Esmaspäeva hommik  Eilne esialgne intuitsioon oli õige: kogu seltskond on hunnik slaave, st. venelased, armeenlased, ukrainlased,  poolakad, lätlased, leedukad, slovakid, horvaadid, aserid. Kirjade järgi teine siinolev eestlane on (ja ütles enda kohta) ka venelane. Kohal on ka keegi neiu, kes nimekirja järgi taanlane, aga nime järgi ikkagi slaav on. Seega mina olen ainus skandinaavlane ja mitte ühtki lääne-eurooplast. (hiljem selgus, et neid pole siin põhimõtteliselt - sakslased, prantslased etc. ei saagi kandideerida)    Mu toanaaber paistab olevat veelgi suurem nohik kui mina, mis on ilmselt hea, sest mingit nalja- ja  napsuvenda ma ei tahaks. Seni olen vaid ühe filosoofi leidnud, aga too teeb oma doktorit ka hoopis kommunikatsioonis, seega seis ei tundu väga hea.    Tohutult veider on see, et igal pool maja sees on sildid, et suitsetada ei tohi, mõni kord isegi kuni kolm tükki ühe ruumi peale. Vannitubade ja WC-de lambid on taimeriga, mis on üsna totakas - eile olin dui all kui äkki läks pimedaks.    Esmaspäeva õhtu  Esiteks paar pisiasja vähemalt kaks head pilti jäid tegemata, sest mõte ja näpud ei  liikunud piisavalt kiiresti ning üks pilt sai mitte kõige parem just samal põhjusel. Esiteks ei saanud pildile seda kuidas uhkes ülikonnas ärimees oma jalgrattaga hobusesitast läbi sõitis ja teiseks ei saanud pilti autost, millel kleeps tekstiga "Darwin loves you". Aga paar sõna siis sellest, mis täna juhtus.    Esiteks siis loengud, millest kaks esimest (Pakaluki eetika ja Scrutoni poliitiline filosoofia) olid päris head, eriti Pakaluki eetika, mis alustas tõsise inimese (sünonüümid tõsimeelne,  siiras inimene) mõiste tutvustamisega, seejärel rääkis õnnelikkusest lähtudes tõsise inimese mõistest ning selgitas, miks eudaimonia ümber ütlemine kui õitseng või enese-teostus ei ole päris täpne, loeng lõppes tutvustades kiirelt Aristotelese argumenti selle kohta, kuidas saavutada õnnelikkust. Lisaks tegi ta kiire kõrvalmärkuse selle kohta, miks üldse antiik ajastu eetikat uurida ning mille poolest see kaasaegsest normatiivsest eetikast oluliselt erineb. Pakaluk tõmbas paralleeli loogikaga: kui Kant kirjutas  oma esimese kriitika, siis andis ta seal mõista, et loogika on täiuslikult valmis ja lõpetatud teadus, Aristoteles oli teinud kõik, mis loogikas teha on, kuid tänu Fregele see kõik muutus ning tänapäevane situatsioon on hoopis teine loogika on kaugelt olemast valmis ja lõplik ning veel vähem on mingit ühist nägemust, mida kõik loogikud jagaksid. Kuni Valgustus ajani oli eetikas olnud samasugune suhtumine, viidates siinkohal MacIntyre'le, ja nüüd seda enam pole, see tundus talle huvitav ning klassikalise  eetika uurimine peaks andma vastuse küsimusele miks see nii on.    Scrutoni plaan on rääkida liberalismi ja konservatismi vastaseisust või nagu ta õhtusöögi lauas ütles "I would want to try to explain why liberals want to shoot the conservatives and why the conservatives constantly forgive liberals for wanting to shoot them." Esimeses loengus võttis ta ette Prantsuse revolutsiooni ning jutustas toimunud sündmused ümber kolmel moel - andes traditsioonilise liberalistlikku vaate, traditsioonilise  maksistlikku vaate (kuna liberalism on suures osas sotsialismi alla neelanud, siis pole marksism edaspidi käsitluse all) ja viimaks konservatislikku vaate. Lisaks tegi ta lühida ülevaate olulisematest ideedest ja mõtetest, mis olid seotud nt inimõigused, ühiskondlik leping, vabaduse ja võrdsuse vastasseis etc. See loeng meeldis seetõttu, et kuigi ma ei kuulnud peaaegu midagi, mida ma juba varem ei teadnud, siis oli see kõik pandud sellisesse formaati nagu ma polnud seda varem kunagi kohanud.    