Kui olen tahtnud või pidanud kirjutama lähisuhtevägivallast (paralleelselt on käibel ka: "perevägivald", "koduvägivald" - kõigil natuke erinev tähendusulatus), või naistevastasest vägivallast üldisemalt, meenub mulle alati, kuidas ma õigusteaduskonna esimese kursuse tudengina tulin ühel päeval raamatukogust koju kaasas mu naisõiguste teemalise uurimistöö  kirjutamiseks antud pakk Euroopa Nõukogu dokumentidega soolise ebavõrdsuse kohta, neist kõige paksem "paber" oli lähisuhtevägivallast. Lugesin selles leiduvaid lugusid ja nutsin. Kõik vägivalla juhtumid olid Euroopa riikidest, ning kõnelesid süstemaatilisest kehalisest väärkohtlemisest abikaasa, elukaaslase või kallima poolt. (Viimane iseloomustabki muide lähisuhtevägivalla kaasuseid - süvaintervjuu andmise või ükskõik millise muu avalikustamiseni jõudmiseks peab üldjuhul olema vägivald kestnud aastaid, ohvri  kannatus viidud viimse piirini.) Seejärel suunasin poolinstinktiivselt oma esimese, nagu ka kõik järgnevad uurimustööteemad (kõik küll inimõigustest ja teatud feministliku õigusteoreetilise nüansiga), võimalikult kaugele sellest küsimusest. Ainukeseks erandiks on ühes inimõiguste erikursuses kirjutatud essee vägistamisest lähisuhtes ja selle kriminaliseerimisest. Kui sellest aga õppejõu soovitusel akadeemilise artikli pidin kirjutama, põrusin haledalt.