See toob meid esimese naturalismi defineeriva väite juurde.  1. Aine eksisteerib igavesti ja on kõik, mis on olemas. Jumalat ei ole olemas.  Nagu teismis ja deismis, puudutab primaarne väide põhilise olemasolu  küsimust. Kahe eelmise puhul on Jumala loomus võtmeküsimuseks. Naturalismis on esmaseks kosmose loomus, sest nüüd, mil igavene looja- Jumal on kõrvale jäänud, muutub kosmos ise igaveseks - ta on alati olemas, kuigi mitte ilmtingimata oma praegusel kujul, õigupoolest kindlasti mitte oma praegusel kujul.4 Carl Sagan, astrofüüsik ja teaduse populariseerija, on seda suurima selgusega väljendanud: "Kosmos on kõik, mis on, või kunagi oli, või kunagi saab olema."5   Miski ei tule mitte millestki. Miski on. Seega miski on alati olnud. Aga naturalistid ütlevad, et see miski ei ole mitte transtsendentne looja, vaid kosmose aine ise. Mingil kujul on kogu universumi aina alati olnud. Sõna aine tuleb mõista üpris üldises tähenduses, sest 18. sajandist alates on teaduslik mõistmine edasi arenenud. 18. sajandil polnud teadlased veel avastanud ei aine keerulisust ega tema tihedat sidet energiaga. Nad vaatlesid reaalsust kui nähtust, mis koosneb üksteisega mehhaanilises, ruumilises suhtes olevatest lagundamatutest "ühikutest". Seda vääramatute "seadustega" väljendatavat suhet uurisid ja selgitasid keemia ning füüsika. Hiljem avastasid teadlased, et loodus ei ole nii korrapärane või vähemalt mitte nii lihtne. Näib, et pole olemas lagundamatuid "ühikuid" kui selliseid, ning et füüsikaseadustel on ainult matemaatiline väljendus. Kindlus selle kohta, mis on loodus või milline ta tõenäoliselt avastatakse olevat, on kadunud.  Sellest hoolimata ühendab ülalmainitud väide naturaliste. Kosmos ei koosne kahest asjast - ainest ja vaimust, või ainest ja hingest. La Mettrie on kirjutanud: "Kogu universumis eksisteerib ainult üks substants erinevates modifikatsioonides."6 Lõpuks on kosmos üks asi ilma mingi seoseta sealpoolse Olendiga; ei "jumalat" ega "loojat" pole olemas.  2. Kosmos eksisteerib põhjus-tagajärje ahelana suletud süsteemis.  See väide sarnaneb  deismi 2. väitega. Erinevus on sellest, et universumit võib ja võib mitte vaadelda masina või kellavärgina. Kaasajal on teadlased leidnud, et seosed reaalsuse eri elementide vahel on palju keerulisemad, et mitte öelda salapärasemad, kui neid kellavärgi metafoori abil saaks seletada.  Sellest hoolimata on universum suletud süsteem. See ei ole avatud väljastpoolt tulevatele ümberkorraldustele - ei transtsendentse Olendi poolt (sest seda ei ole olemas) ega, nagu me hiljem pikemalt kõneleme, enesetranstsendentsete ehk autonoomsete inimeste poolt (sest nad on ahela osa). Émile Bréhier on seda vaadet kirjeldades öelnud: "Korrastatus looduses on vaid selle osade üks, rangelt paratamatu paigutus, mis põhineb asjade olemusel; näiteks ei ole aastaaegade vaheldumise kaunis korrapära mitte jumaliku plaani tagajärg, vaid gravitatsiooni tulemus."7  II Humanistlikus Manifestis (1973), mis kajastab nende vaateid, kes kutsuvad ennast "ilmalikeks humanistideks", on  seda väljendatud järgmiselt: "Meil pole piisavalt tõestusmaterjali, et uskuda üleloomulikku eksistentsi."8 Ilma Jumala või üleloomulikuta ei saa muidugi midagi juhtuda väljaspool asjade eneste ulatust. Teoses The Columbia History of the World (1972) kirjutab Rhodes W. Fairbridge otsesõnu: "Me ei tunnista imepärast."9 Columbia ülikooli geoloogiaprofessori esituses on selline väide ootuspärane.  