Hiljuti saabusid meie tallu uues asukad. Kuna kõik kolm cayugaparti osutusid emasteks, oli neile juurde isast vaja. Selle leidmine ei olnudki nii lihtne, kuna ega neid parte Eestis väga palju pole, samutui oli partidel tänavune aasta emaste aasta. Aga nüüd on poiss olemas, toodi siia Raplamaalt. Samuti oli ainsale isbari tõugu kanale kukke vaja, selle sain Pärnumaalt. Lisa  sai ka kalkunikari, verevärskenduse eesmärgil võtsin uue isakalkuni, kes on praegu küll vaid 1,5 kuud vana, kuid kevadeni on tal aega kasvada. Tema on pärit samast kohast, kust cayugapardi poiss. Praegu paistab, et linnud kohanevad uue kohaga kenasti. Kalkuni panin kõige nooremate kanatibude juurde, ta algul küll kartis kuid juba järgmisel päeval käitus täiesti tavaliselt. Usun, et ta kartis pigem uut kohta, kui kanatibusid. Cayugapardi panin teiste omasuguste juurde. Kuigi ta on neist veidi vanem, et  teinud kellegile liiga. Kõige rohkem olin mures isbari kuke pärast, kes sai pandud kolmandasse noorkanade gruppi, kes on temaga täpselt sama vanad. Kuked on ju kanged taplejad. Õnneks läks kõik rahumeelselt, ainsad, kes kolimise päeval kaklesid, olid järhöne kuked, kes on koorumisest peale koos olnud. Ju on neil lihtsalt kõiga kangem iseloom. Kirjandusallikate väitel on see tõug veidi arglik inimese suhtes, samuti on nad kanged lendajad. Viimasega olen täiesti nõus, lendavad väga kiiresti ja väga kõrgele. Paar  kanakest lendavad kohe mu õlale, kui putkasse sisenen, ja kui juhtun kummarduma, siis seljale. Argust ei näita see kuidagi. Aga eks väga palju oleneb sellest, kui palju nendega tegelda. Pole ju lindudel põhjust karta inimest, kes toob neile süüa ja on alati sõbralik.