Eestis on 1502 saart ja laidu, neist valdav osa Läänemeres ning mõned Peipsi järves. Saared võtavad enda alla 9% Eesti maismaa pindalast. Kogukonnaga püsivalt asustatud saari on 12.    Saaremaa koos Muhumaaga ja Hiiumaa koos Kassariga on vähemalt Eesti mõistes suured saared, nendele lisaks on kogukondadega asustatud veel Kihnu, Vormsi, Ruhnu ja Piirissaar (saarvallad); Prangli, Abruka,  Vilsandi ja Manilaid (suuremate valdade saarelised osad). Üksikud alalised elanikud on Naissaarel, Vahasel, Kesselaiul, Aegnal ja ehk veel mõnel saarel ja laiul.    Võrreldes 1939. aastaga on saarte rahvaarv vähenenud 32%. Enne II maailmasõda elas 40-1 saarel 78 000 inimest, neist 91% elas kahel suuremal saarel - Saaremaal ja Hiiumaal. 1999. a. algul elas saartel 52,8 tuhat inimest, s.o. 3,6% kogu Eesti elanikkonnast, neist 97% Muhus, Saaremaal ja Hiiumaal.    Saarte urbaniseerumisaste on  märgatavalt madalam Eesti keskmisest, mis teatavasti on 69%, vaid 40% saarte rahvastikust elab kahes saartel asuvas linnas.    Eesti saartele on omased saartele üldiselt iseloomulikud nõrkused, aga ka tugevused. Täpsemalt kirjeldatakse meie saarte sotsiaalmajanduslikku olukorda majandust puudutaval leheküljel. Lisaks kõigele muule on Eesti saartele iseloomulik veel hõre asustus ja mitmed Nõukogude perioodist päritud probleemid.    Meie saarte asustustihedus on keskmiselt 13 in/km² ja rahvastiku vähenemise tendents jätkub. Kui hõreasustusalade defineerimisel järgida Rootsis rakendatavat kriteeriumi (piirkond, kus 100 km raadiuses elab vähem kui sada tuhat elanikku), siis Eestis on selliseks regiooniks ainult saared. Meie regionaalpoliitikas hõreasustusala mõistet käsutusel ei ole.    50 aasta pikkuse Nõukogude okupatsiooni jooksul asusid Eesti saared NL läänepiiril.  Keelualaks ehk piiritsooniks olemine tingis saarte tavapärasest suurema poliitiliselt sihipärase isoleerituse. Kõik varasemad ülemere kontaktid katkestati, saarte elanike laevasõidu - ja purjetamistraditsioonid kätkesid suures osas. Saarte jaoks traditsiooniliste turismi ja puhkusega seotud tegevusalade arendamiseks olid võimalused väga piiratud. Mõnedel saartel oli välja suretatud ka kalapüük. Infrastruktuuri arendati eeskätt Nõukogude piirivalve huvides ning seetõttu on nüüd normaalsete elu - ja  ettevõtlustingimuste loomiseks tarvis suuri investeeringuid.    Mitme Eesti väikesaare jaoks eksisteerib veel üks spetsiifiline probleem, mis on seotud omandiõiguse taastamisega - valdava osa maade omanikud elavad välismaal ja seetõttu on kohalike elanike majandustegevuse võimalused piiratud. Kuigi välismaine maaomandus loob ka teatud eeldusi majandusarenguks, ei ole need eeldused seni enamasti realiseerunud.    Eelnevat kokku võttes moodustavad Eesti saared suhteliselt väikese rahvaarvuga,  hõreda asustusega ja vähelinnastunud piirkonna. Majandusstruktuur on märkimisväärselt ühekülgne, tööjõu kvalifikatsioon pole kõrge ning infrastruktuuri seisund jätab soovida paremat. Kuigi saartel on ka mitmeid mandripiirkondadega võrreldes soodsaid arengueeldusi, jätkab isoleeritus saarte elu negatiivset mõjutamist ümbritseva maailma arengust hoolimata.