Väljakuulutatud Derri bioeetika osutus hoopis teadusfilosoofia ja bioeetika loenguks. Mis tähendas, et täna jutustas Derr eelmise sajandi algul aset leidnud Newtonliku füüsika kokku kukkumisest ja teistest arusaama teadusest drastiliselt muutnud sündmustest, sellest kuidas see kõik viis Popperi esile tõusmiseni ning kuidas Popper samuti pole rahulav ning viimaks tutvustas Kuhni ja tema vaateid. Kohati oli loeng veidi liialt kaootiline ja hüplik, mis tõttu oli raske jälgida, samuti vajas see kõige enam eelteadmisi  loodusteadustest, mida mul paraku nii palju pole. Väga palju uut ma samuti seal ei kuulnud. Päeva lõpetanud metafüüsika loeng oli lausa kehv. Guarnizo alustas, viitega Aquniasele, et filosoofias pole oluline mitte niivõrd see, et mida täpselt üks või teine filosoof ütles, kuivõrd see, mida on võimalik ühe või teise küsimuse/probleemi kohta öelda, teiste sõnadega oli algus väga lootusrikas. Kuid pärast seda tuli lihtsalt loeng eel-sokratikutest just täpselt selliselt nagu ta ise ütles, et ta ei tee asju. Ehk  mitte probleemi- vaid autoripõhiselt.    Lõuna ajal sai veidi loengutes, mis pidavat pärast CD peal meile kätte jagatavat, pooleli jäänud asju edasi arutatud ning veidi sotsialiseeritud, mis oli hea, sest filosoofilises mõttes pole mul seni ühtki stimuleerivat vestlust ühegi õpilasega olnud. Umbes kella 15:00 sõitsin linna ning olles kohale jõudnud ja Viini ülikooli ette maha istunud pidin tõdema, et kuigi mul oli nimekiri 19 vaatamisväärsusega (millest küll 6 küsimärgiga) siis puudus mul väga  täpne ülevaade millises järjekorras ja kuidas ma neid külastan. Kaarti uurides avastasin, et kui hakkaksin palee poole minema jääks mitu kaardi peal esile tõstetud, kuid minu nimekirjast välja jäänud kohta tee peale, seega otsustasin, et jalutan siis neid erinevaid maju vaadates paleesse. Seega nägin ära Viini Ülikooli, raekoja, parlamendihoone, etnoloogia muuseumi ning palee hoovi. Peamine märksõna, mida kasutaksin, on suur. Mõned pildid tegin, kuid palju neist ei arva, sest minu jaoks on nad kõik piisavalt  sarnased, et olles näinud üht, olen näinud neid kõiki. Palee hoovi (parki) jõudes lugesin kaarti valepidi pöörasin hoopis muuseumikvartali poole ja leidsin end loodusmuuseumi eest ja otsustasin siis seal ära käia.    Väljapanek algas erinevatest kivimitest, mineraalidest ja muust sellisest, mis iseenesest mulle mingit konkreetset huvi ei pakkunud, kuid mõned eksemplarid olid sellegipoolest väga ilusad ja huvitavad. Näiteks 36 kilone tükk kulda või erinevad graniidi mustri näidised. Järgmisena  tulid meteoriidid ja siis Maa arengut ja praegust seisu puudutavad asjad. Siis igast fossiilid kuni dinosaurusteni välja ning siis inimestega seotud väljapanekud kiviajast alates, selles valdkonnas olid kahjuks viimased saalid kinni aga selle paksu täidi kuju, mis igas ajaloo õpikus on, nägin ära.    