Praeguse Kaitseliidu juuri otsides jõuame 1917. aastasse. 200 aastat Eestimaad valitsenud Vene tsaaririik oli kokku varisenud. Koos riigiga kadus ka seni korra järele valvanud politsei. Revolutsiooniliste sündmuste segadust ja võimuvaakumit asus kasutama kuritegelik maailm. Lisaks oli Eesti üle ujutatud Maailmasõja rinnetel pidevast taganemisest demoraliseerunud Vene sõjaväest. Marodööritsemine ja muu vägivald rahva kallal muutus igapäevaseks nähtuseks. Lahendus leiti omakaitse organiseerimises. Omakaitse loomise idee sündis ja realiseerus esmalt Tallinnas. Kuna korrakaitset vajas kogu maa, järgiti pealinna eeskujule mujalgi. 21. septembril (4. oktoobril 1917 u.k.j.) peeti Pärnu linnaametis koosolek, kus osalesid Aleksander Tammann, M Kangro, J.Timusk, J. Lüdig, S. Bremen, J. Schots, maakonna miilitsa esindajana pärastine linnapea Hendrik Soo ja tuletõrje esindajaina Sits ning Loorents. Koosolekul peeti vajalikuks alustada rahva omakaitse, vabatahtliku miilitsa asutamist. Linn jaotati viieks osakonnaks ja need omakorda 13 jaoskonnaks. Miilitsaülemaks valiti Tammann. Omakaitsesse koondus umbkaudu 400 meest. Igas jaoskonnas patrullisid öösiti kolmemehelised patrullid isiklike relvadega, sest linnaametil relvi polnud. Pärnu vabatahtlikel miilitsail oli registreeritud 120 revolvrit, 35 vintpüssi ja 23 jahipüssi. Miilitsasse võeti vaid usaldusväärseid kodanikke. Samal ajal oli käimas eestlastest sõdurite ja ohvitseride Eestisse koondamine ning nendest rahvusväeosade formeerimine. Taoline üksus baseerus ka Pärnus. Koos eesti sõduritega suudeti tagada kord ja julgeolek nii linnas kui maal.    Oktoobri lõpus Peterburis toimunud riigipöörde tulemusel läks võim enamlaste kätte. Omakaitse asendati punakaardiga. Uus võim oli Pärnumaal üpris jõuetu ja punakaart väikesearvuline. Kuna korda ja julgeolekut vajasid ka uued võimumehed, tegutses omakaitse edasi. Pärnus oli vabatahtliku miilitsa/omakaitse tegevus kooskõlastatud nii garnisoniülema kui ka Tööliste ja Soldatite Täidesaatva Komiteega.