Raamatukogu ees on kolm pinki. Mina istusin neist esimesel, üks suitsetav noormees teisel ja armas vanatädi kolmandal. Pingid olid paigutatud üsna lähestikku, kuid me ei saatnud üksteise poole ühtegi pilku, ühtegi sõna, ühtegi naeratust, isegi mingit emotsiooni mitte. Jah, nii me kõik elame  koos, samas väga eraldi, olles üksi inimeste seas. Hetkelgi istun avalikus arvutiruumis, mis on täis erinevaid isiksusi, kel kõigil on oma lugu, mida ma ei kuule mitte kunagi. Tegelikult ma ju ei tahagi, ma tahan ka rahulikult ja ignorantselt kooseksisteerida. Ei tea, mis juhtuks siis, kui ma tõuseks püsti ja alustaks enda tutvustamist, küsiks, millega nad kõik tegelevad, kas neil on hea päev olnud ning mis on nende eesmärgiks elus. Ilmselt visataks mind siit välja ja kõigile nendele inimestele siin jääks  minust ebameeldiv, ebamugavust tekitav ja ebasümpaatne mulje. Palju eba-sid:). Keegi ei suudaks arvatavasti uskuda, et ma siiralt huvitun end ümbritsevatest eludest. Ja õige ka, ega ma tegelikult väga ei huvitugi. Lihtsalt viimasel ajal, pärast Tartus õppima hakkamist, veedan palju aega üksi. Ja just nimelt üksi inimeste seas. Minu jaoks on selline üksindus väga harjumatu, sest olen ennast alati sõpradega ümbritsenud, mingi ebakindlus vist. Nüüd enam ei taha ja ei viitsi. Nii mõnus on üksi olla ja hakata  arutlema sellistel üsna idiootsetel ja sihitutel teemadel nagu praegu siin. Siin sellest kirjutamise idee tekkis samuti pingil istudes, üksi.