Tavaliselt pole ma kunagi mõelnud oma möödunud aastale -  et mis läks halvasti või mis läks hästi, sest midagi megaoluliselt märkimisväärset otseselt meeles ei kõlgugi. Kindlasti on iga aasta midagi, mida meenutada. Midagi, mille üle kurb olla. Midagi, mille üle õnnelik olla. Mõeldes tagasi eelnevale 365 päevale.. võiks ja oleks meenutada nii mõndagi. Aasta 2010 jääb minu mällu templiks igaveseks. Sel aastal lõpetasin edukalt gümnaasiumi, kirjutasin 70-leheküljelise uuirimistöö, saavutasin informaatika olümpiaadil teise koha, astusin pika sammu edasi oma  eluredelil asudes õppima kaua unistatud õigust, meie perre sündis uus tüdruk, mu pere kolis lõplikult Soome, sain üle 14 aasta pikkuse vahe nõelata herilaselt, sain teada, et olen mandariinide vastu allergiline, kolisin poole kohaga Tallinnasse, värvisin pea tumedaks, nägin elus esmakordselt 3D filmi.. jaa nii edasi. Need võib-olla tühisena näivad asjad peidavad endas midagi nii erilist, mida saabki kogeda vaid üks kord elus. Üks kord elus. Sõnad, mille sõnum võtab jalad võbisema, tõstab ihukarvad püsti ja paneb  üle kogu keha värisema. Üks kord elus, saab ka esmakordselt tõeliselt armuda. Aasta 2010 tõi selle minuni. Seda suurt ja tugevat tunnet peab ise tundma, et seda tõeliselt mõista. See tunne on sõnukirjeldamatu. Aasta 2010 pani mind aru saama, et haridus on tähtis, et unistused on vajalikud, et ambitsioone peab olema. Aga ei teadnud ma siis veel, et neist nimetatuist peavad olemas olema kõik, mitte ühtki ei või tuua ohvriks teise eest. See tähendab, et unistage, tahtke, soovige - kuid ärge iial unustage, et  mõni "üks kord elus" näiv pakkumine jõuab teieni varem või hiljem, kui ta pidi tulema. Kui ei, ei jäänud te mitte millestki ilma ning kahetsus on viimane tunne, millega end piinama peaksite. 2010 on minu jaoks täht! Head vana aasta lõppu!