Kuid empiiriliselt uuriv esteetika, mis ei konstrueeri oma tulemusi üksnes üldkaalumuste põhjal, asetab just vastuoksa küsimuse, kas see kokku käib tõelise kunstilise eluga. Ja seal näitavad tõsiasjad, et asi ei ole nii lihtne. Mitte inimene, suur isedus ei määra esijoones kunstniku suurust, vaid tähtsam on eriliselt kunstiline  and. Kunstiline saavutus näib tõepoolest enam olenevat kunstilisest võimest kui isiklikust, eriti kõlblisest olemusest, mis kunst­nikus varjul. Kunstniku psühholoogiale on see tähtis ses mõttes, et kunstiline saavutus just selletõttu osutubki millegi täitsa erandlikuna, mis pole antud ühes üldinimlike omadustega, vaid nõuab spetsiaalset andi; võib olla väga suursugune ja ülev inimene, olemata kunstnik, ja teiselt poolt kordub kunstiajaloos sagedasti nähtus, et suured kunst­nikud olid väiklased, pealiskaudsed,  isegi kõlbeliselt langend isikud.