Sellele meetodile jäi Pater truuks. Selle abil ta arenes üheks suu­rimaks inglise esteetiliseks kriitikuks üldse. Oma vaimu peente,  inspireerit katsesarvedega leidis ta sageli varjat hingenurki, millest teistel oli vaevalt aimu. Oma loova kirjandusliku ande tõttu sõnastas ta oma avas­tusi erksuse ja tabavusega, milletaolisi annab otsida. Kuid vahel ta isikupärane vaim tungis võib-olla siiski sügavusse, mida polnudki olemas väljaspool teda ennast, leidis veetlusi, mida naudime rohkem ta proosas kui selle objektis. Ning mõnikord ta isiksus heidab omaenda mõtliku sarmi asjule, mille laad on teine. Niisugustel puhkudel ta kriitika on väga  subjektiivne loov taie.