Jaik kirjutab salme üpris kerge käega, unustades, et selleski ametis on tarvis tööd ja vaeva. Ta ei vali sõna, mida ütelda, ei lihvi lauset, on hoolimatu rütmi ja riimi küsimusis. Millegipärast eelistab ta rasket soneti vormi, kuid seitsmeteistkümne sonetina kirjutatud  laulu seas, mis moodus­tavad poole ta esikogust, ei ole ühtainsatki laitmatut. Koguni selle vastu: need otse kubisevad kõige jämedamaist värsitehnilisist vigadest. Parem ei ole tal lugu ka tertsiinidega, ja üldse jätab ta värss haavava lohakuse mulje. Ta rütm logiseb nagu puutelgedega vanker konarlikul külmanud külavaheteel. Ta keel on mingi segu kirjakeelest ja võru murdest, ning talle ei tee seegi peavalu, kui ta luuletuse algab murdes ja lõpetab kirja­keeles, ilma et see millestki oleks tingitud  ("Muinasjutt talvetulekust"). Kuigi laulik ise usub, et ta sellasel viisil saab "laulda ilole, mis unustusse jäet", sisendub lugejale ometi koguni vastupidine arvamine. Ja see ei lase tekkida usaldust Jaiki kui luuletaja vastu.