Niih. Väsinud. Kurnatud. Aga rõõmus...    No prooviks jätkata sealt, kuhu eelmine kord pooleli jäin. Sain oma asjad linna peal aetud, a arvuti taha enam ei jõudnudki. Pakkisin oma asju. Kordi mitmeid. A tee mis tahad, no ei mahu ära. Mul on liiga palju asju. Lannujaama saabusingi 7 ja poole ülekiloga. Rarru, Anttis ja Joyce käisid  mind ära saatmas. Öö veetsin lennujaamas, nii nagu plaanit' oli. Ja möödus see justsamuti, nagu olin arvanud. Täistööpäeva jagu ühest nurgast teise käimist, ühe ja teise nurga peal tukastamist ja lihtsalt aja surmamist. Kaotasin oma asju igale poole. Mina ju. Kõiksepealt oma raamatu, a selle ma leidsin ikka üles. Kuid check-inist tulles läks kaduma põder, mille olin Aivile meeneks toonud ja targu pannud seljakoti küljetaskusse. Seda ma üles ei leidnudki. Andsin siis talle asemele selle vahva näoga puust eluka,  kes mind kord pühapäevaturul jabural ilmel seiras ja anus, et ma ta ära ostaks.    Lennusõit on aja võit... suts ja kohal. Magasin. Terve tee. Ärkasin juba Eesti kohal. Küll avaneb turistile kummaline pilt, kui lennuk valmistub maanduma. Kõigepealt prügila ja siis mingi eriti jabur aiamaade rajoon, täis nõgeseid, takjaid ja ilma kileta kasvuhoonete luukeresid. Aga isegi neid oli hea meel näha. Kodu ikkagi. Kallis vennaraas oma perega ning mu armas Ketu olid mulle lennujaama vastu tulnud. OI, kui  raske oli seda kohvrikuraskit lennujaamast välja lohistada (au ja kiitus Rarrule, kes selle Vispliküla bussijaama minu asemel lohistas. Kuidas ta selleks võimeline oli, ei saa ma siiani aru). Siis tegime treti loomaaeda. Ma ei ole seal juba aastaid käinud. Kuidagi tröösitu ja nukker mulje jäi. Ja troopikamaja on esmaspäeviti ka kinni. Plaan on sinna soojal ajal uuesti minna.    Edasi juba järgmises peatükis...