Eesti sõjaväel ei võimaldatud eesti mundris sõdida. Kaitseliidul kästi relvad ära anda. Venelased said meie mundrid ja varustuse. Sõjaväejuhid arreteeriti enne kui nad jõudsid vastupanuplaane plaane pidada. Nad meelitati Värska õppelaagrisse, lõks langes kinni ja nende edasist saatust me  teame. Osad arreteeriti kodudes (Tõnisson, Kurvits, Orasmaa, Jaakson jt). Punaarmeesse mobitud mehed suretati tööpataljonides. Oli ju erandeid, kes võitlesid lõpuni (major Kurg, Laamann, Maitla, Pitka jt.), aga see meeste hajutamine eri mundritesse oli vaenlaste taktika, et mitte võimaldada ühtsel Eesti üksusel tekkida ja võimaldada neil püssitorud vaenlaste poole keerata. Metsavendlus oli meeleheitlik kaitse, mis lõpuks kujunes lihtsaks ja lootusetuks ellujäämisvõitluseks. Eestil lasti verest tühjaks  joosta. Selle punaarmeese mineku kohta tsiteeriksin ratsakindral G. Jonsonit, kes ei olnud vaadetelt punane, ta ütles Herbert Grabbile, kui too ei tahtnud punaarmeesse üle minna: "Kallis sõber, siin ei ole enam sinu soovidega midagi tegemist. Sa kas võtad koha vastu või sõjaväest lahkudes nad likvideerivad su kohe." Selline oli olukord. Ilmselt lootis ka Jonson ellu jääda ja võimaluse avanedes võidelda. Paraku sai ta pärast laagris surmakuuli nagu ka Grabbi jt. Kindral Al. Jaakson nt. ei läinud punaarmeesse  üle, arreteeriti ja lasti vangilaagris maha. Nii et saatus ei erinenud. Päts ja Laidoner reetsid sõjaväe ja saatsid mehed võitluse asemel likvideerimisele. Aga et Vabadussõjas sõdinud meestel lambafilosoofia oli, no ei...  Aga arvan, et sel kohtupidamisel pole mõtet, see ei anna mitte midagi. Tuleb keskenduda oleviku muredele, riikluse ja rahva püsimisele, lõpetada enese maha salgamine, alavääristamine ja maha tallamine, lömitamine, kintsukaapimine, roomamine, argpükslus ja värisemine, kõige ja kõigi  kartmine.