Siit järeldub ka ebaühtlus kirjaniku jutustuses endas. Need kaks tegurit (karakter ja saatus) on vastakad: üks on tõdetav osa­lise enda poolt sisevaatluse kaudu, teine nõuab aga ääretu hulga väl­jaspoolseid vaatlusi mõne tähelepaneliku  tunnistaja poolt, kes on jäl­ginud neid algusest lõpuni. Kirjanik on ise tõeliselt selle tunnista­jaks, ja ta ütleb seda kord pooleldi maskeeritud vahemärkusena või laseb seda läbi paista mulje kaudu, mida Thérèse avaldab teistele. "Aga," küsib Sartre, "kust teab Mauriac, et Thérèse'il on säärane saatus?" Romaanikirjanik ei või seda teada, sest saatuseidee on poee­tiline ja kontemplatiivne; romaan aga on tegevus ja romaanikirjani­kul pole õigust lahkuda võitlustandrilt ja asetuda mugavalt mõnele künkale,  et arvustada lööke ja unistada relvade saatuse üle."