Viis aastat tagasi lamasin peale autoavariid haiglavoodis. Seal hindasin ümber nii mõnedki oma väärtushinnangutest. Kui pole võimalust ise tõusta ja oma igapäevaseid vajadusi rahuldada, hakkad aru saama, kuidas inimesed siin maailmas omavahel seotud on. Kõige elementaarsemates asjades, nagu et kuidas tühjendada põit, või kuidas vabaneda seedetrakti jääkidest, tuli loota teistele. Urineerimisega oli asi suht lihtne. Meesterahval pole just keeruline ka lamavast asendist  pudelisse lasta. Soole tühjendamisega oli asi palju keerulisem. Nagunii olin paraja šoki üle elanud. Lisada siia veel pidevad valud ja ravimitest segaduses organism. Ja eks proovi seda teha pikali olles, kui oled terve elu harjunud potil kükitades seda asja ajama. No igatahes, see aeg kui millegipärast defitsiitne siiber minu kasutuses oli, ei tulnud sest midagi. Ja siis, kesk ööd, vaatamatta minu meeleheitlikele pingutustele tulemist takistada, ta ikkagi tuli. Kuradima piinlik oli. Lamasin seal ja mõtlesin et  mida põrgut ma nüüd küll peale hakkan. No mõtlesin mis mõtlesin. Ja häbenesin mis häbenesin, viimaks rääkisin ikka sanitarile asja ära. Tema pikalt ei mõelnud, no muidugi, eks haiglas tule sellist asja ikka ette. Tõi oma tööriistad ja asus mu tagumikku kasima. Sel ajal kui oma määrdunud paljast tagapoolt tema poole sirutasin, püüdsid mõte ja keel vormida mingeidki sobivaid vabandusi või tänusõnu. Kui aga vaatasin seda naist toimetamas, hääbusid mu sõnad. Temas polnud kübetki hoiakut et ta minu jaoks nagu  mingit heategu teeks. Või et see olukord ehk kuidagimoodi alandav võiks olla. Ta lihtsalt tegi seda mida oli vaja teha. Sel hetkel sai arusaam väärikusest minu jaoks sootumaks teise mõõdupuu. Enam ei sõltunud see mingist kokkuleppelisest väärikuse hoiakust, vaid võimest toimida vastavalt reaalsele olukorrale.    Kui mõned päevad hiljem suutsin kõndimisraami abil ise end peldikupotile vedada, oli see üks minu suurimaid õnnejoovastusi mida kunagi oma saavutuste üle olen tundnud. Nii vähe on õnneks vaja.