Üllatav  on aga, et vaimuliku seminari professor David Jobling ütleb peaaegu sedasama: "Me [s.o kaasaegsed inimesed] näeme universumit nagu ruumi, aja ja aine pidevust, mida hoitakse koos seestpoolt. … Jumal ei ole "väljaspool" aega ja ruumi, ka ei seisa ta eraldi ainest, suheldes inimese "vaimse" osaga. …Me peame leidma mingi viisi kohanemaks faktiga, et Jeesus Kristus on sama evolutsiooniprotsessi produkt nagu me kõik."10   Jobling püüab mõista kristlust  naturalistliku maailmavaate raamides. Muidugi, kui asetada Jumal selgelt süsteemi - ahelana suletud põhjus-tagajärje süsteemi sisse, siis jääb ta ilma suveräänsusest ja paljust muust, mida kristlased on traditsiooniliselt tema kohta uskunud. Ma tahan sellega osutada, et naturalism on laialtlevinud maailmavaade ja seda leidub kõige ebatõenäolisemates kohtades.  Mis on selle suletud süsteemi kesksed jooned? Esimesel pilgul võib tunduda, et naturalistid, jaatades "ruumi, aja ja aine pidevust, mida hoitakse koos seestpoolt", on deterministid, kes väidavad, et suletud süsteem püsib koos vääramatu ka kõigutamatu põhjus-tagajärje seose varal. Enamik naturaliste on tõepoolest deterministid, kuigi see ei võta meilt ära vaba tahte tunnetust või meie vastutust oma tegude eest. Kas selline vabadus on tõepoolest kooskõlas suletud süsteemi mõistega? Et sellisele küsimusele vastata, peame kõigepealt uurima lähemalt naturalisti arusaamist inimestest.  3. Inimolendid on keerukad "masinad"; isiksus on keemiliste ja füüsikaliste omaduste vastastikune suhe, mida me veel täielikult ei mõista.  Kui Descartes tunnistas, et inimolendid on osalt masinad, siis samas arvas ta ka, et nad on osalt vaimud; ja vaim oli erinev substants. Enamik naturaliste näeb vaimu siiski masina funktsioonina. La Mettrie oli üks esimestest, kes selle otse välja ütles: "Järeldagem siis julgelt, et inimene on masin ja et kogu universumis eksisteerib vaid üks substants eri modifikatsioonides."11  Veelgi otsesemalt väljendas seda Pierre Jean Georges Cabanis (1757-1808), kes kirjutas, et "aju eritab mõtteid, nagu maks eritab sappi."12  William Barrett kirjutab oma suurepärases vaimuajaloo käsitluses, mis kirjeldab hinge ehk mina mõiste järkjärgulist kadumist lääne mõtlemises Descartes'ist kuni tänapäevani:  "Nii leiame La Mettrie's… neid veidraid näiteid inimkehast kui kujuteldavate ülekannete, hammas- ja põrkrataste  süsteemist. Inimene, mikrokosmos, on lihtsalt veel üks masin universaalse masina, s.o kosmose sees. Me naerame nende näidete kui veidrate ja jämedakoeliste üle, kuid sisimas võime siiski olla arvamusel, et lõppude lõpuks osutuvad nad õiges suunas, võibolla ainult pisut enneaegselt. Kompuutrite tulekuga on mehhanismi kiusatus muutunud veel vastupandamatumaks, sest siin ei ole meil enam tegu rataste ja vintsidega vanaaegse masinaga, vaid masinaga, mis näib olevat suuteline reprodutseerima inimvaimus toimuvaid  protsesse. Kas masinad suudavad mõtelda? muutub nüüd meie aja põhiküsimuseks."13  Igal juhul on mõte siin selles, et inimolenditena oleme lihtsalt kosmose osa. Kosmoses on ainult üks substants - aine. Me oleme see ja ainult see. Seadused, mis kehtivad aine kohta, kehtivad ka meie kohta. Me ei transtsendeeru universumist mitte mingil viisil.  