Olles näinud selle aasta omanäolisemat Eesti filmi, pean kahjuks tõdema, et pole kahte eelmist Õunpuu filmi näinud. Õnneks on "Tühirand" ja "Sügisball" nüüd vaatamiseks käeulatuses ja varsti saan ka osa siginast ja saginast, mis "Sügisballi" pikka aega ümbritses. Arvestades segaseid tundeid ja pikki mõttelahinguid, mis valdasid mind pärast "Püha Tõnu kiusamise" vaatamist, arvan, et "Sügisball" väga kaugele maha ei jää, kuigi tegu on sootuks  erinevate filmidega. Õunpuu kasutas edukalt ära teda mõjutanud lavastajate loomingut, aga samas ei muutnud neid lihtsalt märkideks, et anda oma tänu nende mõjutustele, vaid kasutas neid mõtte edasi kandmiseks ja seetõttu ei tekkinud kordagi tunnet, et mõni viide oleks üleliigne olnud. Kõik loksus omal eripärasel viisil paika ja Tõnu rännak läbi sürreaalse põrgu, mida me endile ise loome, tungis sügavamatesse hingesoppidesse ning pani mõtlema väga paljude asjade peale, sest Õunpuu mitte ei kritiseeri  ühiskonda, vaid näitab selle mädasust läbi groteski ja sürrealismi virr-varri. See, et film must-valge on, muudab keskklassi ametnikku rutiinse ja tühja elu justkui häguseks nägemuseks, mis tundub olevat ebareaalne, aga mida film edasi, siis saab hõlpsasti mõista, et ebareaalsusega pole siin midagi pistmist. Kui ühendada kõik märgid, sümbolid, viited ja fraasid, siis saab selgeks, mida Õunpuu õigupoolest taotleb. Rikkad ja vaesed, kes jäävad bürokraatlikku aparatuuri hammasrataste vahele, muljutakse puruks ja  lootus paremale elule kaob. Ametnikud on need, kes söövad ära viimsegi elujõu, mis veel neile "alamatele" jäänud on, aga see ei tee neid õnnelikuks. Vastupidi. Nad vajavad rohkem, et ei tekiks rõõmutuid mõtteid, aga kui need saabuvad, siis vajub kogu nende perfektne maailm kokku ja alles jääb ainult rõhuv üksindus ja eraldatus teineteisest, kuigi üritatakse meeleheitlikult haakuda üksteise külge.