Nädalavahetusel, mil valdav enamus selle kevade esimesi päevi tõsiselt aias müttas, hullasime meie naabrimehega kanuuga kevadvetel. Maraton läheneb suure kiirusega ning nüüd vaja ju ikka tõsist trenni ka natuke teha. Siiani olime  nö lume- ja jäävangis, tehes mõningaid venitusharjutusi hantel (põlisel maamehel sõnnikuhark :P) näpus. No aga ei ole see hantel sama, mis aer! Ja ikka uskumatult mõnus on see kanuusõit - kuigi kõik on ümberringi veel trööstitu ja hall, tabab sind metsa vahel päikesest sillerdaval veel sõites täieline rahu, ei ühtki mürahelinat, ei segavat siginat-saginat, vaid metsik loodus. Üle kallaste tungivast jõeveest üleujutatud luhal luusis suur rebane, liikumatult, pika ja himura pilguga saatis ta kaugusest meid.  Ju pidas endamisi aru, kas tasub meie peale keelt limpsata või mitte. Jõelõigul tõusis ohtrasti me eest lendu linde, oletatavasti pardilised, lähemalt ei näinud. Otse meie ees, vahetus läheduses sukeldus suure plärtsuga kober, nii salamisi, et õnnestus vaid laiali valguvaid veeringe näha. Teine kober nii armuline ei olnud, tema pidas vajalikuks mõned ajaühikud hiljem kaks korda tugevama plartsuga sama asja teha täpselt minu selja taga. Olin veel omis mõttes. Ja siis kaikus hele kiljatus keset metsi, luhti  ja sädelevat kevadvett. Hea, et ehmatusevõpatusest end kanuuga ümber ei keerand... Ega need juhtimiseoskused on selle aastakesega kenasti rooste läinud. Esimesel päeval tegime kanuuga ikka päris kenasid sikk-sakke, teisel tundus asi juba rohkem sõidu moodi :)... aga siis olid kõik ihuliikmed esimesest päevast veel nii kanged. Ikka uskumatu, kui sa ühte teatud lihasgruppi ei kasuta ning siis neid ükspäev vaja läheb, on tunne, nagu poleks elu sees end kunagi liigutanud... Ja kui nüüd mõelda, et meie oma jõgi,  mis võimaldab tänu kõrgveele ja teetruupidele sõita vaid 6 km, kuid läbida on vaja 100... siis... siis tuleb nutumaik suhu :). Aga mis sa siin ikka nutad, aer kätte ja trenni! Et natuke ehedat maratoni maitset suhu saada, on plaan teisipäeval (14.02) Pirita jõge sõitma minna, saab vähemasti 22 km voolavat vett ja mõned pisised kärestikulised, kus tõelised juhtimisoskused ja vead välja tulevad. Istun ja mõtlen siin, et kõigi kalkulatsioonide kohaselt me jääme lõpuga ilmselt pimeda peale, ikkagi tööinimesed  kõik ju... aga eks seda näeb. Ja no eks ole ennegi pimedas sõidetud. Adrenaliinilaks oli päris hää, ei see läe iial meelest :) Aga ma natuke kardan ka, see oli ikka oma neli aastat tagasi, kui viimati Piritat sõitsin ja seda mitte kapteni vaid kanuumootori rollis olles... Samas mis siin ikka karta, kõige hullem, mis saab juhtuda, on end kanuuga ümber keerata, siis on lihtsalt natuke hästi märga ja külma sõitu, muud midagi. Ja no märg sõit tuleb enivei, on teatud kohad, kust kanuunina vee alt lõikab ja suure  sahmaka paati korjab, kuid siiski on vaks vahet, kas on jalad pepuni märjad või oled sa seda üleni :)...