Muidugi oleme väga keerukad masinad ja meie mehhanismi ei ole veel lõpuni mõistetud. Seetõttu saavad  inimesed meid jätkuvalt hämmastada ja meie ootusi petta. Sellest hoolimata on kogu salapära, mis meie mõistmist ümbritseb, mitte tõelise saladuse, vaid mehhaanilise keerukuse tulemus.14  Võiks järeldada, et inimkond ei erine teistest universumi objektidest ja et ta on vaid üks liik objekte paljude seas. Aga naturalistid väidavad, et see pole nii. Näiteks Julian Huxley ütleb, et me oleme loomade hulgas ainulaadsed, kuna vaid meie üksi oleme võimelised  mõtlema mõistete abil, kasutama kõnet, omama kumulatiivset traditsiooni (kultuuri) ning kuna meil on olnud oma ainulaadne evolutsiooni viis.15 Sellele lisaks enamik naturaliste meie moraalsed võimed, mida me käsitleme eraldi. Kõik need tunnusjooned on üldiselt ilmselged. Naturalistid ütlevad, et ükski neist ei viita mingile transtsendentsele jõule ega nõua mingit mateeriavälist alust.  Ernest Nagel osutab vajadusele mitte rõhutada inimlikku "pidevust" meie  koostise mitteinimlike elementidega: "Eitamata, et isegi kõige selgemad inimlikud jooned sõltuvad asjadest, mis on mitteinimlikud, püüab küps naturalism hinnata inimese loomust tema tegude ja saavutust, tema püüdluste ja võimete, tema piiratuse ja traagiliste läbikukkumiste ning tema taiplikkuse ja kujutlusvõime suurepäraste tulemuste valgusel."16 Rõhutades meie inimlikkust (meie erisust ülejäänud kosmosest), leiab naturalist väärtuse aluse, sest ta arvab, et intellekt, kultuurivõime ja arusaamine õigest ning väärast ei ole mitte ainult inimest eristavad jooned, vaid asjad, mis teevad meid väärtuslikuks. Seda mõtet arendatakse edasi 6. väite juures.  Kui mõned naturalistid on ranged deterministid universumis toimuvate sündmuste suhtes - kaasa arvatud inimtegevus -, eitades seega igasugust vaba tahte tunnetust, siis paljud teised naturalistid väidavad, et me oleme vabad või vähemalt osaliselt vabad oma saatuse kujundamisel.  Mõned arvavad näiteks, et kuigi suletud universum viib determinismini, saab determinismi ikkagi ühendada inimliku vabaduse või vähemalt vabaduse tunnetusega. Me võime teha paljusid asju, mida me tahame teha; me ei ole alati sunnitud talitama vastu oma tahtmisi. Näiteks võiksin ma selle raamatu kirjutamise lõpetada, kui ma tahaksin. Ma ei taha seda.  Paljud naturalistid arvavad, et see jätab lahti võimaluse mõttekaks inimtegevuseks ning annab aluse moraalile. Sest kui me ei ole vabad tegema muud kui  seda, mida me teeme, ei saa me vastutada selle eest, mida me teeme. Selle vaatepunkti järjekindlust on siiski vaidlustatud ja see on üks nõrku kohti naturalisti mõttesüsteemis, nagu näeme järgmises peatükis.  4. Surm on isiksuse ja individuaalsuse hävinemine.  Seda naturalismi väidet on inimestel vahest kõige raskem tunnistada, ometi on see naturalistide universumikontseptsiooni tingimusteta nõua. Mehed ja naised on tehtud ainest ja mitte millestki muust. Kui see aine, millest inimene  koosneb, laguneb surma puhul, siis see isik kaob. II Humanistlikus Manifestis on väidetud: "Niipalju kui me teame, on kogu isiksus sotsiaalses ja kultuurilises keskkonnas tegutseva organismi funktsioon. Pole usutavat tõestusmaterjali selle kohta, et elu elaks keha surma üle."17 Bertrand Russell on kirjutanud: "Mitte ükski tuli, heroism ega mõtte ja tunde intensiivsus ei saa individuaalset elu hauatagusena alal hoida."18 Ja A. J. Ayer on öelnud: "Ma leian, et …on selge, et inimese eksistents lõpeb surmaga."19 Üldisemas mõttes nähakse selliselt mööduvana kogu inimkonda. "Inimsaatus," tunnistab Ernest Nagel, "[on] episood kahe unustuse vahel."20  Sellised väited on selgelt ja üheselt mõistetavad. See kontseptsioon võib tekitada tohutuid