Ega tegelikult mul seda paati nii hädasti vaja ei olegi, aga himu nende paatide järele tuli Vepsamaal, kus neid praegu on veel palju. Seal sai sõidutunde kätte ja ka arusaama, kui unikaalne see riistapuu maailmakultuuris on. Siis sain teada, et mingi ime läbi on meie plastmassiajastus niisuguse paadi tegemise oskus ka Eestimaal säilinud, et me ei pea mõnest Looritsa raamatust lugema, et kunagi osati niisugust asja, et tõepoolest on veel elusaid inimesi, kes seda oskavad. Ma ei tahtnud lasta sellel oskusel koos nendega surra, nii tuligi lihtsalt selle vastu hakata, ise oma tegemisega. Sai paar aastat nende meestega jahitud, kes seda tööd oskavad. Lõpuks sain yhega neist, Mart Tolbergiga, kes elab Härma kylas Suure-Jaani kihelkonnas, jutule. Tegime temaga yhe haabja koos valmis, ja pärast seda sai pika valu ja vaevaga yks ka ise valmis tehtud.