Piiskop Orgas püüdis parandada allakäinud usuelu. Seepärast viis ta läbi kirikukatsumisi ehk  visitatsioone. Visitatsioonid viis läbi piiskop või tema ülesandel saadetud isikud. Kaasas oli notar, kes koostas protokolli katsumise tulemustest. Kui visitaator ei osanud eesti keelt, oli kaasas tõlk. Visiteerimise juures olid vannutatud tunnismehed, kelledeks võisid olla külavanemad, kümnisekogujad või muidu vanemad ja lugupeetumad talupojad. Sageli esinesid tunnismeestena kupjad.    Vaimulike järelvalvet teostati aga sinoditel - piiskopkonna vaimulikel koosolekutel. Koostatud protokollides on piiskop  tunnistanud, et kus kihelkonans preestrid on vigased, laidetud, loiud ja hooletud, seal on rahvas distsiplineerimata ja rikutud, mitte mõistes isegi Meie-Isa palvet ega usutunnistust, veel vähem kümmet käsku. Orgas on öelnud: Vaimulikud on kogudusele seda, mida puule juur, kui puul on närbunud lehed ja ta ei kanna tarvilist vilja, siis on see tunnuseks, et juur on vigane.  Seepärast nõudis ta esmajoones vaimulikelt hoolast kohustuste täitmist ja laitmata eeskujulikke eluviise ning andis  neile sinodil Haapsalu toomkirikus 23. juunil 1505 kolmekümne ühest punktist koosneva eeskirja, mille teatavakstegemist ja täitmist ta eriti tarvilikuks pidas. Selles nõuti, et vaimulik ei kannaks habet ega pikki juukseid, peab olema tonsuur (soeng, mille puhul pealagi oli keskelt paljaks aetud) ja kandma vastavat vaimuliku rõivastust. Preestrid pidid hoiduma keelatud mängudest, kõrtsidest, ilmalikest pidudest, v.a. pulmapeod, ja kahtlastest kohtadest. Nad pidid olema kasinad ja eeskujuks kogudusele, et ei  saaks öelda, et nad kuulutavad üht ja teenivad teist jumalat. Kihluste, laulatuste, matuste ja sakramentide eest ei tohtinud maksu nõuda, sest vaesematel inimestel ei pruukinud nende kombetalituste täitmiseks raha olla. Igal pühal ja eriti pühapäeval pidi preester õpetama rahva keeles meie-Isa palvet ja Ole-tervitatud-Maria palvet ning usutunnistust. Veel pidi õpetama palvet: Jeesus Kristus, elava Jumala poeg, kes sa oled sündinud neitsist Maarjast, halasta minu peale.  Piiskop Orgase 31.  punktist koosnevas eeskirjas oli kirjas ka rida patte, mille eest rängalt võidi karistada. Nendeks rasketeks pattudeks olid abielurikkumine, preestrite kasinuserikkumised, suguline läbikäimine ligemate sugulastega, juutidega, saratseenidega, ruteenidega, nunnadega, vallaliste neitsidega. Loomuvastasteks pattudeks loeti kirikuõiguste rikkumist, vägivalda vaimulike vastu, tapmist, relvade ja hobuste müümist venelastele ja uskmatutele. Piiskopi kohtule pidid alluma ka ihulisi vigastusi tekitanud isikud, oma ema ja  isa lööjad, avalikult jumalat ja pühakuid teotanud, valevandujad, ligimese kahjuks valetunnistusi andnud isikud, kirja-, pitseri-, raha-, mõõdu-, kaalu-, küünra- jm. võltsijad. Samuti need, kes palju aastaid pihist ja armulauast eemale hoidsid, kihluselubaduse murdjad, keelatud ja salaja abiellujad, nõiad, ihuvilja kaotajad, mürgitajad, tõotuse rikkujad, väärusus ja muis suurtes avalikes süütegudes süüdistatavad. Kuivõrd neist eeskirjadest kinni peeti, on muidugi iseküsimus.