Marika:  "Hakkan omale ettevaatlikult kohta looma. Ette ega alla ei taha jääda. Peale ega otsa ka ei taha sõita. Arusaadavalt on adrenaliini näitaja enamikel "punases" ja vastavalt sellele on "emotsioonid laes". Isegi olen nii ähmis, et napilt märkan pulsikella käima panna. Mees kes kahe raja vahel libisedes teistest mööda trügib märkab  riielda, et ma võiksin keppe rohkem koomale hoida. Nohjah. Minult kuuleb ta soovitust rajas sõita, siis on ruumi lahedamalt. Siiski on siin-seal kokkupõrkeid, mõni kukub ka lausa sirgelt jalalt ja lauskmaal, selle kõik võib ilmselt närvide ja stardiärevuse arvele kirjutada. Samal ajal hõigatakse valju häälega: "kukkumine!" või tõstetakse käsi ohumärgiks kui midagi ootamatut ees toimub. Suusarahvas on muutunud hoolsamaks ja hoidvamaks.  Algus läheb arusaamatult kiirelt, märkamatult olen jõudnud sildini mille  järgi esimesed 6km on läbitud. Suusaga on mul korras- lipe on veidi üle keskmise ja pidamine töötab. Kõrvus Anti hoiatus, et lumi on külmaga nii kare, et pidamine kulub kiirelt. Kardetud külmatunnet ei ole ja ei tule ka kuni lõpuni. Pigem vastupidi. Päike käib kõrgelt indigosinises taevas ja kuldab oma sooja külmale sügavlumisele maale. Kui vaid oleks mahti seda ilu imetleda!"