Pärast puhkust tipus pöördus Valdo tuldud teed tagasi ja mina hakkasin otsima kohta, kust saab idaharjale. Eelnevalt oli fotode ja kohapeal ka binokliga kindlaks määratud loogiliseim ja ohutuim allasõidutee.  Kõige lihtsam oli põhjaseinale pääseda idaharja ülemistest kuluaaridest. Leidsime, et sõites alla piki idaharja või selle kõrvalt ja siis pärast diagonaalselt üle N- seina, on tõsine oht endale laviin kaela lasta.  Mida rohkem järgid mõttelist joont tipust otse alla, seda väiksem on laviinioht. Jääserakke reetsid vaid harvad, suured künkad. Sein ise oli selles osas suhteliselt sile, tehniliselt mitte professinaalset sõiduoskust nõudev, kuigi ülemises kolmandikus üsna järsk ( 45º), praod algasid aga alles umbes 5200 m kõrguselt.  Jäänud üksi, ei tahtnud liigselt riskida (hull väsimus) ja algul laskusin tipust jalgsi mööda 40 kraadist kõva, jäätunud, väga kõva lumenõlva, mis ca 50-60 m allpool muutus laugeks  kaljudest palistatud idaharjaks.  Kuskil siinsamas või sellest nõlvast lõuna poole puhkavad igavesti jäises hauas 3 eesti alpinisti - Priit Vürst, Tõnu Tennisson ja Erik Reino. 1974 aastal lõpetas maavärinast esile kutsutud laviin nende maise teekonna vaid veidi enne tipuni jõudmist.