2005. aasta sügisel oli Eriku tervis juba nii halb, et ise jalule ta enam ei saanud. Kui mõni aitas püsti, siis kõndida veel kannatas. Tudisedes küll, aga ikkagi kannatas. "Läksin  järjekordse odekolonni järele. Panin otse poes väikese klõmaka. Aga paari sammu järel kukkusin tänavale kokku. Näoli sügis-porri. Ja enam püsti ei saa. Aju veel töötas ja pidas minu endaga dialoogi - kas siia porilompi ma nüüd surengi... Siis kadus viimnegi teadvuseraas."