Teine korrus oli siis konkreetsemalt zoloogiale pühendatud. Molluskitest putukateni, roomajatest kaladeni, lindudest imetajateni. Minu jaoks kõige inmestavam asi oli see, et kugi mul üldiselt pole mingit  öäk- või iu-reaktsiooni putukate ega konnadega seoses, siis kõik need eksemplarid erinevatest putukatest ja konnadest, kes olid suuremad kui kõik need, mida olin seni kohanud tekitasid tiba veidra tunde. Umbes nagu et need loomad ei tohiks üldsegi nii suured olla ja järelikult on neil midagi viga vms. Aga nagu arvata võib võttis selle suure maja läbi jalutamine (et mitte öelda läbi kappamine ega läbi vaatamine, sest neist ei teinud ma kummatki) päris mitu tundi. Seega väljudes pidin peagu koheselt tagasi  minemisele mõtlema - tee peal jäi ette Beethoveni maja, Sigmund Freudi park ja Votivi kirik.    Õhtusöögi ajal istusin taaskord loengupidajatega sai täitsa head juttu räägitud. Guarnizo küsis päris palju asju filosoofia õppimise kohta ning mida inimesed Eestis Mart Laarist arvavad. Kuna Guarnizo on katoliku kiriku preester, siis ei suutnud ma vastupanna kiusatusele küsida temalt evolutsioonid ja inteligentse disaini kohta. Kuigi lõpuks ta mulle oma vastust ei andnudki, sest soovis olla hästi  hoolikas, et täpselt välja joonistada, mis on see, mida mõlemad sildid tähistavad, siis paraku jäi mulle mulje, et ta püüab mingil moel oma usku parimal võimalikul viisil maailmaga sobitada ilma tegemata absurdseid väiteid, nagu võib id propagandistidelt kuulda. Oli üsna selge, et arutlus käik stiilis "looduses kohatavat keerukust ei saa seletada evolutsiooni abil ning sest sellel peab olema olnud looja, seega eksisteerib üliinimlik kõike teadev, kõikvõimas, ülimalt hea olend" ei ole tema jaoks rahuldav. Samas  lubas ta näidata, kasutades metafüüsilisi argumente ja ilma viitamata ühelegi konkreetsele teoloogiale, et iga teoloogia, mis postuleerib rohkem kui ühe jumala, mis postuleerib, et jumal on kurjuse allikas ja/või mis postuleerib, et jumal on osa maailmas, on täiesti kindlasti vale. Muu hulgas esitas ta mulle väljakutse esitada rahuldav vastus id inimeste küsimustele või siis vähemalt näidata kuidas nende küsimused on mõttetud.    [ võta sõna ] ( 222 klikki ) | püsilink Jaga      Peale umbes 13 tundi sõidus olemist jõudsin viimaks kohale. Suutsin leida ühe koha, kus on wifi ja saan veidi jutustada.    Kogu ettevõtmine algas tegelikult juba pihta eile õhtul, kui läksin Rocki klubisse Danieli sünnipäevale, mis oli igati vahva ja mul oli kahju, et ei saanud peale kontserdit edasi jääda. Ära tasuks märkimist esitatud palad "Pärnumaa" ja "Another Way to Die".    Umbes ühe ajal jalutasin koju, istusime nii sama ja vaatasime telekat. Kaks  midagi kõmpisin bussijaama ja läksin kella kolmese bussi peale - enne tegin aga Statoilis ühe kiire Frankfurteri. Bussis tukastasin veidi ning jälgisin seda kuidas väljas sujuvalt valgeks läks.    Tallinnas tegin kiirelt check-in'i ja läksin väravatest läbi. Kõht tundus veider ning otsustasin ühe väikse pitsalõigu süüa, sest see oli ainus asi, mis ei tundunud meeletult kallis. Lend Amsterdami oli väga meeldiv, sest ei tõusmisel ega maandumisel ei tapnud rõhu muutus kõrvu ära nagu tavaliselt.    