Täna pärastlõunal ärgates tundsin end kui Kristjan Jaak Peterson, kes jalgsi Tartust Riiga läks. Nii kõndisime meie sadu kilomeetreid kodust mere äärde. Poolel teel liitus  meiega Lauri, kes ka selle retke vapralt läbis.  Merekaldal kohtasime puhtjuhuslikult kahte kohalikku luuletajat Otti ja Tomi, kes jääd vaatasid ning jalutajate taset poolprofi pilguga hindasid.  Kui meri ja jalutajad vaadatud, kõndisime riia-tartu pikkuse maa koju tagasi. Teel kohtasime tõeliste maailmaränduritena palju vaimustavat, šokeerivat ja uskumatut. Üllatama pani fakt, et kõik teed olid kaetud kruusaga - jää on ju juba sulanud - miks nad ikka kruusatavad?  Lume taganemine oli paljastanud  maa rikkused veendusime me. Mädanenud murul ja auklikul asfaldil laiusid koerasitaväljad ning tühjade odekolonnipudelite armee. 2 purunenud kelku vedelesid sünnitusmaja ees otsekui oleks seal ellutulemise maja ees kelkude surnuaed avatud.  Sherlockina tõdesin, et bensiinijaama leidmiseks ei pea tundma linna ega saama aru märkidest, viitadest. Statoili asukoha reedavad meetrite raadiuses kaunid statoili reklaamvärvides rämpsud, mille hooletu kabanossiõgija käsi on sinna pillanud.  Rämpsu vahel  rajavad omale teed armunud kassid ja kiisud, kel kasside populatsiooni suurendamise plaanid peas.  Ilus on kevad - avastuste ja armastuse aeg.