Minu vanematel poleks tohtinud olla riiulil Juhan Liivi luuleraamatut. Ja mina poleks tohtinud seda kuueaastaselt lugeda. Eriti veel seda salmikest:  Oh kanarbik, oh lilleke,  mind kurbus rõhub rängasti:  sääl arm, sääl surm, sääl sügise -  su silm nii taevasinine,  oh lilleke!  Sellest värsinarmast aimuv nukrus, isegi meeleheide pani mu lohutamatult pisaraid valama ja kui ema küsis, miks ma pirisen (just seda sõna ta  kasutaski), kogelesin läbi tönni, et ma ei tea. Ei teadnudki. Või ei osanud seda seletada. Tundsin vaid, et sõna "pirisema" haavas mind hingepõhjani.  Kui nutmine tähendas mulle leina (kui lehm tillukese kutsika surnuks astus ) või lahkumist (kui isa terveks pikaks aastaks kodust ära pidi minema), siis pirisemist samastasin jonnijoruga. Nutt sündis haledusest, kahjutundest või millestki nii ilusast, mis hinge äraseletamatult hellaks tegi, jonnikisa seevastu tigedusest, trotsist, millestki ilmajäämisest või  tähelepanu puudumisest.  Pärast seda lühikest kahekõnet emaga eelistasin nutta üksiku männipuu okste vahel või mulle kaugelt üle pea ulatuvas rukkis. Või peadpidi teki all. Koduõu ja tuba kuulsid vaid mu jonnikisa. Kui selle vaigistamiseks kasutati traditsioonilist urvaplaastrit, polnud vits pooltki nii valus kui mõni hinge marrastav sõna.  Sõnad teevad mulle haiget tänini. Kummalisel kombel olen ajast, mil end mäletama hakkasin, kuulanud isklikult mulle edastatut mitte kõrvade, vaid südamega. Ja  see organ oma ülivõrdes tundlikkuses leidis ja leiab siiani üles kõik sõnade karedad kohad, teravad nurgad, kidad, kühmud ja astlad. Et hing on südame üleaedne, kes karedusest, teravusest ja torkimisest osa saab, on see sageli marrastusi ja kriime täis.  Võib-olla oleks kõik teisiti, kui ma poleks juba nii väiksena Juhan Liivi luuletusi lugenud. Aga võib-olla ei oleks ka, sest ma lihtsalt sündisin niisugusena, kel hing habras nagu ämblikuvõrk.