Amsterdamis sattusin hetkeks segadusse selle osas kus ma check-in'i peaksin tegema. Otsustasin teha midagi väga mitte mehelikku ja küsida abi infolauast, sealt suunati mind mingisse letti, kust suunati mind edasi järgmisesse letti, kust öeldi mulle, et tõenäoliselt on check-in hoopis väravas.    Väravasse oli pikk maa ja seega pidin vahepeal ühe õuna ostma. Aja parajaks tegemiseks toksisin natukene arvutil. Enne kui lennukile läksin, tundsin et kõht on veider ning otsustasin igaks juhuks  ühe pontiku süüa. Hea uudis oli see, et lennukis anti võileiba ning õlut. Võileib oli mingi eriti suure hunniku mädarõikaga, aga see oli huvitav.    Viini jõudes soetasin koheselt küll õige rongipileti, see tähendab siis selle, mis maksab 3.60 ja mitte 9.00 EUR ja viib ikka samasse kohta, aga magasin esimese rongi maha ja seega pidin üksjagu passima. Linna jõudes oli edasine lihtne, sest metrooskeemid on suurlinnades sama süsteemiga ja ette antud juhised olid väga täpsed. Eestlaste kohtamise limiit  sai jõudsalt juba lennujaamas täis, sest seal oli keegi seltskond noori, kes ilmselt kuhugi matkama läksid.    Nii palju kui trammi aknast linna paistis oli see väga Berliini sarnane, ilmselt aitasid saksakeelsed sildid ja tänavanimed sellele kaasa.    Loss kuhu siis lõpuks saabusin on aga tohutu. Oma tuba jagab kellegi ungarlasega. Esmapilgul paistab, et enamik seltskonda on ida- ja kesk-eurooplased, mis on veidi mitte-kõige-parem. Aga elame üle. Kuuldavasti pidi üks teine eestlane  veel olema. Programmi kuni kella 8ni pole, seega passin niisama. Päevakava on üsna hea - hommikul 9 kuni 13:30 on loengud, kokku 4 tükki, edasi tuleb vaba aeg kuni õhtuse aruteluni, mis on kell 19:00, mis peale õhtusööki saab pole selge, aga aiman, et linna tagasi minna ei tohi/saa.    Kuna seni olen teinud vaid kaks pilti, siis neid hetkel ei jaga.    [ 1 ütlemine ] ( 252 klikki ) | püsilink Jaga      Pühapäeval lendan välja ja  ülejärgmisel esmaspäeval saabun tagasi. Aega veedan siin. Tuntuim nimi, kes kohale tuleb, on ilmselt Roger Scruton.    Tõenäoliselt saab jooksvalt nii pilte kui juttu.    [ 2 ütlemist ] ( 293 klikki ) | püsilink Jaga      Nii tegelikkusest kui fantaasiast on teada mitmeid üsna erinevaid vanglaid ja viise kurjategijate karistamiseks. Traditsioonilise  paneme nad kõik ühte suurde majja kongidesse kinni ja valvame neid kõrval on sellised, kus kõik pahad mehed on ühel saarel ja võivad seal teha, mis tahavad, sest saarel ära niikuinii ei saa; on selliseid, kus vang ei ole küll kuskil kinni, aga ta on nähtamatu kõigi teiste jaoks - keegi ei kõnele temaga, keegi ei pane teda tähele; on selliseid, kus vang vedeleb teadvusetult kuskil vannis. Kui praktilised raskused kõrvale jätta, siis milline oleks neist parim - selline, mis oleks ühtlasi efektiivne ning  eetiliselt mitte problemaatiline.    Ühelt poolt on asi lihtne: kui inimene on kurjategija tuleb ta kinni panna, et seadusekuulekad kodanikud ei peaks teda enam kartma, mis täpsemal temast edasi saab pole kuigi oluline, sest astudes üle seadusest on ta minetanud teatud osa või koguni täielikult oma inimlikkuse ning ei vääri niikuinii enam inimlikku kohtlemist.    