Psühholoogilisi teadvus- ja kogemusanalüüse leiame uusaja filo­soofias üsna sagedasti. Neid on korraldanud tunneteoreetiline empirism kui ka positivism. Kuid nende analüüside kõrval Husserli analüüs on kindlasti väga omapärane ja ühtlasi produktiivne. G. Berkeley ja D. Hume analüüsisid kunagi tajueseme teadvust. Seejuures nad lahustasid tajueseme  üksikutesse aistingutesse, värvi ja vormi, soojuse, lõhna jne. aistingutesse. Nende analüüside tulemusiks oli, et meil pole võimalik kõnelda õieti mingist asja tajumisest; antud on meile ju ikka ainult sellised üksteisest eraldatud aistingud. Kuna tulemus on küllalt kummaline, siis Husserl selgitab puudusi sellistes analüüsides ja seab omalt poolt küsimuse, mil viisil on lülitatud asja tajumise koguaktisse esiteks need aktid, mis on sihitud aistingusisu­dele, ja teiselt poolt aktid, mis on sihitud  tajumishetkel tajumatule, nagu asja taguküljele, asja sisemusele jne. Kui empiristlik ja positi­vistlik analüüs ei suuda isegi asja tajumist küllaldasel määral selgi­tada, siis on ilmne, et talle osutub täitsa mõttetuks kõnelda "looduse", "maailma" tajumisest. Jällegi püüab Husserl omalt poolt uurida küsi­must, kas ei eelda mistahes asja tajumine meid ümbritseva koguloo­duse kaasamõtlemist. Kas me saame tajuda ühtki eset, ilma et kogu­loodus kui asju ümbritsev horisont meie teadvuses intentsionaalselt pole antud? Me  kasvame sisse ühte maailma, mille mitmekesised asjad on oma tähenduslikkuses nii või teisiti mõtestatud. Asjade mõtte ja tähenduse me omandame kasvatuse ja traditsiooni kaudu. Asjade mõtestamine ja asjadele tähenduse omistamine eeldab aga teatud intentsionaalsete aktide toimeviimist. Husserli fenomenoloogia tahabki neid intentsionaalseid akte avastada ja kaetavaks teha.