psühholoogilisi probleeme, aga tema täpsus on vaieldamatu. Ainus "surematus",  nagu seda väljendab II Humanistlik Manifest, seisneb sellest, et me "eksisteerime edasi oma järglastes ning viisis, kuidas meie elud on mõjutanud teisi meie kultuuris."21 Novellis "Tuvisuled" annab John Updike sellele ideele kauni inimliku mõõtme, kui ta kujutab väikest poissi Davidit, kes mõtiskleb oma pastori taevakirjelduse üle, mis on "nagu Abraham Lincolni headus, mis pärast teda elus on."22 Nagu ülalviidatud vaimuliku seminari professor, ei ole Davidi pastor enam teist, vaid püüab lihtsalt anda "hingelist" abi naturalismi raamides.  5. Ajalugu on lineaarne tähenduslik sündmuste ahel, mida ühendavad põhjus ja tagajärg, kuid millel ei ole ühtset eesmärki.  Esiteks, sõna ajalugu, nagu teda kasutatakse selles väites, katab nii loodusajalugu kui inimajalugu, sest naturalistid näevad neid pideva tervikuna. Inimkonna päritolu on looduses. Sellest me tekkisime ja kõige tõenäolisemalt  läheme sinna tagasi (mitte ainult individuaalselt, vaid ka liigina).  Loodusajalugu algab universumi päritolust, mis vaatamata naturalistide seas valitsevatele eriarvamustele tunnistatakse igaveseks. Enamik teadlasi ütleb lihtsalt, et kunagi uskumatult tükk aega tagasi toimus kosmose ainesega protsess, mis viis lõpuks meie poolt praegu asustatava ja teadvustatava universumi tekkeni. Vähesed on valmis ütlema, kuidas see täpselt juhtus. Columbia ülikooli astronoom professor Lodewijk Woltjer on väljendanud  paljude arvamust, öeldes: "Oleva - inimese, maa ja universumi - päritolu on saladus, mille lahendusele ei ole me lähemal, kui Moosese esimese raamatu kroonik."23 Selle protsessi selgitamiseks on pakutud mitmeid teooriaid, kuid ühtki neist pole üldiselt tunnustatud. Naturalistid on siiski alati eeldanud, et protsess oli isekäivituv. Seda ei pannud liikuma Esimene Liigutaja - olgu see siis Jumal või keegi teine.  Inimolendite tekkimise viisis ollakse üldiselt  kindlamad kui selles, kuidas tekkis universum. Evolutsiooniteooria, millega naturalistid olid kaua mänginud, sai Darwinilt endale "mehhanismi" ning on leidnud üldist tunnustust. Vaevalt leidub riiklikus haridussüsteemis kasutatavat teksti, kus seda teooriat ei kuulutataks fakti pähe. Siiski peame olema ettevaatlikud, et mitte pidada evolutsiooni rangelt naturalistlikuks teooriaks. Ka paljud teistid on evolutsionistid.24   Teisti arvates juhib kõiki  looduslikke protsesse lõputu isikuline Jumal. Kui bioloogiline süsteem on arenenud, siis on see toimunud vastavalt Jumala plaanile; see on teoloogiline ja suunatud eesmärgile, mida tahab saavutada Jumal isiklikult. Naturalisti arvates toimub see protsess omapäi. G. G. Simpson on seda nii hästi väljendanud, et siinkohal väärib see pikemat äratoomist:  "Orgaaniline evolutsioon on oma päritolult ja toimimiselt täiesti materialistlik protsess. …Elu on loomult materialistlik, aga tal on unikaalseid omadusi, mis  tulenevad tema organisatsioonist, mitte tema materjalist või mehhaanikast. Inimene tekkis orgaanilise evolutsiooni toimimise tulemusena ja tema olemine ja tegutsemine on samuti materiaalsed, aga kõigi eluvormide seas on inimesel unikaalseid omadusi, mis lisanduvad omadustele, mis on unikaalsed elu jaoks kõikide aine ja tegevuse vormide puhul. Inimese intellektuaalne, sotsiaalne ja vaimne loomus on loomade seas erandlik oma määralt, aga see on tekkinud orgaanilise evolutsiooni käigus."25   See lõik on oluline selle poolest, et ta kinnitab