Pärast läbipõetud tiisikust ja selle aja juurdlusi ja pessimismi  kajas­tavat "Varjundeid" on näit. 1916 kirjutel novell "K ä r b e s" elustet juba selgelt uuest bioloogilisest tõetundmisest: elamise kui nii­suguse rõõmust, ühtlasi on siin ta kriitika intellektualismi ja sel­lest kantud, instinkte lõdvendava kultuuri ning variserlikuks muu­tuva seltskonna vastu juba üsna teadlik ja terav. Selle sõnastus juba otse kubiseb iroonilisist, mänglevaist torkeist nende vastu (näit. II tr., lk. 51 jj.). Ainult üliõpilased arvavad end veel kõik teadvat, ainult ruma­lad vaidlevad, aga  "tundmuse vastu on iga sõna, iga mõte, iga põhi­mõtegi võimetu, olgu ta avaldatud vaidluses või jutluses" (lk. 55). Vaid­lus ei selgita, ega lepita, ega liida midagi, vaid ennem segab ja lõhub. "lga räägitud või kirjutet sõna on ainult võõritimõistmiseks kõige parajam." Igavene üksindus on, kuhu sulab järjekindel intellektualism.