Ilmselt mööduvad minu parimad aastad vannis, kõrvuni, või rohkemgi veel, vees. Nagu eilegi. Laman vannis ja imetlen lampide valgusvihkudes rulluvat veeauru. Olin just  vannituba tuulutanud, niiet seal valitses karge jahedus. Vesi aga oli soe nagu supp. Tõstan jala veest ja sellelt pürgib ülespoole terve trobikond pöörduvaid, keerduvaid veeaururullikesi. Nende lauglemises on ilu ja graatsiat. Mõtete sigin-sagin lõpetab sebimise ja ühineb aururullikeste voogava liikumisega. Mõtlen, et kahju ikka, et inimese meel on ilma jäetud õhu liikumise vormide tajumisest. Milline ilu! Olen varemgi märganud, et pisut suitsu või tolmu päikesetriibus teeb nähtavaks, et õhk, mis nagu tundub  tühjusena, on tegelikult pilgeni täis pisikesi ja suuri keerdjaid vorme. Kes teab mis kõik veel meie ümber sünnib, mille tajumiseks me lihtsalt võimetud oleme.Lasen kõrvad vette ja käeseljaga vanni küljel hõõrudes manan esile vaalahüüdu meenutava huilatuse. Mõtlen, et vaala ja tema keskkonna e. vee tiheduste erinevus on ju tunduvalt väiksem kui maismaa elanikel. Loogiliselt võttes peaks keskkonna tajumine vaalal olema tunduvalt parem kui inimesel. Võibolla ta sellepärast ongi kõige suurem loom, et ta lihtsalt ei  taju, kus lõpeb tema ja algab keskkond. Viskan peast inimeseks olemise teadmised ja tajud ja püüan siseneda vaala olemisse. End vastu vett hõõrudes sukeldun üles ja alla. Minu ümber ja minu all on lõputu veteväli. End laisalt keerates ühinen vee liikumisega. Mina olen vesi ja vesi olen mina. Ma olen vaaal, ma olen veeeesi. Uuuuuuuu....