Selle Science'it kindlasti mitte väärinud artikli paljude probleemide hulgas on veel: (1) MMN üheks oluliseks omaduseks on, et seda saadakse magaval inimesel ja ärkvel inimesel tingimustes, kus tal muutuvast signaalist teadvuskogemust ei ole. Seda signatuuri teadvuskogemuse  kriteeriumina kasutada on vägagi kahtlane; (2) selle töö vaikseks eelduseks on mõne aasta vanune Laureys'i rühma uurimistulemus (ka Science'ist), milles anesteesiaseisundis aju võime spetsiifilisele kuuldavale instruktsioonile selliseid fMRI vastuseid anda, mis oma erutusmustrilt on mõneti sarnased ärkvel inimese vastavatele mustritele tõlgendati ennatlikult kui kinnitust anesteesiaseisundis inimese teadvuslikkusest (ennatlikult, sest on ammu ja veenvalt tõestatud teadvusetu aju võime keerukatseks spetsiifilisteks  reageeringuteks stiimulitele). Olulisim siiski see, et nagu Jaangi mõista annab - parietaalkorteksi tuntud regulatsioonisüsteem (mis paljudes töödes tõendatult suudab vägagi hästi teabetöötlust kontrollida ka teadvusväliselt) võib oma regulatsioonifunktsioone täita erinevalt sõltuvalt inimese üldseisundist, kuid see ei pea ilmtingimtata näitama teadvuselamuse tarvilikke/piisavaid korrelaate. Kõneallolevas töös puudub täielikult pädev eksperimentaalne kontroll teadvusliku elamuse kui sõltuva muutuja suhtes. Ja  veel üks asi: EEG põhjal ERP signatuuride oletatavaid allikaid uurides tuginetakse suures osas AJALISE järgnevuse näitajatele samas kui EEG-põhiselt on vägagi keeruline RUUMILISI generaatoreid tuvastada. Näib, et selleski töös on veenvalt kontrollimata võimalus, et suhteliselt hilisemad ERP komponendid, mis teadvuslikus seisundis ilusasti esile tulevad võivad olla mitte niivõrd või ainult ajas hilisemad frontaal-alalt tagasi suunatud signaalid, vaid koorealustest keskustest ajas hiljem pärale jõudvad ja  talamo-kortikaalset modulatsioonitsüklit elustavate protsesside signaalid. Teadusliku klatshi vormis võin öelda ka seda, et kui teaduskonverentsidel Laureys'i või Fristoni käest mõned eksperimentaalposühholoogiat hästi valdavad kognitiivsed neuroteadlased neilt olulisi küsimusi on küsinud, siis reeglina on vastuseks olnud hämamine või asjatundmatus. Selline seis aga paraku ei välista tugevat teaduspoliitilist mõju. Seda enam, et ajakirja Science toimetajad ei saagi olla asjatundjad kõikides teadusprobleemides.