Kui nii siis puht kvalifitseerimatud elamusväärtused on rahvale küll lähedased, kuid kultuuriliselt vähetähenduslikud, nende artistlik vormiteaduslik sublimatsioon  aga kõige vähem populariseeritav, jäävad kirjanduse kaudu saadavate elamuste peakvalifitseerijaks siiski nn. sisulised lisaväärtused, kas teadmislikud või ideoloogilised. Need on, mille kaudu tõeline väärtkirjandus võib tõusta ka rahva tajus üle lihttoore elamuskirjanduse ja millega kirjan­dus ka tavalise töötava kodaniku meelest omab kultuurilise täht­suse. On arusaadav, miks kultuuri ja kirjanduse õitseaegadel, nn. klassilistel tasakaalu ajajärkudel nii Kreekas kui Roomas, nii Prantsuses kui Saksas jm. on  ikka jälle pooldatud seda pealtnäha nii mitte-tabavat utile du/ci-esteetikat, otsemeeldiva, kuid mingis mõttes ka veel peale selle elutervikule "kasuliku" ühendamist, "ilusal", s. o. otsemeeldival kujul ka millegi "õpetliku" pakkumist - kas siis elu ennast või ta eetilisi sihte näidates ja nende järgi oma kujundust vääristades. Praegu, kus kogu maailm ühel või teisel teel vähemalt püüab lahti rabeleda subjektivistlikust anarhiast, kuhu rousseaulik isikuromantika ta on lasknud vajuda, nüüd võime uuesti ka  kirjanduse hinnangus näha püüdeid uue, sisuliste väärtuste abil üldelule ja üldkultuurile lähendatud klassika poole. Ma ei mõtle mitte ainult uusidealismi ja uusklassika teoreetikutele, keda Eestiski tutvustet, nagu T. S. Eliot Inglises, J. Babbit Ameerikas, mitmed sama­laadilised seisukohad muil mail, kuid ka juba kogu nn. uusasjalikku voolu oma teadmisliku sisurikkusega ja teiselt poolt seda uut realist­likku ehituspaatost ning idealismi, mis ainusallitavana diktatuuri mail siiski ka kirjandusloomingus pole  jäänud mõjuta. Võime neile üksik-rakendustele või barbaarseile äärmustele suhtuda kuidas tahes, kuid igatahes ei saa me salata, et sel kirjanduse "tasalülituse" katsel tervikkultuuriga ei puudu teatav õigustus ja arvatavasti ka tagajärjed. Eri­lise tähendusega siin on muidugi küsimus, kas see tervikkultuuri siht on määratud õieti ja, teiseks, mil määral see loova autori suhtes ei jää ainult välissurveks või ta endagi mõistuslikuks sooviks, vaid ka ta sisima mina elamuslikuks veendumuseks.