Ühes asjas ei saa meie oma vaenlasega tõesti mitte võistelda - nii nagu partei kord oli  vaeseim ja võitis ainult oma pooldajate idealismi tõttu, nii on ka praegu saksa rahvas vaeseim kõigist maailma rahvastest. Meil pole kulda, kuid see, mis meil on, on elav tööjõud; sest mida aitavad nüüd Ameerika kullatagavarad, välja arvatud, et neist võib veel teha kuldhambaid. Kui neil oleks kümme sünteetilise kummi vabrikut, oleks see rohkem väärt kui kogu nende kullatagavara. Mina lasksin ehitada teisi asju. Meie igatahes pole sellesse sõtta pannud kulda, vaid selle sõja juhtimise eelduse. Kuid igatahes pole  meil kummiratasteta tanki, kuid inglastel on see. Oma materjaliga teeme selle sõja läbi, ja nüüd alles õieti! Sest omame toorainete-piirkondi, mis on vajalikud selle sõja lõpuleviimiseks, ja kui keegi ütleb: "Kuid sellest pole veel midagi märgata!" - jah, väga lihtne, ärge uskuge, minu rahvusvahelised arvustajad, et seisame idas purustatud raudteesildade, hävitatud jõujaamade ja maagikaevanduste, purustatud söekaevanduste ees, käed püksitaskus, ja vaatleme neid kahetsevalt. Ei, sel aastal töötati, ja  kuidas veel! Nüüd alles hakkab see end pikapeale tasuma, ja kui saabub järgmine aasta, siis alles hakkab see töö vilja kandma. Võin ka siin uhkusega öelda, et just siin on parteil tohutuid teeneid. Loendamatud vaprad parteikaaslased seisavad väljas, organiseerivad siin käputäie inimestega kui sündinud rahvussotsialistlikud ringkonna, või piirkonnagrupi juhid hiigelalasid ja töötavad neid üles meie majandusele, meie sõjamajandusele, raele toitlusele ja laiemas mõõdus tõesti kogu Euroopa toitlustamiseks. See pole  sõda, mida Saksamaa peab ainuüksi enda jaoks, vald sõda, mida peetakse kogu Euroopa pärast! Ainult sel põhjusel on mõistetav, et on leidunud nii palju sõpru, alates põhjast kuni lõunani, kes osalt võitlevad meie ridades või kes meie liitlastena iseseisvate armeedena on lülitatud sellesse maailma ajaloo suurimasse rindesse. Seepärast on see ka meie ümberlükkamatu otsus, et rahu, mis ju kord tulema peab, kuna ta tulema peab, olete ka tõesti kogu Euroopa rahu, ja nimelt ilma nende inimeste eestkostmiseta,  kellel on peen instinkt ideeliste ja materiaalsete väärtuste jaoks. Sest millist instinkti härra Eden omab ideeliste väärtuste jaoks, sada meie ei tea. Ta pole seda ka kunagi tõendanud. Tema tegutsemisest pole sada märgata. Tema kultuur pole sugugi säärane, et see võiks imponeerida. Mehest teispool ookeani meie üldse ei räägi. Tema instinktid ideeliste väärtuste jaoks on kindlasti väiksemad kui meil. Meie oleme arvatavasti maailmale andnud enam ideelisi väärtusi kui seltskond, kelle eest hoolitseb mr. Eden.  Sama on maksev maade kohta, kes on meiega liitunud. Osalt vaatavad nad tagasi kultuurile, mille vastu anglosaksi saareriigi kultuur on tõesti äärmiselt noor, kui mitte ütelda lapsik.