Väide "Ma tean, kuidas te end tunnete" võib tõepoolest teatud tüüpi inimeste puhul täielikult tõele vastata, selgub Suurbritannia teadurite uurimistööst, kes leidsid trobikonna inimesi, kes on võimelised tajuma teise inimese puudutamist.  Taolist hüperempaatiat põhjustav seisund kannab nime peeglipuudutuse sünesteesia ning on seotud üsna hiljuti avastatud peegelneuronite aktiivsusega.  Peegelneuronid kujutavad enesest ajurakke, mis ei aktiviseeru vaid siis, kui mõni katseloom või  inimene midagi teeb, vaid ka siis, kui ta vaid jälgib, kuidas keegi teine sedasama teeb.  Peegelpuudutuse sünesteetikutel näivad taolised neuronid olevat ebanormaalselt aktiivsed, mistõttu inimene tunneb enese nahal reaalset puudutust, kui ta jälgib, kuidas kedagi teist puudutatakse.  Sellised inimesed väljendavad teadlaste sõnul ka keskmisest enam emotsionaalset empaatiat.  Antud seisundit uurinud Briti neuroloog Jamie Wardi sõnul võpatame me küll sageli näiteks siis, kui keegi  end valusalt ära lööb, ent see on vaid murdosa tunnetetulvast, mis kaasneb kõneks oleva sünesteetilise kogemusega.  Uurijate sõnul on taolistel inimestel ebanormaalselt tugev empaatiavõime, mis muudab nende eneste elu üsna keeruliseks.  Antud seisundi edasine uurimine võib heita muuhulgast valgust empaatia sügavamatele juurtele ning aidata meil seeläbi senisest paremini mõista näiteks autismi, skisofreenia, psühhopaatia ja teiste empaatiaga seotud vaimsete häirete olemust.  Sünesteesia korral sulanduvad erinevad tundmused, mida inimene tavaliselt eraldiseisvatena tajub.  Kõige levinumateks sünesteesiavormideks on sellised, kus inimene tajub teatud sõnu või väljendeid lugedes või kuuldes erinevaid värve või siis tunneb sõnade "maitset".  Esimene peegelpuudutuse sünesteesia juhtum avastati alles 2003. aastal 39-aastasel naisel, kes polnud varem oma vastavatest tundmustest kellelegi rääkinud, kuna arvas, et need on täiesti normaalsed ja samamoodi tajuvad võõraid puudutusi kõik inimesed.  Tõsiasi, et peegelpuudutuse sünesteesia  avastati ka ühel ta sugulastest, näitab, et antud seisundil võib olla pärilik iseloom.  Ward ja ta kaasuurija Michael Banissy teatasid nüüd ajakirja Nature Neuroscience juulinumbris veel 10 inimesest, kellel esineb peegelpuudutuse sünesteesiat, mis näitab, et see häire ei pruugigi olla üliharuldane.  Wardi sõnul on küll äärmiselt veider, et keegi võib tunda seda, kui kedagi teist näpistatakse või lüüakse, ent tõenäoliselt on tegemist siiski meil kõigil esinevate bioloogiliste mehhanismide  avaldumisega, mis on lihtsalt mõnel veel seni kindlaks tegemata põhjusel ülevõimendunud.  Ta lisas, et mitme antud häirega inimese sõnul pole nad kunagi aru saanud, kuidas võib keegi nautida vägivaldseid õudusfilme, sest neile tekitab selliste filmide vaatamine sageli suisa väljakannatamatut füüsilist valu.  Ka ei pea paljud peegelpuudutuse sünesteesiaga inimesed seda tegelikult probleemiks, sest see aitavat neil olla teiste inimeste suhtes mõistvamad.  Muide, viimasel ajal on läbi viidud  mitmeid teaduslikke uurimistöid, milles on leitud vihjeid selle kohta, et empaatia ei pruugi sugugi olla omane vaid inimestele ja teistele kõrgematele primaatidele.  Nii näiteks selgus ajakirja Science 2006. aasta juuninumbris tutvustatud uurimistööst, et hiired näivad olevat võimelised tundma kaasa liigikaaslastele, kes kannatavad valutunde käes, millega nad ise tuttavad on.  Kui hiired nägid, et nende puurikaaslased kannatavad valutunde käes, näitasid nad välja empaatiamärke, püsides  näiteks tavalisest pikemalt nende kõrval.   Uurimistööd juhtinud geneetik Jeffrey Mogili hinnangul ei ole hiirte empaatiavõime siiski teadlik, vaid põhineb pigem samadel ajuprotsessidel, mis sunnivad inimest haigutama, kui keegi ta kõrval sama teeb.  Hiirte osadusvõime  ei tekkinud juhul, kui nad ei saanud oma tehislikult esile kutsutud kõhuvalu käes kannatavaid kaaslasi näha või kannatas valu käes neile võõras liigikaaslane.    Vaata ka: