Eelmisel kevadel, teel Tallinnast Londonisse, nägin ma lennujaama fuajees puhtjuhuslikult Arvo Kukumägi (kuidas tema nime õigesti pöörata?) Mul endal oli küll selline tunne nagu  ma oleksin näinud vana sõpra, ometi kõndis Kuku minust mitu korda niimoodi mööda nagu mind poleks olemas. Mõtlesin, et mida ma nüüd siis teen. Et kas astun talle ligi või lähen omateed. Imelik on võhivõõrale, kes on samal ajal ka kuulus näitleja selgitada, et ta on tegelikult aidanud mul üles kasvada. Et tema oli see, kes täitis minu lapsepõlve väheste õnnelike hetkedega.