L õpuks, laupäeval siiski aeti meile jälle varjud selga, ning ühel hetkel, kui lennuki poole sammusime, taipasin, et 'nüüd on see siis käes'. Tagasipöördumist enam ei ole. Lendurid muidugi teadsid, et lennuk on esmahüppajaid täis ning tegid pöörded vastavalt sellele. Hiljem sain teada, et ANiga saab teistmoodi ka pöörata.. :) Vaikselt hakkas kole hirm  nahavahele pugema. Kogemata olin sattunud lennuki etteotsa ning jõudsin korduvalt saatust tänada, et mina veel lennukis saan olla.. Lõpuks käsutati siiski püsti ning hakkasin ukse poole venima. Kala hiljem rääkis, et mul olla mingi tõrge olnud liikumisel, ise ma seda ei märganud. Kohutav, kirjeldamatu kabuhirm oli peal. Ise ei oska öelda, kõrgust sellelt kõrguselt enam ei kartnud, surma ka nagu mitte. Kuid hirm see igatahes oli. Peas kumises aina - 'no miks ma siin olen, no miks kurat ma *pean* siin olema?'. Lõpuks  oli mul jalg uksel, ning eriti lõbus Kala vaatas mulle otsa. Eks ta oli äsja ühtteist naljakat näinud küll... :) 'Valmis?' - 'Valmis!' - 'Mine!'. Oooooooi v*****u!! Kahju, et diktofoni kaasas ei olnud, sealt tuli küll veel igasuguseid sõnu vist.. Stabika all käis ikka ilgelt palju mõtteid läbi.. Mõtlesin ja kukkusin, siis otsustasin, et nüüd vist on kukutud küll ja tegin lahti.. Siis tuli teine 'OOOoooooohhh...'. Ja siis.... Vaatasin üles, *ilus* valge kuppel oli pea kohal, vaatasin ringi, teised hõljusid  ka eemal... Siis tuli selline õnnis tunne peale, nagu...... Noh, tõesti hea tunne oli.... :) Tuul oli päris paras, me olla 600m pealt umbes kilomeetri horisontaalselt sõitnud. Kuid maa lähedal sai see tuul järsku otsa, nii et maandudes pidurdasin üle ja hakkasin selg ees liikuma. Maandusingi perse peale ning vari kukkus mulle peale. Maandusin ikka väga pehmelt, nii pehmelt rohkem (pärast 8 hüpet) vist ei olegi tulnud. Aga see mulje võis ka adrenaliinist olla. Igatahes tunne oli, nagu oleks just uuesti sündinud. Tahan veel!!! :) Poolel maal tagasi avastasin, et olin kiivri maandumispaika jätnud suures erutuses.. Jooksin tagasi selle järele. Joosta oli ka nii kerge.. :) Ratsa murdis oma pöialuud sel hüppel, tänu Rootsi saabastele.