Pierre Bourdieu on eristanud kolme tüüpi kapitali (tegelikult küll enamgi). Traditsioonilise majanduskapitali kõrval on ta joonistanud välja sotsiaal- ja kultuurikapitali. Me saame analüüsida nende taastootmist ajaskaalal. Rahakapitali käive on vaieldamatult kõige kiirem. Investeerituna kaubandusse, võib ta kasumit toota juba mõne päeva-nädala jooksul, tootmisse paigutatuna aasta-paari pärast.  Sotsiaalne kapital tähendab eeskätt suhteid, suhtlusvõrgustikke, mainet ja ei ole üleöö kasvatatav.  Sotsiaalse kapitali loomisse investeeritav aeg hakkab tagasi tooma alles mitme aasta pärast ja kui me räägime näiteks mingis piirkonnas hästi toimivast ettevõtlusvõrgustikust, siis kulub selleks kümmekond aastat.  Kultuur koosneb iga inimese personaalsete väärtushinnangute ja hoiakute summast ning on väga aeglaselt muutuv. Kultuurilised põhiväärtused püsivad aastasadu, teatud nihked võivad seal esile tulla alles aastakümnete pärast. Investeering kultuurikapitali on seetõttu põhjapaneva väärtusega,  kuid ei too enam tõenäoliselt tagasi investeerijale endale. Sealjuures ei ole tagatist, et tulemus vastaks loodetule. Kultuurkapital on seega ühiskonna pikaajalise arengu toode, mis paratamatult lähtub eeskätt olemasolevast baasist: ühiskonna osiste - inimeste väärtushinnangute ja neid jõujoonteks kujundavate võrgustike ülesehitusest.  Kultuuri muutumine teostub läbi protsessi, kus ühiskond omandab ajapikku uued väärtused ja identiteedid ning loob institutsioonid, mis ühiskondlikus ruumis end  tugevdavad ja oma osa selles laiendavad. Siin tuleb arvestada, et nii nagu majanduse kogutoodang on aasta aastalt maailmas kasvanud, nii kasvab ka sotsiaalne ja kultuuriline kapital, andes ruumi üha erinevamatele vormidele. Sellega on seletatav tõsiasi, et ühelt poolt küll standardiseeruv-globaliseeruv maailm tegelikult hoopis killustab kultuuriliselt ja kui me mõtleme territooriumile, siis ka regionaal-lokaalselt. Näiteks usutakse järgmisel sajandil rahvusriikide/regioonide jõudsat juurdekasvu.  Selles protsessis on eriti murdelistel perioodidel määrav roll juhusel ja juhust kasutanud liidritel ja nende loodud institutsioonidel. Inimühiskonnas niisiis intellektuaalsetel ja poliitilistel juhtpersoonidel, kellest ühed töötavad välja ideoloogia ja teised viivad selle institutsioone ehitades ellu. Seetõttu võime me ühiskonna elus murdelisi perioode (kaose ja kriisiaegu) vaadelda ka kui kultuurilisi murdepunkte. Murdepunktiks oli Eestile 1939. aasta, mil tolleaegne juhtkond loobus (teatud nõrkuse  väljendusena) välissurve all olles liidrirollist ning andis võimaluse ekspansiivsel (kuid õnneks omaksvõtmiseks piisavalt võõral ja vastuvõetamatul) kultuuril oma institutsioonide loomiseks. Murdepunktiks oli ka 1988. aasta, mil Rahvarindesse koondunud Eesti intellektuaalidest koosnev eliit taastas poliitilise iseolemise (ja ühtlasi poliitilise eliidi) ning Lääne kultuurile omased aastasadade jooksul kujunenud institutsioonid. Siiski ei saa me arengut ja eriti just ruumilist käitumist ennustada vaid sisemistel  kultuurilistel ja geopoliitilistel teguritel põhinevalt.