Kalender on osa meie rahvuskultuurist. Võõrapäratsemine kultuurivallas, kus oma ja põline olemas, on mõttetu ja kurb: eelkõige kuunimed, aga ka palju muud. (Soomlased saavad oma tammi- ja helmikuudega päris kenasti hakkama.) Samas ei saa muidugi ühegi rahva ühtegi kultuurivalda puhastada kõigest võõrmõjulisest, nii et sealjuures vastavast kultuurist ka veel midagi märkimisväärset järele jääks. Rahvuskultuuri moodustabki viis, kuidas algselt laenulised komponendid on ühitet oma ja põlisega, samuti võõrkomponentide valik. Tõdemus ei keela aga kellelgi eelistada põlisemat, auväärsemat kultuurikihistust hilisemale. Piltlik näide - ka meie regivärsiline rahvalaul pole meie ainuomand, pääle sugulasrahvaste ulatuvad seosed kaugemalegi, näiteks germaani skaldi-laulud olid samuti algriimilised. Ei olnud võõrmõjudest vaba (ja ei saanudki olla) muinasiseseisvusaegne maarahva kalender. Ja loomulikult polnud ka pääle-tulnud kristlik- katoliiklik kalender mingi puhas algollus, rohkem ikka ideoloogiaga sobitet segu juutide ja paljude teiste rahvaste kalendrist. Pole võimatu, et osa meie rahvakalendrist, mida loeme praegu ristiusu-mõjuliseks, oli meile tuntud juba kristluse-eelselt - laenat samast allikast, kus kristlastelgi.