ei juurelnud kunagi, kas see oli fantaasia või unistustemaailm. Kummaline oli ainult see, et ma olin oma materiaalse töö alati hästi ära teinud (mind peeti koolis targaks ja kohusetruuks, kodus sõnakuulelikuks), aga kui küsiti, kas töö on valmis, siis ma olin sageli kimbatuses. Ma võisin teada, et tegema hakkasin, lõpust polnud aimugi. Nüüd tean, et suudan nii ära olla ja negatiivse endast nii lahti lasta, et ainult fotosüüdistus tõestab minu kohaloleku.