Esmakohtumine üleminekueaga  Tiina (48)    Nüüd on see aeg siis käes. Kui noorena keskealiste naiste pajatusi salapärastest kuumahoogudest, unetutest öödest ja närvipuntraks muutumisest kuulma sattusin, mõtlesin noorusele iseloomuliku kõiketeadva üleolekuga: no kuulge, ise olete juba nii hirmus vanad ja ikka pole veel õppinud elumuutustega toime tulema. Nannipunnid!  Nüüd on just seesama muutuste periood mul endal käsil ja esimene elutark tähelepanek on: loe ja hari ennast enne palju tahad, reaalsuses osutub kõik hoopis teistsuguseks, kui  kirjanduse ja artiklite põhjal oletada võib. Lihtsalt nii on ja mina olen ju, tohtrite sõnu uskudes, alles kogu keeruka ja pika ümberkasvamise ajajärgu verivärskes keskmises etapis. Mine tea, mis kõik veel ees ootab!    Etteaimamatud päevad  Esimesed sõnumitoojad saabusid eelmise aasta kevadtuultega. Päevad muutusid ootamatult etteaimamatuteks. Kord oli vahe kaks nädalat, siis jälle poolteist-kaks kuud. Vahel kestsid need vaid paar päeva ja siis jutti kümmekond päeva. Katsu sa  normaalselt elada: pidevalt olin kui sõdur kaevikus, igaks juhuks täies lahinguvarustuses. Iseenesest ju väike vaev, aga ikkagi asi, mida pidevalt on vaja meeles pidada. Pärast tragikoomilist suve, sügise hakul, jõudis mulle lõpuks kohale, miks kõik mu kehas nii heitlik ja kaootiline on: see on ju üleminekuiga.    Olin üsna hämmingus. Mõned märksõnad, mis end tollal ilmutasid.  Ehmatav. Ja pole see mingi ime, sest iga muutus ehmatabki.  Masendav. Harjumuspärased head asjad, sh seks, pole enam endised, miski pole enam endine.  Sellest sündis trots - ma ei taha seda!  Kõik see kompott tundus uskumatu: "Kas see tõesti toimub minuga?! See pole lihtsalt võimalik."    On see nüüd halb või hea, aga igal juhul ei antud mulle pikalt selles "perioodis" küpseda. Tarkade tekstide järgi eelnevad menopausile ehk menstruatsioonide ärajäämisele üleminekuaastad ehk klimakteerium, mis algab 5-8 aastat varem. Mul õnnestus  sellega poole aastaga ühele poole saada, sest jõulukingiks jäid päevad ära ja enam pole tagasi tulnudki. Tõtt öelda oli ja on see tõeline kergendus. Tegelikult lausa jumalik rahu. Elus ongi vist nii, et saame asjade olemusele alles suurte muutuste kaudu pihta. Miski peab meid põhjalikult läbi raputama, et suudaksime ennast ja maailma värske pilguga hoomata.  Niisiis. Esimene reaktsioon oli rõõm, vabanemine. Seda enam, et mitte mingeid muid nähte ma enda juures ei tuvastanud. Enim tegi rõõmu, et head seksi ei häirinud enam miski. Palusin mehel ja sõbrannadel endale öelda, kui miski minu käitumises kummaliseks (loe: närviliseks) kisub. Mind sõbralikult vaatlev testigrupp täheldas pigem oodatule (vigisev keskeakriisis mammi) vastupidist. Mitmed kinnitasid, et olen rahulikum ja tasakaalukam kui varem. Justkui kingituseks saabus külla kooliõde, kellega me seitse aastat kohtunud polnud. Ta põrnitses mind uksel ja läks ilmselgelt tujust ära: ma olla vastikult nooruslikuks muutunud.    Muutused  Rahulikku rõõmu sain paraku vaid kuukese nautida. Äkki oleks keegi keeranud justkui nähtamatut nuppu mu kehas. Nahk muutus silmanähtavalt kuivaks. Talv ju, lohutasin end. Siis lõi välk sisse: kõik limaskestad pistsid kuivuse käes täiel rinnal kisama. Kerisin nukra abikaasa voodis eraldi teki sisse (me polnud kunagi eraldi tekke kasutanud) ja pugesin oma teki alla, oma padja sisse nuttu tihkuma. Teadagi hormoonid. Õigemini nende vähenemine. Uus õppetükk oli alanud.    Hale hakkas endast. Keha tundus kui reetur, kes mu ootustele ei vasta. Ja nagu sellest oleks veel vähe olnud. Nii päeval kui ka öösel sadasid mulle kaela paljuräägitud kuumahood. Et esimesed külastasid mind öösiti, siis näisin endale kui kuumal rannaliival jalad taeva poole siputav putukas. Nimelt avastasin, et jalgadega siputades saab tekiga endale päästva jahutava ventilaatori moodustada. Väga tõhus. See ajas naerma. Nii siputangi ja naeran. Üksi. Öösel. Kui suutsin olukorras huumorit leida, vastas  keha omapoolse vastutulekuga: kuumahood muutusid harvaks.    Päevased hood õpetasid mulle aga juba esimese nädalaga selgeks olulise tõe: nad ründavad vaid stressis mind. Ma jõuan vaevalt hakata muremõttekest veeretama, kui juba keha reageerib ja saadab mulle kuuma tuult krae vahele. Tänasin kuumahoogu kui head õpetajat. Sõnum on ju siililegi selge: hooli endast ja hoogu ei tule. Lihtne. Nii, sellega on ühel pool. Kui tead, mis on põhjus, oskad tagajärge vältida. Nüüd ootan põnevusega, mis edasi saab.  Tarku raamatuid uskudes on veel palju oodata. Aga mine sa tea, sest juba selle lühikese, kuid keevaverelise aastaga olen ma sellest muutumiste perioodist palju head õppinud.     Leppimine: see olen mina ja see on minu elu täieõiguslik osa. Mul pole vähimatki põhjust endaga sõdida, sest võitlus on hävitav, leppimine on loov.  Uudishimu: mind huvitab sügavalt, kuidas muutuvates oludes toime tulla. Elu on endiselt nii põnev. Mina olen endale nii huvitav.  Paindlikkus: arukas on lubada ajal enda jaoks teisenenud tempos voolama hakata. Kõik, mida kogen, on sügav ja laiahaardeline. Et seda märgata, peab endale aega andma.  Tajun intuitiivselt, et muutustega tuleb paindlikult kaasa kasvada! Vanemaks saamine on ka kasvamine. Kasvamine ja õppimine kestavad kogu elu. Nii ongi. Olen õnnelik. Ja uudishimulik.