Umbes samataolisi vähemaid paradokse otse kubiseb Tammsaare romaani sündmustik ja veel enam sõnastus.  O. W i l d e'i mõjud võivad selleks olnud olla ehk ainult äratusena, muu kõik järgneb Tammsaare enda kõige olulisemast tõetunnetusest. Enamasti kõigi nende aluseks on teatav pragmaatiline eetilise tõe väärtuse hindamine mitte tema lähtekoha, vaid tagajärgede järgi, eriti aga vitaalse printsiibi, e I u tõelise edu asetus iga hinnangu mõõdupuuks, vastu mõistuslikke kõlbluskonstruktsioone nende sageli ebaõigete skeemidega. Paradoksile juhib elu tõeliste juhtivate tegurite nägemine - ja nimelt tungide elus ning  alateadvuses, mitte aru otsustustes ja põhimõtetes (kuigi et eitata ka nende tähtsust). Nii on loomulik, et Tammsaarel esineb nii palju natuke "põrunud" tegelasi, ja ta kõik targadki tegelased kipuvad kõne­lema vahel sedaviisi ja nii palju, et neid tavalises elus peetakse kergesti põrunuiks: just nii lasevad nad kergemini vaadata oma alateadvusse, s. o. elu tõeliste tegurite toimlusse, peamiselt armu- ja võimutungide tallermaale, kasu-, elamuse- ja imeteldav-olemise ihade rabelusse, millega lii­tub ainult  abituid loogilise elutunnetuse katseid.