Nüüd aga otsustasin paremini reisiks valmistuda. Kõigepealt astusin ühendusse Šveitsi firmaga «Alpenkleid», mis, nagu mäletate, leiutas  uue rõivastuse alpinistidele, inimene valatakse mingi seguga üle, mis kuivades moodustab kelme. Nahk hingab läbi kelme, liigutused on vabad, ja kui juhtud kolmekümne meetri sügavusse kuristikku prantsatama, ei saa muhkugi. Kelme paindub liigeste kohal vaid teatud suunas ja on kõva nagu raud. «Panzerkleidungil» ehk PK-I oli tohutu menu, hiljem hakkas firma valmistama TK-sid ehk termilisi ülikondi. Selle kangas valmistati erilisest lõngast, energiat aga saadi tikutoosi suurusest tseesiumpatareist. Tõmbasid  vatid selga, reguleerisid temperatuuri näiteks viieteistkümne kraadi peale ja siis, tulgu taevast või pussnuge, polnud sul millegi üle kaevata. Külma ilma korral riie soojenes, palavas aga jahtus. Loomulikult võtsin kaasa igasuguseid lutika- ja kirbutõrjevahendeid ning raha - seekord mitte üksnes tuhandefrangilisi, vaid ka peenemat.