Eestist mäletan ühte superkülma talve kaheksakümnendate lõpus, nii miinus 20 vist, kui mul polnud kasukat, ainult nailonjope. Panin küll kuus-seitse kampsunit üksteise üll, aga siiski oli üdini tunda, kuidas nailon külmus paindumatuks alumiiniumiks ja silmamunadelgi oli väljas valus. Ema viis mind Tallinna Teenindusmajja õmbleja juurde ja tellis mu enda disaini järgi supersooja talvemantli, mitmekordse sooja vildist voodriga. See tumehall pagunitega mantel on mul  praegugi alles, joonistasin ta soldatisineli järgi. Proovisin just selga, kuradi raske on. Nii et ma ei teagi, kas ta on tõesti üks väga soe mantel või lihtsalt nii raske, et seda kandes tahes tahtmata higipull otsaette tuleb.