu jaoks on aegumatult armas "Väikesed võililled",  sellest olen ka varem kirjutanud.    Nüüd Postimehe intervjuust mõned vastused, mis mulle hirmsasti meeldisid.      Aeg kaob ära. Aeg on ära kadunud, enam ei jõua selle ajaga midagi teha. Ma ei tea, kuhu ta kaob. Algab hommik, juba on õhtu. Algab kuu , on juba kuu lõpp. (----)    Ei ole juhused.(----) Ikka märgid on, ainult et ei oska alati neid näha, teinekord saab alles tagantjärele aru. Nad suunavad, annavad kinnitust, hoiatavad.    Ma olen alati Heljo Mändi eelkõige lastekirjanikuks pidanud  ja pole tema täiseale mõeldud teoseid lugenud. Kindlasti loen, kui aega saan.    (       !)