Kukumägi on üks Eesti filmi suurkujudest, täpselt nagu tema elu käsitleva dokumentaali reklaamtekstid väidavad, kuigi viinakurat on seda andekat näitlejat kindlasti piiranud ja tagasi  hoidnud. Filmitööstuses on usaldus üks väga oluline asi (nagu igas teises eluvaldkonnas) ning alkohoolikust Kuku on oma usaldusväärsuse juba ammu-ammu maha mänginud. Aga tuleb loota uutele algustele, sest kuidas muidu leiaksime jõudu edasi minna.  Andres Maimiku juhtimisel on valmis tehtud tõesti valus portreefilm, mis, nagu ma kuulnud olen, pidi algselt rääkima hoopis Kuku ratastooli aheldatud sõbrast Heinost (nende kahe vahelised stseenid olid minu jaoks ühed liigutavamate seast), kes kahjuks tulekahjus  surma sai. Igatahes kujunes loo põhitegelaseks Kuku ise, kuigi tegelik kangelanna seisab mehe kõrval - see on tema elukaaslane Marit. Võimatu on ettegi kujutada, kui palju ta on pidanud kannatama, kuid vaatamata sellele pole naine Kukut jätnud (ehkki on püüdnud). Marit tõdeb filmis, et armastus on nende suhtes olemas, kuid tavaliselt vaid armastusest ei piisa. Kui olla koos inimesega, kes ei hooli tsükliperioodil mitte millestki ja kellestki, tähendab see tegelikult loobumist õigest perekonnast, kus kodu on  see turvaline ja õnnelik paik. Jah, probleeme leiab peaaegu igast perest, kuid enamasti need tulevad ja lähevad. Paandunud alkohoolik jääb aga alatiseks alkohoolikuks, ehk vaid surma ähvardusel lõpetab (Kuku on tänaseks vastava ähvarduse oma arstilt saanud ning loodetavasti järgneb sellele tema taastulemine ja igas mõttes paranemine). Filmis näeme Maritit naljatlevalt Kuku eest hoolitsemist kultuurilooliseks vastutuseks nimetavat. Ja nii see tegelikult ongi.  Õõvastav on jälgida Kukut oma elu  hävitamas. Ühel hetkel, pärast kahekuulist tsüklit, ei tundud ma teda esimesel pilgul enam äragi. Kainetel päevadel on Kuku indu täis, ta tahab, et teda taas usaldataks, ta unistab suurtest rollidest (nt tuleb mainimisele kuningas Lear) ning paistab, et ta kohe päris siiralt tahab oma naist õnnelikuks teha. Aga need on kained päevad. Siis see innukus jälle kaob ja asendub tahtejõuetuse ning musta auku vajumisega. Jääb mulje, et üks oluline põhjus, miks Kuku ei suuda viinakuradile vastu astuda, peitub selles, et  kuigi ta saab oma sõltuvusest aru, on see saanud liiga suureks osaks tema olemusest, ta justkui defineeriks ennast joomise kaudu. Kukumägi, kes joob ja joob, kuid ei sure (uskumatul kombel olid filmis tema maksaanalüüside tulemused tõesti korras). Kindlasti on oma roll ka Kuku emotsionaalsusel, kuid eks loomeinimesed kipuvadki kraadivõrra tundlikumad olema.  Kuku film ei ole kõigile - see on 88 minutit kaasaelamist ühele tohutult andekale inimesele, kes on täiesti põhja vajunud ning teeb haiget nii  iseendale kui teistele - kuid väärib vaatamist, sest ta on nö päris (mis on raputav vaheldus Hollywoodi imalamaigulisele toodangule).