Tegelikult sain alles viimasel õhtul, pisarad kurgus, tuktukiga Phnom Penhis lennujaama poole sõites aru, KUI suure tüki oma südamest tegelikult sinna maha jätan. Kõik need eksootilised lõhnad, soojus, toredad inimesed, kes sind kõrvalt tuktukist algul vargsi piidlevad, kuni aina soojemalt ja soojemalt naeratama hakkavad, mis lõppeb enamasti sellega, et lehvitate kogu perekonnaga üksteisele vastastikku ja saadate õhusuudlusi. Või kingivad väikesed marakratid häbelikult sulle järvest nopitud  vesiroosid. Või saad päevas lihtsalt sadu ja sadu imetlevaid pilke ja sooje naeratusi, nii et tahes tahtmata isegi endal suu kõrvuni vead. Oleks ma arst, ma kirjutaks stressi ravimiseks kõigile rohtude asemel paar nädalat kohustuslikus korras Kambodžat.