No sorry, mina armastan oma elu vägagi. Ma küll päriselt ei karda surra, aga siiski seda "igavest elu" küll veel ei oota. Tõtt-öelda ma lihtsalt ei suuda endale ette kujutada ja siis vastavalt ka väärtustada seda sealpoolset igavest õndsust. Tähendab, väga tore, et see "taevas" olemas on, aga see nagu niivõrd kauge teema praegu, et mina küll keskendun siinpoolsele. Siingi kõigepealt vaja niipalju asju ära teha, enne kui võiks olla aeg minna... Kas see siis tähendab, et ma tõenäoliselt kaotan oma elu igavikulises mõttes? Kas on siis üldse mõtet siinpoolsuses kiratseda, üldse mitte "elada", lihtsalt selleks, et sealpool omada mingit õndsust, millest me isegi midagi ei tea?? Seda tahaksin ma kangesti kord veel Jumala käest küsida!