selgelt nii inimese ühtsust ülejäänud kosmosega kui ka tema erilist unikaalsust. Et me aga ei järeldaks, et meie unikaalsust ja asendit looduse kõrgeima loominguna planeeris mingi universumis toimiv teleoloogiline printsiip, lisab Simpson: "Kindlasti ei olnud inimene evolutsiooni eesmärk, evolutsioonil ei olnud ilmselt mingit eesmärki."26  Mõnes mõttes tõstab  evolutsiooniteooria sama palju küsimusi, kui ta lahendab, sest pakkudes küll seletust sellele, mis aegade jooksul on juhtunud, ei selgita ta, miks. Naturalistid välistavad Eesmärgiseadja mõiste. Pigem, nagu ütleb Jaques Monod, "tuli inimese number välja Monte Carlo mängus", puhta juhust mängus.27 Igasugune kavatsuslikkus on algusest peale ka võimalusena välistatud.  Igal juhul väidavad naturalistid, et inimkonna koidikul omandas evolutsioon korraga uue  mõõtme, sest inimolenditel on eneseteadvus ja nad on tõenäoliselt ainsad eneseteadvusega olendid universumis.28 Enamgi veel, inimolenditena oleme vabad teadlikult kaalutlema, otsustama ja tegutsema. Seega, kui evolutsioon, mõistetuna rangelt bioloogilisel tasemel, on jätkuvalt ebateadlik ja juhuslik, siis inimtegevus seda pole. Inimese teod ei ole lihtsalt üks osa "looduslikust" keskkonnast. Nad on inimajalugu.  Teisisõnu, inimolendite ilmumisega ilmub  tähendusrikas ajalugu, inimajalugu - sündmused, mis toimuvad eneseteadlike ja ennast määravate meeste ja naistega. Aga nagu evolutsioonil ei ole sisemist eesmärki, ei ole seda ka ajalool. Ajalugu on selline, milliseks me ta teeme. Inimlikel sündmustel on ainult see tähendus, mis inimesed neile annavad, kui nad neid valivad või kui nad neile tagasi vaatavad.  Ajalugu liigub sirgjooneliselt, nagu ka teismis (mitte tsükliliselt nagu Ida panteismis), kuid ajalool ei ole ettemääratud eesmärki. Selle asemel et  kulmineeruda Jumal-inimese Teises Tulemises, "kestab" see lihtsalt sama kaua, kui kestavad teadvuslikud inimolendid. Kui meie kaome, kaob inimajalugu ja loodusajalugu kestab üksinda edasi.  6. Eetika puudutab ainult inimolendeid.  Eetilised kaalutlused ei mänginud naturalismi tekkimisel keskset osa. Pigem tekkis naturalism teatud metafüüsiliste välise maailma olemuse kohta käivate ideede loogilise edasiarenguna. Enamiku varaste naturalistide eetilised vaated jäid samaks nende  omadega, kes elasid neid ümbritsevad kultuuris. Need vaated on üldiselt eristamatud populaarsest kristlusest. Tunti austust isikliku väärikuse vastu, jaatati armastust ja pühendumust tõele ning ausust. Jeesust peeti kõrgete eetiliste väärtuste õpetajaks.  Kuigi vähem, on see teatud määral tõsi ka tänapäeval. Mõnede hiljutiste muudatustega - näiteks sallivus abielueelse ja abieluvälise seksi suhtes, positiivne suhtumine eutanaasiasse ja aborti ning üksikisiku enesetapuõigusesse - on II Humanistliku Manifesti  eetilised normid sarnased traditsioonilise moraaliga. Eetiliste probleemide seisukohast võivad teistid ja naturalistid sageli elada harmooniliselt külg külje kõrval. Nende vahel on alati olnud lahkarvamusi. Minu arvates hakkavad need lahkarvamused suurenema sedamööda, kuidas humanism eemaldub oma kristliku eetika mälestusest.29 Aga millised tahes on need lahkarvamused (või ühised arvamused) eetiliste normide kohta, on nende normide alus põhimõtteliselt erinev.  