Nida poolsaare kalurikülad on Leedu kontekstis unikaalsed - meenutavad mu abikaasa sõnutsi Gotlandit ja Ahvenamaad. Enne merevaigu avastamist ja kuurortide teket oli see piirkond suhteliselt vaene, kalurid püüdsid ellu jääda raske tööga ning võideldes pealetungivate düünidega. Lugedes külakeste ajalugu tundus üsna tavaline, et edutus võitluses liivaga pakiti majad kokku ja viidi paremasse kohta. Kuna enamuse Kura poolsaarest moodustab sisuliselt üks suur liivavall, siis põllupidamiseks on sealsed mullad väga halvad - ja ega seda eriti pole teha püütudki. Ent pikad liivarannad, liivadüünid, männimetsad ning mandri ja poolsaare vahele jääv soe laht on loonud lihtsalt ilusaks olesklemiseks paiga, mida hindasid nii sakslased kui venelased. Nii on Nida olnud juba pea paarsada aastat eksklusiivseks suvituskohaks. Õnneks ei ole piirkonda rämedalt täis ehitatud. Kuigi kinnisvarasurvest pole täiesti pääsenud pisikeste siniseseinaliste puitmajakestega külakesed ei vene ajal ega praegu, on Juodkrantes ja Nidas - kaks suuremat asulat - tänini meeldiv õhkkond, mille loovad just needsamad tänava ääres reas olevad puitmajakesed, otsafassaadid suunatud merele. Plastaknad ja kolebetoon on siingi oma jälje jätnud, ent see ei häiri. Omanäolised külakesed on UNESCO pidanud oluliseks oma nimekirjadesse lisada.