Näituse põhiosa dominant on sürreaalsel vormi tunnetusel, mis avaldub väga erineval viisil nii kompositsioonides kui figuuris. Sealjuures tekib tugev vastuolu maaliliste abstraktsioonide: nt. Sütevaka, Kaire Nurk või Helle Vahersalu, sümbolistlike portreede: Peeter Krossman, Priit Pajos, Per William Peterson ja jõhkrate kehakunstini minevate võikuste vahel: ennekõike Ahti Seppet ja Ülikooli maalikunstiosakonna intermediaalsele suutlikusele  uue mõõtme andev Nadežda Tšenobai.  Kõike seda saadavad vormiklassikud Kasemaa seenior ja juunior, Enn Tegova ning klassikalise vormiga Andrus Peegel, Eero Ijavoinen jt.