Postimees,9. veebruar 1937    Suur osa Läänemaa rahvast, Hiiu saarega eesotsas, ei leia suurt põhjust nurisemiseks tänavuse talvega. On ju Hiiumaa, Vormsi saar ja muugi rannarahvas oma maakonnalinnaga ühenduses ainult mereteed kaudu, suvel paatide ja laevaga, talvel regedega ja  tõukekelkudel. Eriti viimaseid võib talvel näha Haapsalu tänavatel sadade kaupa. Noortest kuni seitsmekümne aastasteni, talusulasest kuni vallasekretärini ja konstaablini - kõik teevad oma linnasõidud tõukekelgul. /.../ Tänavu läks kõik kiiresti. Vormsi vahele tekkis jää kolme päevaga ja samal päeval, kui laev jäi jäässe kinni, tulid ka esimesed jalamehed üle. Ühenduse tekkimine Hiiumaaga võttis nädal rohkem aega, aga nüüd on loodud ka kõige ilusam"võidusõidutee", mida veel pole suutnud lõhkuda jääpraod. Post käib  nüüd 6 korda nädalas - luksus, mida hiidlased suvel endile ei saa lubada. Aga nüüd on ju väin "viss" hiidlaste keeles ja kerge maatõugu hobune, "klepper" traavib vahemaa maha nelja tunniga. Muidugi peab tossava piibuga postimees hoidma lahti silmad-kõrvad, sest pea ei või jääprao sinine viir tekkida hobuse jalgade ette ja kui oled üksinda, pole lootustki hobuse päästmiseks, vaid aita veel kaasa ta piinade lõpetamiseks. Üks hiidlaste anekdoot kõneleb mehest, kes sidus jääauku kukkunud hobuse suu kinni, et  hing välja ei pääseks, ja läks siis külla abi otsima. Aga niipalju tõtt selles jutus on, et hobust päästes seotakse tal suu kinni - silmus ümber koonu ja teine mees tirib sabast, sellise päästmismeetodiga on hiidlased juba vilunud, kuna õnnetusi tuleb tihti.Veel tihemini aga päästab hobune end üle jääprao paarimeetrilise hüppega. Areneb ju elav olend oludekohaselt mitmekülgseks. /.../