Lugesin eile netist ühe optimistlik psühhiaatri soovitusi depressiooniga toimetulekuks ja mõtlesin, et ta ise ei ole vist kunagi depressioonis olnud. Hetkel tundub, et võiks olla lausa soovituslik, et neil, kes soovivad teiste depressiooni ravida, on ka vähemalt üks kord elus depressioon edukalt läbi põetud. Ja ma ei räägi masendusest ega pahast tujust, vaid depressioonist. Neil on väga kõva vahe sees. See, kes on ise selles olukorras olnud, ei hakka mingit  optimistlikku jura ajama, mis võib asja hoopis hullemaks teha, ja tavaliselt teebki. Kas inimene on ise kunagi depressiooni haigestunud või ei, tunnebki ära optimistlik-naiivsetest soovitustest ja arvamustest(või nende puudumisest) a la "muuda oma mõtlemist", "võta end lihtsalt kätte", "see pole ju midagi tõsist tegelikult", "sul on lihtsalt natuke paha tuju", "see läheb ise üle, veidi värsket õhku", jne. Eksole. Nüüd küsivad osad lugejad imestunult ja veidi pahaselt - "Ja mis nendel soovitustel viga on?  Mina soovitaksin just nii…" Ja teised, kel on antud haigusega lähemaid kokkupuuteid olnud, saavad aru. Ja esimesed ei hakkagi päriselt aru saama, enne kui lähemalt ei näe või ei koge. Mida pole kogenud, seda pole olemas, ütleb piiratud mõtlemine.