Kusagil kella 4 paiku kuulsin, et üle Willamsburgi silla, mis asub alllinnas, saab jala linnast minema. Selle hetkeni polnud saanud kontakti oma abikaasaga, kes töötas  Long Islandil. Kõndides dowtowni poole, oli pilt nii trööstitu - tänavad olid tolmu all, tuhk lendles kõikjal, inimesed olid määrdunud riiete ja nägudega, jõuetud ja kohutavalt vaiksed. Sillale jõudes nägin tuhandeid inimesi liikumas Brooklyni poole - inimesed vaatasid hirmunult enda ümber- mul oli kogu aeg tunne, et  keegi mees tõmbab oma pintsaku hõlmad lahti, hüüab "Allah" ja laseb meid kõiki koos sillaga õhku. Vaadates tagasi Manhattani poole, tundus nagu oleks sõda sellest imelisest linnast üle käinud ja New Yorgi tipparhitekttuurilise saavutuse asemel oli ainult suur, masendav suitsupilv……..  Teisel pool kallast ootasid inimesed meid, jagades vett ja küsides kas saab kedagi kuhugi toimetada - ja siis helistas mu ema Eestist……….mul oli tunne, et ma lihtsalt tahaks ema sülle, kerida enda täiskasvanud naise keha  hästi väikeseks ja lihtsalt olla……….ta oli minu jaoks sel hetkel nii liiga kaugel.  Mu abikaasa leidis mind erinevate kõnede ja juhatuste kaudu lõpuks üles……sõitsin kodu poole ja ainuke mis mu mõttes tagus oli - tahan koju, tahan koju……Eestisse…………