Oh kuis mulle kirjutada meeldib. Kirjutatud jutt on nagu sakrament ja erutab meeli ja elab oma elu kus kirjutajagi ei ole enam muud kui üks tegelane teiste seas. Mind erutavad kurioossumid. Ja ma loodan et religioonilembid ei solvu selle üle et ma religioosset ilma näen kui üht lõputut  kurioossumite allikat. Kui nad mulle naljakad tunduvad ja meeldivad on see siis patt? Ikka selle meelest on kelle pühadustunnet on pilatud. St. subjektiivses mõttes on küll. Objektiivses mõttes aga ei ole. Mis üldse on objektiivselt võttes patt? Uskmatus. Just. Seda pattu mul pole. Usun mis hirmus. Meie põlvkond ei tohigi muidu kui uskudes, kes me kodunt lõputult pälvimatutena oleme tulnud.