Kui tunnistada ausalt tahtevabaduse olemasolu, tähendab see lahtiütlemist materialistlikust maailmavaatest, mille järgi looduse käitumine on läbinisti fatalistlikult korrapärane. Tahtevabaduslikku aktiivsust sisaldava maailma ajaline dünaamika ei saa olla ei deterministlikult ega statistiliselt seaduspärane. Kerkib väga  oluline küsimus: milline on looduse tahtevabadusliku ja füüsikaliselt põhjusliku käitumise vahekord? Ühe võimaliku ja väga elegantse vastuse sellele küsimusele annab ülalpool püstitatud hüpotees füüsikalistest integroinfiniithierarhilistest protsessidest, mille vahendusel tahtevabaduslik käitumine saab realiseeruda nähtumuslikult puhtfüüsikaliste mõjude raames. See hüpotees, olles looduse separatiivhierarhilisuse teesi eituseks, osutab otseselt võimalusele, et looduses omab suurt tähtsust teatud erilaadne  korrapära, nimelt füüsikalise maailma erinevate struktuuritasemete keeruline struktuurne seostatus. Nagu näeme, suunab korrapärasuse universaalsuse postulaadist loobumine uurijaid üsnagi paradoksaalselt väga spetsiifiliste korrapärade otsinguile.