kui ma veel mõni aeg tagasi arvasin, ehk lootsin, et suudan ajapikku muutuda, siis nüüdseks hakkan oma positiivsusteooriasse usku kaotama. olen end mõningal määral muidugi parandanud ja teatavaid edusamme teinud, mis ei tähenda, et see mind päästaks aeg-ajaltsiiski iseenda alla jäämast.  meil käisid külalised. külalised, keda ma tegelikult väga oodanud olin. ehk liiga väga. sellistel  kordadel pelgan juba ette, sest alati kui midagi on liiga, ei lõpe see hästi.  kui koju jõudsin, toimetasid kaks meesterahvast kokka/tuttavat juba minu/meie köögis. nii oli kokku lepitud. ülejäänud seltskond istus siin ja seal ning hoidis üleval seltskondlikku vestlust. inimesed olid minu jaoks piisavalt "uued", et end mõnevõrra ebakindlalt ning närviliselt tunda. nagu minu puhul ikka, kes ma pole kunagi hiilanud seltskondlikkusega.  seega, suhteliselt võõrad inimesed, suhteliselt uus kodu ja  suhteliselt uus mees minu kõrval ja ümber, sukeldusin võõrustaja rolli täitma. 16 aastat tagasi pulmadeks saadud serviis, mida olen loetud korrad kapist välja võtnud, läks seekord täies koosseisus käiku. õhtusöök oli plaanitud rikkalik - supp, lambapraad ja magustoit.  jooksin nõudega kapi-köögi-laua vahet. kokkadel köögis oli samuti alalõpmata midagi puudu, üle, palju või vähe. minu ülesandeks oli köögis toimuv käigus ja töökorras hoida, mis tähendas asjade/potsikute/totsikute kättenäitamist/ulatamist,  ülejäägi kõrvaldamist ja liigeldavuse mning vajaminevate mustade nõude kiiret jlaust koristamist ning pesemist.  kõige selle vahele jäi jooksu pealt klaas veini, teine, kolmaski.  kuni kell oli märkamatult 11 õhtul saanud. ühe koka keel oli juba kokkamise kõrvalt konjakit mekkides meeldivalt pehme, teine nohises tõsise ja asjaliku ilmega endiselt kõrval abiks. selle mehe puhul oleks ilmselt võimatu , et ta kunagi iseenda üle kontrolli kaotaks.  sisse oli lükatud viiamne käik - magustoit. kui  helises telefon.  minu ekskaasa, kes pidi järgmisel päeval meie kõige väiksema järeltulijaga egiptimaale põrutama, oli vastu ööd avastanud, et tal oleks siiski rohkem mudilase riideid kaasa vaja. esiti tegi see ootamatu segamine ehk pisut kurjakski. taandusin mobiiliga viisakalt magamistuppa ja heistin poolpimedas toas selili voodile. hakkasime rääkima. ja rääkisime ja rääkisime ja rääkisme. ja rääkisime. mida peale lahutust on ette tulnud üliharva. mõned korrad siiski.  teised sõid oma magustoitu  kõrvaltoas, mina pikali voodil.  üle pika aja midagi nii tuttavat. nii oma.  läksid esimesed viis minutit, kohe kümme, siis kakskümmend, juba pool tundi, nelikümmend minutit tiksus täis. vajutasin kogemata mingit nuppu. ja katkestasin kõne. nii järsku. tuli sellele lõpp. sama ootamatult, kui algus.  hämar tuba, vein, väsimus ja see kummaline vestlus - kõik see kokku oli teinud oma töö.  tundsin, et lihtsalt ei suuda end sundida külaliste hulka tagasi minema. olin väsinud. olin vintis.  olin nõrk. ja olin paha. sest ma ju kõige sellejuures teadsin, kui nõmedalt kogu olukord võiks kõrvalt paista. ja mida teised arvavad? ikka ja alati jääb see küsimus, mida teised....  mida nad arvavad? küisk parem, miks nad arvavad?  asjade ja käitumiste taha alati midagi inetut ja teadlikku.  miks nad ei oleks lihtsalt võinud mõelda, et ma lõppesin selleks õhtuks otsa. sain tühjaks.ja kui tühi, siis pole seda niikuinii.  aga inimesed juba on kord nii loodud, et nad siiski mõtlevad.  midagi.suure tõenäosusega ka seekord. sest nad olid küisnud. mis toimub.  ja nad läksid. õige varsti. kui mina oma vestluse olin lõpetanud.  ja nüüd mul on paha. ja elukaaslasel on paha. ainult teisel põhjusel.  ja ma pean tunnistama - see oli inetu. isegi, kui mina halba ei tahtnud.  olin tahtnud taas kord võimatut - märkamatuks jääda. kas pole kummaline, kui olen seltskonnas, pole see seisund mulle tihtipeale võõras, kui mind seal aga pole, ei õnnestu see pea kunagi.