Ka usu küsimust pole Barrés jätnud puudutamata. Vaatamata noore­põlve hinge harjutuste peale Loyola juhtnööride järele, hoolimata kirjaniku askeetlikust ja kontemplatiivsest hingelaadist, mis ta lähedale toob müsti­kuile, ei oska ta oma huuli hardasse palvesse panna. Vähehaaval selgib  talle, et prantslastele on omaseks ja põliseks saanud katolitsism ja sellest on küllalt, et oma poolehoidu kirikule öelda. Mitte katoliku jumalatee­nistuse esteetlik nõiduvus ei too siis teda kiriku sülle, nagu palju muid vaimutegelasi, vaid tardunud traditsioonlik esivanemate pühendet vorm.