Teisti jaoks on väärtuste alus Jumal. Naturalisti jaoks on väärtused inimese tehtud. Naturalisti kontseptsioon järeldub loogiliselt eelnenud väidetest. Kui enne inimest ei olnud teadvust, ei olnud ka eelnevat õige ja väära mõistet. Enamgi veel, kui ei oleks võimalik teha muud kui seda, mida tehakse, ei oleks mingil õige ja väära mõistel praktilist väärtust. Selleks, et eetika saaks olla võimalik, peab olemas olema nii teadvus kui enesemääramine. Lühidalt, olemas olema peab isiksus.  Naturalistid ütlevad, et nii teadvus kui enesemääramine tekkisid inimolendite ilmumisega ja et seega tekkis sel ajal ka eetika. Ühtki eetilist süsteemi ei saa tuletada ainuüksi "asjade" olemusest väljaspool inimteadvust. Teisisõnu, kosmosse ei ole sisse kirjutatud ühtegi Loomulikku Seadust. Isegi La Mettrie, kes on oma deistlikke juuri paljastades pisut ebaselgelt kirjutanud: "Loodus lõi meid kõiki [inimesi ja loomi] ainult selleks, et me oleksime õnnelikud", oli eetikaküsimustes veendunud naturalist: "Te näete, et  loodusseadus ei ole mitte midagi muud kui intiimne tunne, mis kuulub kujutlusvõimesse nagu kõik teised tunded, kaasa arvatud mõte."30Muidugi käsitas La Mettrie kujutlusvõimet täiesti mehhanistlikult, nii et eetika tähendas tema jaoks lihtsalt seda, et inimesed järgivad neis kui loodud olendites sisalduvat skeemi. Mingil juhul ei ole moraalis midagi transtsendentset.  II Humanistlik Manifest väljendab naturalistliku eetika allikat selgesõnaliselt:  "Me kinnitame, et moraalsed väärtused saavad alguse inimlikust kogemusest. Eetika on autonoomne ja situatiivne ega vaja mingit teoloogilist või ideoloogilist toetust. Eetika pärineb inimlikust vajadusest ja huvist. Seda eitada tähendaks moonutada kogu elu alust. Inimelul on tähendus seetõttu, et me loome ja arendame oma tulevikke."31  Enamik teadlikke naturaliste oleksid selle avaldusega ilmselt nõus. Aga kuidas täpselt inimlik situatsioon  väärtust tekitab, on sama ebaselge kui viis, kuidas me peaksime mõistma universumi päritolu.  Olulisim küsimus on siin: Kuidas peaks tuleneb on'ist? Traditsiooniline eetika, see tähendab kristliku teismi eetika kinnitab eetika transtsendentset päritolu ning paigutab headuse mõõdupuu lõputusse isikulisse Jumalasse. Hea on see, mis on Jumal, ning seda on ilmutatud paljudel erinevatel viisidel - kõige täielikumal kujul Jeesuse Kristuse elus, õpetuses ja surmas.  Naturalistid sellisel  viisil Jumala poole ei pöördu ega soovigi seda teha. Eetika on ainuüksi inimlik valdkond. Siit küsimus: Kuidas jõuab eneseteadvuse ja -määramise faktist ja "on tehtud" ning "saab teha" valdkonnast selle valdkonda, mis peaks olema või mida peaks tegema?  Üks tähelepanek, mida naturalistid teevad, on see, et kõigil inimestel on moraalsete väärtuste mõiste. G. G. Simpsoni järgi tulenevad need lihtsalt intuitsioonist ("õigsusetundest ilma selle tunde põhjuste objektiivse uurimiseta ja ilma  asjassepuutuvate eelduste tõesuse või vääruse kontrollimise võimalikkuseta"), autoriteedist ja konventsioonist. Mitte keegi ei kasva üles, leidmata oma keskkonnast väärtusi, ning kuigi inimene võib neid hüljata, makstes selle eest väljaheidetuse või märterlusega, suudab harva keegi leiutada kultuurist täiesti lahus seisvaid väärtusi.  Muidugi on väärtused kultuuriti erineva ja ükski neist ei tundu olevat absoluutselt universaalne. Nii kaitseb Simpson eetikat, mis põhineb objektiivsel uurimisel, ja leiab  selle inimeste harmoonilises kohanemises üksteise ja oma keskkonnaga.32 Mis seda harmooniat suurendab, on hea, ja mis seda ei tee, on halb.  