Kolmapäeval käisime KQga Kolgas mu pabereid viimistlemas ja vaatamas sisse korterisse, mille läbuaste pärast rändrohutirtsuparv-üüriliste ülelendu ainult kasvanud oli. Sest üks uus võimalik üürnik on silmapiirile ilmunud ning tema eest on mõni inimene vastutuse võtnud, et ma ei kardaks teda samasuguseks osutuvat, kui eelmine sats. Seis oli sitt, kui maakeeli öelda, sest nagu kartsingi, oli suletuna hoitud korter muutunud pisut rõskeks. Seal vedeles paanikas põgenenud üürnike asju, seal olid jäägid  mööblist, mida nad ära kütta polnud jõudnud ning vannituba oli pisut pehkinud välimusega. KQ vehkis kätega, et kuramuse puuviljakärbsed ründavad. Ründasid jah, vaatasin, peamiselt jalgu. Õieti… MILJON KIRPUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUUU! Me jooksime peaaegu rüseledes välja murule, põõsa taha, kus KQ hakkas paanitsema ja riideid seljast kiskuma, kuulamata mind, kes ma käskisin meil kiiremas korras poodi mürki ostma tormata, sest ma ei ole ligilähedaseltki nii palju kirpe korraga  näinud, isegi telekast mitte! Mulle jõudis üsna kohale, kui väga me võitluses nendega alla jääksime, ning mida rohkem lubame neil ENNE killimist end hammustada, seda tõenäolisem on ka, et ma võin saada lisaks allergiahoo. Miljon näljast kirpu ei vahi murul nagu passiivne puugikari, nad HÜPPAVAD meie poole, lõuad laiali, nad MURRAVAD meid maha, nad ei oota isegi, et maanduda pärast seda, kui oleme nad maha roobitsenud oma nahalt, aga nad on juba riidekihtide vahel ja neid ei ole mingi kaks või kolm. No miljon  ka mitte, aga piisavalt, et jätta võrksukkade muljet. Mõnikümmend kirpu kummalegi.