Mis elukad kõik minu juures on elanud: Jänesed Tuti ja Topi,  hundikoer Kudi, Kõige Näljasem Spanjel Niki, Nimeta Triibuline Kõuts, kelle ma hõlma all SALAJA koju tassisin, must kass Hamburgeriputka Juss, kellest pärast sai ootamatult Juula (ta tõi ilmale 3 poega), proua Viiner Steffi, Muki-Muri (jälle must kass), punane garaazhikass Tavott, ... igasuguseid murtud tiivaga ja muidu põrutada saanud linnud jms ... ja muidugi Räts.    Rätsist peab pikemalt rääkima. Räts on pääsuke. Rätsi me leidsime tanklast õnnetult bensiinikolonka all istumas. Ta polnud päris  titt, kuid udused beebisuled turritasid sileda sulestiku alt ning lennata ta ka ei osanud. Tõime ta koju ning tegime talle pesa punutud korvi sisse pajalapi peale. Ta kükitas seal üpris kurva moega ning elavnes vaid siis, kui talle toodi mõni kärbes või sääsk. Pisut hiljem, kui pääsukeste hingeeluga tutvunud olin, panin teise pajalapi talle peale ja nii ta tukkus seal, nagu hamburgerikotlet kahe saia vahel. Looduslikus pääsukesepesas on nimelt üpris palav. Kui ta vetsu tahtis, siis upitas ta oma taguotsa  pesast välja ja tulistas. Hämmastav intelligentsus. Uskumatu, kui palju ta sõi - 24h ööpäevas püüdsime talle kärbseid, sääski, putukaid, liblikaid - need maitsesid paremini poolelusalt. Õhtuti õnnestus kätte saada suuri hiigelsääski, nendega maiustades tolknesid pikad sääsekoivad veel tükk aega pärast noka vahelt välja. Ta sõi ka veel jahuusse ja muud kalameeste kraami. Päevadega muutus Räts järjest julgemaks, ülbemaks ning liikuvamaks. Enam ei maganud ta kahe pajalapi vahel, vaid õrrel, nagu korralikule  linnule kohane. Alguses muidugi kukkus ta sealt paar korda alla - lapse asi, sügav uni. Toas lennuharjutusi tehes armastas ta vahepeatuseks maanduda pähe. Ta muutus järjest jutukamaks ja kui koju jõudes teda kutsusid, siis ta vastas - tavaliselt diivani tagant või mõnest muust august.  Umbes nädala pärast viisime ta õue. Väljasirutatud peopesast tõusis ta lendu, alguses veidi laperdades, aga järjest kindlamaks ja kiiremaks muutudes, kuni me ta silmist kaotasime teiste pääsukeste seas sinises taevas.    "Minu pere ja muud loomad"  Tagantjärele tundub, et see raamat on minu elu mõjutanud rohkem, kui ma arvanud oleksin.  Hiljem, täiskasvanuna, lugesin ma ka peaaegu kõiki teisi Durelli raamatuid, kuid ükski nendest ei pugenud nii naha vahele. Mõneti teistsuguseid meeleolusid saab seletada vast faktiga, et Korfu lapsepõlvememuaarid said täiskasvanuna kirjapanduna juurde nostalgilise ja objektiivsusest kõrvalekallutatud maigu. Veel hiljem ilmus kirjutavas meedias mõningaid nupukesi, nagu poleks  kirjanik ja kollektsionäär alati sugugi mitte nii loodusemehelikult käitunud, aga tühja sest.