Surrogates - Johanthan Mostow    Die hard 99. John McClane on nüüd robot ja veelgi visama hingega! Ei, mitte nii. Ultimate Test Pilota Pirxa? Mkmm. Bruce Willis teeb poolega seda, milleks Neol kulus kolme filmi jagu  aega.    Ühesõnaga mingi ultimaatne segu igasugustest klišeedest pluss suhteliselt okei (kuid mitte eriti omapärane) detektiivsüžee. Mingil ajal on igal inimesel oma surrogaat. Surrogaat on robot, kes on ühenduses oma peremehega ning täidab tolle käske. Peremees lebab rahulikulkt oma pimedas tagatoas, torkab mingisuguse mütsikese pähe ja juhib oma kauni, jumestussalongist äsja väljunud teise mina igapäevatööle. Linn on täis surrogaate, õigemini kõik on surrogaadid, kelle grimeerimata peremehed  siis pidžaamaväel oma korterites kooserdavad.    Ainult mõni pole surrogaat, nimelt on osa inimesi loobunud omale surrogaati muretsemast ja elavad keset Bostoni linna mingisuguses reservaadis, kus igasuguste masinate kasutamine on tabu ning elufiloofiaks "Die, Robo Shit!"        Surrogaadid olid esmalt välja mõeldud üllatel eesmärkidel - võimaldada ratasoolistatud kodanikel täisväärtuslikku elu elada. Seejärel katsetas neid  sõjaministeerium - sel viisil säästeti tuhandeid noorte poiste elusid ning enim autasusid pälvisid noorukid, kes paremini Doomi tagusid. Lahigusse lähevad ainult surrogaadid!        Aga ühel ilusal päeval hakatakse surrogaate mõrvama nii jäledal moel, et elu kaotab koguni tema omanik. Bruce Willise tegelane on mingi FBI-agendist surrogaadi peremees ning asub neid asju uurima. Palahaaval hakkab kooruma mingi koletu korporatiivne vandenõu...    Ülalkirjeldatu  on suhteliselt tavaline ja ootuspärane. Ausalt öelda nii ootuspärane, et lausa häiris. Aga tegelikult heas mõttes häiris, sest kõik ülejäänu oli vähemalt minu jaoks üks tohutu suur klišee. Jällegi heas mõttes. No kujutame ette, kogu maailm koosneb ainult robotitest, pärisinimesed on juhtmete abil ühendatud arvutiga. Eksoleju klišee? Bruce Willis kisub end maikaväele, kraabib põse lõhki, saab peksa ja päästab maailma. Jälle klišee. Robotid. Nukud. Arvake ära, kes on ja kes ei ole. No mitte nii väga klišee,  aga John Calder tuleb vägisi silme ette.        Kui nüüd klišeed rahle jätta, siis võiks seda teistpidi vaadata. Maailm, kuhu tahame kuuluda, koosneb mannekeenidest. Teleris esinevad mannekeenid. No pole ju enam päris inimene, kui oled nägupidi noa alt läbi käinud. Tänaval ihaldame näha ilusaid inimesi. Ihaldame ise olla ilusad. Hoolitsetud, aetud habeme ja tuššitatud ripsmetega. Ja kui ühel päeval ärkame, siis hirmutab kogu see ümbritsev võltsilu  meid. Mulle tegelikult meeldis kohehullupööra see, kuidas järk-järgult hakkad aru saama, kes on päris, kes on mannekeen. Koos peaosalisega siirduda järk-järgult illusioonist tegelikkusse. Päris õõvastav stseen, kus juba pikki aastaid magamistoas konutanud Willis satub esimest korda elusast peast tänavale. Hall, kortsus, habetunud, ümberringi ainult ilusad inimesed otsekui Hollywoodis. Jah, see meeldis, isegi nii väga, et ei lasknud seiklusfilmi jälgida, sestap ka suhteliselt kesine hinnang tollele küljele.  Vahest oleks õiglasem, kui jätaks andmata. Ahjaa, mainimata ei saa jätta ka seda porno-aegse Schwarzu moega masinat surrogaatide laenutuses!        Tegelikult põhineb see lugu mingisugusel Roderick Thorp'i romaanil, aga kuna too kirjatöö on mulle täielikult tundmata, siis jätsin selle targu meeles pidamata ning lähenesin  asjale selliselt, nagu poleks mingit raamatut olemaski. Ja veel, mingi paar kuud tagasi koostasin omale listi kümnest käesoleval aastal valminud või valmivast ulmefilmist, mille seast siis valisin paar tükki endale hankimiseks-vaatamiseks. Käesolev oli nii-öelda võib-olla-kui-aega-jääb staatuses. Nüüd siis jäi ta esimesena silma. Teised paar tükki olid siis Hunter Prey ja Radio Free Albemuth.