Artiklis, mis püüab konstrueerida eetikat B. F. Skinneri biheiviorismi jaoks, kirjutab John Platt:  "Õnn tähendab omada lühiajalisi kinnistavaid stiimuleid, mis on kongruentsed keskmiste ja pikaajaliste kinnistajatega, ja tarkus seisneb teadmises, kuidas seda saavutada. Ja eetiline käitumine tekib siis, kui  lühiajalised isiklikud kinnistajad on kongruentsed pikaajaliste grupikinnistajatega. See muudab lihtsaks "hea olemise" või täpsemalt "hästi käitumise"."33  Siit järeldub hea tegevuse defineerimine tegevusena, mis on grupi poolt heakskiidetav ja ellujäämist soodustav. Nii Simpson kui Platt valivad inimelu jätkuvuse teistest kõrgemal seisvaks väärtuseks. Ellujäämine on seega põhiline, kuid primaarseks peetakse inimese ellujäämist.  Nii Simpson kui  ka Platt on teadlased, kes on teadlikud oma vastutusest olla täiesti inimlik ning seega integreerida oma teaduslikud teadmised moraalsete väärtustega. Humanitaarteaduse poolelt võib siin kõnelda Walter Lippmannist. Teoses A Preface to Morals (1929) võtab Lippmann omaks naturalistide seisukoha, mis puudutab universumi päritolu ja eesmärgipäratust. Püüdes konstrueerida eetikat, läheneb ta küsimusele selle põhjal, mida ta peab "suurte religioossete õpetajate" keskseks argumendiks. Lippmanni jaoks osutub hea  millekski selliseks, mida senikaua on tunnustanud ainult eliit - "vabatahtlik vaimuaristokraatia".34 Tema argument on, et elitaarne eetika muutub nüüd kõigile inimestele kohustuslikuks, kui nad soovivad 20. sajandi väärtuste kriisis ellu jääda.  Hea ise seisneb erapooletuses - see on viis leevendada tänapäeva maailma "korratusi ja nurjumisi", eriti nüüd, kui "modernismi happed" on murendanud eetilise käitumise traditsioonilisi aluseid. On raske kokku  võtta seda sisu, mille Lippmann on valanud sõnasse erapooletu. Sellele on pühendatud tema raamatu viimane kolmandik. Aga see aitab tähele panna, et tema eetika põhineb lõppkokkuvõttes panusel iga üksikisiku poolt, kes peab olema moraalne, ja sellel ei ole midagi pistmist tegeliku maailmaga - asjade üldise loomusega:  "Religiooni, mis põhineb spetsiifilistel järeldustel astronoomia, bioloogia ja ajaloo vallast, võib otsustavalt haavata uute tõdede avastamine. Aga vaimu religioon ei sõltu uskumustest  ega kosmoloogiatest; tal ei ole varjatud huvi pooldada mingit kindlat tõde. Ta tegeleb mitte aine ehitusega, vaid inimlike soovide kvaliteediga."35   Lippmanni keelt tuleb püüa hoolega mõista. Religiooni all peab ta silmas moraali või moraalset impulssi. Vaimu all mõistab ta inimolendite moraalivõimet, seda, mis tõstab inimesed kõrgemale loomadest ning teistest, kelle "religioon" on vaid "populaarne". Kasutatakse teismi keelt, kuid selle sisu on täiesti naturalistlik.  Igatahes see, mis eetikast järele jääb, on kõrgemalseisev nägemus õigsusest sellise universumi kõrval, mis lihtsalt eksisteerib ja millel iseenesest ei ole mingit väärtust. Eetika on seega isiklik ja valitud. Minu teada ei seostata Lippmanni üldiselt eksistentsialistidega, kuid nagu me näeme 6. peatükis, on tema naturalistliku eetika versioon lõppkokkuvõttes nende oma.  Naturalistid on püüdnud ehitada eetilisi süsteeme väga erinevatel viiside. Isegi kristlikud  teistid peavad tunnistama, et paljud naturalistide eetilistest avastustest kehtivad. Teiste ei peaks tõesti üllatama fakt, et me võime teada saada moraalseid tõdesid, jälgides inimese loomust ja käitumist, sest kui naised ja mehed on tehtud Jumala näo järgi ja see nägu ei ole pattulangemise läbi täielikult hävinenud, siis peaksid nad veel kasvõi ähmaselt peegeldama midagi Jumala headusest.