Teiselt poolt on asi oluliselt keerulisem, sest juba erinevad eesmärgid karistuse määramisel - õiglane tasu tegude eest vs. suurim  võimalik turvalisus ehk valik kristlikku hammas hamba vastu mõtlemise ja konsekventsialistlikku kuidas hoida ära edasist kaju vahel - mõjutavad oluliselt seda, milline karistus määratakse. Lisaks kannatab aastaid kongis istuv inimene ilmselt rohkem, kui aastaid teadvusetult lamav, samuti on viimane neist palju ohutum oma kaasvangidele ja valvuritele.    Lisaks ei ole ma päris kindel, kas kuritegelik käitumine on alati piisav, et end inimeste hulgast välja arvata. Mis tõttu tuleb parima vanga  valimisel siiski vangide heaoluga teatud määral arvestada.    Filmis (ja näidendis) A Man For All Seasons, on üks äärmiselt hästi sõnastatud stseen, kus Thomas More õigusriigi idee lausa käega katsutavaks teeb. Lisades sinna Rawlsiliku mõtlemisviisi - millised reeglid ma valiksin, kui teaksin, et võib juhtuda, et minu kõige suurem vaenalne saab minuga nende reeglite piires teha kõike - siis tundub mulle, et filmis Minority Report näidatud vangla, kus vangid teadvusetult vannis olid, parim võimalik.    Seda kahel põhjusel: esiteks on see äärmiselt pragmaatiline, selline vangla saaks oluliselt rohkem vange ühe ruutmeetri kohta majutada, selline vangla saaks oluliselt vähemate valvuritega hakkama, etc. Teiseks on see äärmiselt turvaline nii inimestele sees kui väljaspool vanglat, sest teadvusetud vangid ei põgene ega anna üksteistele nuga.    [ 3 ütlemist ] ( 385 klikki ) | püsilink Jaga      Eile tõusis päris suur kära mingist analüüsist, mille just. min. tegi. Täna siis EPLis Andra Olm veidi selgitab ja mõtiskleb. Mõned tähelepanekud ja mõtted siis.    Esiteks on hämmastav inimeste vaenulikkus ning lühinägelikkus. Eilsel EPLi uudisel oli positiivsete ja negatiivsete kommentaaride suhe umbes 1:10. Eriti veider oli see, et need kommentaarid ka püsima jäid. See, et  mitmeid Reformierakonna poliitikuid pannakse paari kui homosid, pole vahest hea tavaga vastuolus, aga viidata, et homoseksuaalsus on samaväärne zoofiiliaga või kirjutada, et "Niih, õiguskantsler keelab laste sõltuvusravi, jusmin muudab kohustuslikuks pederastide abielud, mis järgmiseks? Kohapeal hukkamine, kui meelemürkide jälgi veres pole, noku kaka järgi ei haise, HIV-negatiivne..." tundub mulle küll liiast.    Teine pool sellest reaktsioonist on see, et kõik keskenduvad vaid ühele aspektile  nende võimalike seadusemuudatuste juures - sellele, et samasooliste kooselu võiks kuidagi seadustada. Samal ajal kui unustatakse ära tõsiasi, et Eestis on täna väga palju perekondi-leibkondi, kes elavad justkui nagu abielupaar ilma olemata abielus. Minul on neist homo abieludest üsna ükskõik, mind huvitab hoopis tsiviilühenduse (ingl civil union) seadustamine. Alles hiljuti sai lugeda ühe varalahkunud Rootsi kirjaniku lesest, kes suurest pärandusest ilma jäi, sest nad olid kümneid aastaid vabaabielus elanud. Rääkimata siis siinkohal olukordadest, kus lapsed ja vanemlikud õigused/kohustused mängu tulevad.    Ja see on muidugi veel kolmas asi, et inimesed paistavad käituvat juskui "seadustamine" viitaks sellele, et miski oli varem keelatud ja nüüd uue seadusega on see lubatud. Samal ajal kui see miski pigem pole see ei lubatud ega keelatud, vaid lihtsalt reguleerimata - õigus pole niiöelda tegelikkusele veel järgi jõudnud.    [ võta sõna ] ( 373 klikki ) | püsilink Jaga