6. Mu ees istub mees, kes kuulab viisakalt mu juttu, et tema haigus on vale mõtlemise ehk hirmu, et mind ei armastata ja sellest tekkinud kurbuse kuhjumise tagajärg ja et minu kallist aega mitte tulutult raisata, hakkab mulle intelligentse inimese  eriti veenval moel selgitama: "Austatud proua! Minu lugupidamine Teile nende suurepäraste raamatute eest. See on imepärane, et üks eesti naine millegi taolisega hakkama saab. Aga uskuge, minul sellist hirmu ei ole. Ma olen tark mees. Ma olen kuulus mees. Ma olen rahvamees. Ma olen maailmamees. Ma olen muusikamees, kultuuriinimene... Naised armastavad mind. Kollektiiv armastab mind, sest ma ei jäta kedagi märkamata. Ma leian päeva jooksul igaühe, isegi koristaja jaoks, mõne minuti, et huvi tunda, kas tal ei ole mitte muresid."    Kuidas öelda sellele targale mehele, et ta on oma hirmudega nagu ema juurest liiga varakult ära võetud kassipoeg, kes ammu tüütab seltskonda, kelle jalgade vastu ta ennast nurrudes nühkimas käib, et paitust ja tähelepanuavaldust ära teenida.    Julge inimene ei kuluta ennast ega teisi tühjale seltskondlikule vestlusele, aga ta ei jäta ka kunagi vajalikku ütlemata. Ta teab, et kes sõnadeta ei mõista, sellele peab ütlema, sest nii on vaja. Nii saab  rumal targaks ja targa inimese kohus on rumalale tarkust jagada. Kas rumal selle vastu võtab, see on rumala asi. See julge inimene ei mõista, kui arg ta on.