Ma rääkisin juba kümme aastat tagasi, et me peame oma idanaabritega suhtlemiseks  töötama välja eraldi poliitika. Nagu ütles üks minu sõber Balkanilt, "Kui sina ei lähe Balkanile, tuleb Balkan sinu juurde". Ma usun, et see kehtib paljude [EL-i naabrite] suhtes. Ma pean seda programmi äärmiselt kasulikuks, ehkki võib tunduda, et siin lüüakse kõiki ühe vitsaga. On selge, et Ukrainale tuleb pakkuda üht, Aserbaidžaanile aga sootuks teist. Lõpuks ometi hakkab Euroliit sellega tõsiselt tegelema. Ausalt öeldes tuli varem paljudele üllatusena, et maakera on ümmargune, ja et kui me võtsime vastu  Poola, siis Poola taga on veel teisigi riike, näiteks Valgevene. Kui toimus esimene gaasikriis või siis oranž revolutsioon, ei teadnud kaugeltki mitte kõik minu kolleegid Europarlamendis, kus Ukraina asub. Üks neist küsis minult: "Miks me selle Ukraina pärast niipalju muretseme?" Mina vastu: "Nad on meie naabrid". Tema: "No naabrid küll, aga mitte päris naabrid." Mina: "Neil on EL-iga ühine piir". Tema: " Mis te räägite?!"