Analoogselt Armeenia genotsiidiga olid esimesed ohvrid intellektuaalid ja kultuurilised liidrid: õpetajad, juristid, arstid, kunstnikud, religioossed juhid jne, et hävitada kogukonna "kultuuriline mälu". Hiljem olid tapmised rohkem juhuslikud, et hirmutada inimesi lahkuma. Paljudes kohtades muudeti elu võimatuks läbi töövõimaluste vähendamise, ning seaduste, mis tegid näiteks Bosnia moslemite igapäevase elu ebameeldivaks (liikumispiirangud, ühenduste loomise piirangud jne). Suur osa oli ka muuseumide, kirikute  ja mošeede hävitamine, justkui muutes olematuks kooseksisteerimist, mida natsionalistid püüdsid hävitada. [lk. 203]