Mille poolest erineb sofist filosoofist? Sofistika silmatorkavamaks tunnuseks võib pidada praktilist oskusteavet. Üks oluline asi, millega Sokrates eristas end sofistidest, oli see, et ta ei müünud oma teadmisi ja ei ajanud omakasu taga. Platon laseb Suures Hippiases sofist Hippiasel kinnitada, et muistsed, kes olid kuulsad selle poolest, et neid kutsuti tarkadeks (Pittakos, Bias, Thalese ringkond - kuni Anaxagoraseni välja) olid võimetud ja sofistidega võrreldes saamatud mõistlikkuses (281b-d). Sama ütleb ja isegi samu nimesid kasutab Aristoteles Nikomachose eetikas, kus on öeldud, et eelmainitud on targad, aga mitte mõistlikud inimesed, sest nad ei tunne, mis on neile endile kasulik ega otsi inimlikke hüvesid (1141b3). Aristoteles kasutab siin iseloomustamiseks sõna perissos, mille vasteks võiks olla "liiga suur", "liiga tark", "ebatavaline", "üleliigne", "kasutu" jne. Herakleitose eelmainitud fragment paistab viitavat samuti tavatule läbinägemisvõimele: "inimesed, kes armastavad tarkust, peavad olema paljude asjade väga sügavad uurijad". See ei käi Herakleitosel kindlasti kõikvõimalike kunstide valdamise kohta, mida ta taunib ja nimetab "paljuteadmiseks" (polymathiê, B 40). Muide, see näib toetavat Popperi ülalmainitud hüpoteesi, et Lääne teadus ei alanud vaatluste kuhjamisega. Herakleitose kõnepruugis eristub paljuteadja filosoofist oma barbaarse (s.o. logost mittetundva) hinge poolest (vt Herakleitos B 107 ja kom.). Võib märgata, et filosoofile esitatakse nõudmisi, mis igapäevaelu raames on silmatorkavalt üleliigsed või ebapraktilised.