"Jah on peas", vastas Aado. Ta  seisis seejuures ise hark-jalu, vaatas isa tööd pealt ja soris mõlema peoga püksitaskutes. Ühes oli tal paarkümmend senti raha. Kord oli andnud isa, kord onu, kord ristiisa Aadole mõne sendi. Ikka olid nad andes öel­nud: " . . . aga ära sa raha ära käota, raha peab hoidma . . ." Teises taskus oli tal kummipüss. Seda polnud isa veel näinud. See oli Aado meelest väga väärt asi. Aga ta ei teadnud, mis isa sest riistapuust arvab, kas tunneb headmeelt, et Aadol on nii­sugune tubli püss, millega saab väikese kivi  lendu lasta varb­lase või varese sihis, või ei tunne. Ega see püss ka isa mee­lestki võinud olla halb asi, paljudel poistel olid ju niisugused. Kõik nad olid saanud need kaupmehe Eedi käest. Eedi meister­das neid ise. Tema isal oli auto ja vanast auto õhukummi ser­vast lõigatud ribadest oli Eedil tühi asi neid teha. Aga Aado süda kipitas, kas isa sellega rahul on, et ta selle Eedi käest nimelt ostis.