Kool on tagasi, ja temaga koos ühesugused igavad päevad, mil pole millestki uuest kuigipalju rääkida. Siis kohusetundlikud inimesed õpivad. Ja teised, kes mitte viitsimsega  üritavad sellest väljapääsu leida. See võib tunduda neile mugav... ent tulevik ei soosi mugavust. Aga jah... ma õppimises ise ka mugav kahjuks :S :D    Täna hommikul nägin kuidas üks proua oma kutsi jalutas. Naine ise oli no nii väsinud ja unine, lihtsalt tuimalt jõllitas :D Polnud teine vist jõudnud veel vooditki raudselt kodus ära teha kui juba koera jalutama pidi :D kui ma siis seda kutsi rihma otsas vaatasin :D Ise pisike ja armas, aga nii särtsu ja energiat täis, lullas peale täiega. Tuli ja  vaatas mind oma nunnude silmadega :D Ja siis ma vaatasin uuesti seda uimast omanikku, näost jumala padi...ja naer tuli peale seda kahte kooslust vaadates :D  Siinkohal tuleb mulle meelde kohe, kuidas ükspäev kõndis mingi pisike poiss mulle vastu. Mängis mingi lumepalliga. Veeretas seda enda ees. Ja siis kui ma talle juba lähemale jõudsin, siis ta vahepeal võttis oma lumepalli jälle maast ülesse ja pani porilompi. Siis ta enam ei teadnud, mis sellega seal porilombis peale hakata. Ja siis kui ma poisist juba  mööda kõndisin, siis ta lihtsalt astus sellele lumepallile peale :D Haha , no lihtsalt naer tuli peale kuidas väiksed lapsed võivad mõnest asjast vaimustust tunda :D  Ja siis ma jalutasin edasi ja mõtlesin et küll ikka väiksena võis meil kõigil igasuguseid veidraid mänge olla. Kusjuures oligi. Ma näiteks armastasin hirmsasti talviti lume peale oksavitsaga zorro märki "Z" teha :D  Noorte rumalate ullikestena mäletan kuidas mu sugulane Viljandi järve ääres pilliroo küljes neid karvaseid asju  põletas. Ma muidugi püüdsin kala. Ühe hetkega läks tal aga asi käest ära ja terve kulu võttis hetkega leeki. Oii bljää, kus dressikad käisid seljast ja vette. Raisk kus me nende dressikatega ikka nüpeldasime seda tuld :D Huhh, see oli räme :D Muidugi möödavad ratturid kutsusid tuletõrje välja. Meil, väiksed nagu olime, junn jahe täiega tuletõrje ees. Sokkisime midagi et "kalamees pani, kalamees oli. Ise ujus minema, sõitis paadiga ära" või mis iganes :D Arvan et päris usutavad võisime olla :D Aga nimed kirjutati  üles. Mingit hullu märulit sellest õnneks meie jaoks ei tulnud...vedas liiga hästi. Igast asju sai väiksena, kõigest ma ei räägi :D    Aga elu oli see-eest lahedam kui nüüd. Nüüd on ainult kohustused mis vanusega kaasnevad. Ei mingit rõõmu enam koolipäevadel. Rõõmu saad ainult nädalavahetusel, kui siis kah. Reaalsus hakkab koitma! :)    Muide, minu murest. :( Ma rumal, kellele polnud veel ühtegi korraldust, hakkasin iseseisvalt tegutsema. Arvasin et eeltöö on hea. See polnud seda. See  tõi mulle hoopis selle mida kõige vähem üldse soovisin. Tegin haiget. Võtsin selle mida kunagi polnud plaanis võtta. Ma poleks pidanud seda eeltööd tegema, teistega arvestamata.  Minu hea mõte ei kujunenud üldse nii nagu tahtsin. See läks vastupidi. Nüüd mõistan oma viga, ma poleks pidanud. Mulle endalegi on seda raske andestada, rääkimata kellestki teisest. Kas seda annab enam muuta? Ma tahan et saaks. Aga kas minu tahtmine on enam see, mida soovida, kui see juba minu vastu töötas? :S  Nüüd on kõik  juba käes. Toimunut ei anna enam muuta. Küll aga võin ise. Võttes teadmiseks, et see, mis minu arust on hea, ei pruugi seda alati nii minna nagu soovin.  Andestage, et teil on eksiv sõber! :( Ja seda ma nüüd jälle tegin. Arvestage mind kui eksivat isendit ja inimlikult lepin sellega ka teie puhul.    Mu elu läheb edasi. Tean, et kõik mis läheb valesti, on mulle õppetunniks! Õppetunnid ongi valusad, neist ei saagi kergelt üle. Neist õpitaksegi.  Julgelt püsti ja edasi. Ja teed, mis  ükskord on läinud lahku, neid võib liita vaid aeg.    Soojust südamesse!