Esimene mõte, mis "King Of Limbsiga" kohtudes peast läbi kihutas, oli, et "kurat, see on ju puhas tantsuplaat!". Päriselt ka. Ei rohkem ega vähem. Olin just õhtul töölt koju jõudnud, panin "King Of Limbsi" peale ning asusin küüslauku lõikuma. Kui avaloo "Bloom" kõrvupimestavalt sillerdavasse klaverikäiku (miks see mulle nii tuttav tundub?) sõitis sisse kandilise rattana kappav, Buriali-vääriline lohakas trummimasinabiit nagu metsistunud kombain kolhoosiesimehe Žigulisse, avastasin ennast üks hetk keset kööki muusika taktis nurgeliselt tõmblemas, hiiglaslik nuga peos. Õues seisis aga naabrinaine oma lapsega, kes mõlemad vaatasid minu köögiaknasse, silmis õudus. Stseen nagu täiuslikult halvas B-kategooria horror'is. Aga see selleks.