Kui Viljandi põllumeeste seltsi esimest maja pühitseti, oli rahvast palju kokku tulnud, nende seas ka minu vend. Maja ehituse algataja ja edendaja Jakobson oli hauas. Tema mälestuse austamiseks oli ta õde, lauljanna, peo auvõõraks kutsutud. See esines mõne lauluga. Kuna saali sissetulijad sagedasti ukse lahti jätsid, et ka need midagi näeksid ja kuuleksid, kes mitte sisse ei mahtunud, kartis dr. Köler, et lauljanna hääl tõmbetuulest kannataks, ja hüüdis ühtepuhku: "Uks kinni! Uks kinni!" Pühitsemise tseremoonia toimetajaid oli kaks: luteriusu õpetaja Doll ja veneusu preester Tiisik, mõlemad head kõnemehed. Doll kahtles, kas maja ehitajad, Jakobsoni meelsed mehed on ka kindlad usus, ja tuues pühakirja salmi: "Kus Jehoova koda ei ehita, seal töötavad asjata need, kes teda ehitavad," lisas ta juure: "Ma kardan, et see maja mitte kindlal alusel ei seisa." Nüüd tuli kord Tiisiku kätte rääkida. See leidis paraja juhuse oma eelkäija sarvist kinni hakata ja temaga polemiseerida. "Kes võib ütelda, et see maja mitte kindlal alusel ei seisa?" hüüdis ta. Siis järgnesid osavasti toodud tõestused, et see uus maja seisvat küllalt kindlal kaljul, nii et teda ei suutvat mingi torm kõigutada. Muidugi vaadati nüüd Dolli peale viltu. Tiisik sai piduliste lemmikuks ja "lõi kapitali" ka vene usu heaks.