Kuu aega tagasi juhtus Dimaga vaba aega veetes ühtaegu naljakas ja traagiline lugu. "Sõitsin Soomaale seenele, seal korraldatakse lausa gruppidele selliseid ekskursiooni moodi seenelkäike. Meid oli 15 inimest ja kaks giidi, lisaks üks punane koer. Läksime mööda teed ja alguses kõik teised leidsid seeni, ainult mina mitte. Teisel pool teed läks ka minul paremini, hakkasin hoogsalt seeni korjama, aga ühel hetkel olime koeraga kahekesi keset sellist metsa jäänud, millesarnast ma elu sees varem näinud pole, korralik paks laas ümberringi. Mul on Tele2 ja levi polnud ollagi. Ütlesin siis koerale, et otsi peremees üles. Tema hakkas minema, mina järgi. Varsti sain aru, et ta lihtsalt niisama jalutab mööda metsa. Helistasin siis 112, kuigi telefon näitas endiselt, et levi ei ole - ma ei suutnud isegi uskuda, aga mu kõne võeti vastu. Rääkisin tädidega, ise pooleldi naerdes, et kuulge, ma olen eksinud. Lõpuks sain nende kaudu oma giidi kätte, ta juhatas mind jõeni ja käskis allavoolu minna. Jõe äärde jõudes läks koer kohe rõõmsalt ujuma, siis leidis veel mingi looma uru ja haukus pool tundi selle juures. Edasi minnes kuulsin äkki vilet ja nägin, et meie giid oli saatnud mehe kanuuga mulle järele. Ta meeldis mulle väga oma erilise olekuga - mulle appi tulek oli tema jaoks nagu muuseas. Ilm polnud just paremate hulgast, paadis kallasin kummikutest vett välja. Mu sõbrad olid juba ammu mures, kui äkki nägid, kuidas mina keset jõge rahulikult kanuus istun, keskel koer ja teine rahulik mees aerude taga. Nad olid sel hetkel päris vihased. Turismikeskuses valmistati meile ülimaitsev seenepraad ja kõik grupi liikmed ütlesid, et kui ma poleks kaduma läinud, oleks väljasõit igav olnud!"