See on nii  mõnusalt kõhe (või kõhedalt mõnus?), kuidas üks arvutimäng võib inimese sedavõrd endasse haarata. Ja ma ei räägi siinkohal mõistagi mingist SuperMariost või Tetrisest, eksole. Asja pidulik lühendnimetus on RPG ja see sisaldab endas hingematvat graafikat; mitmekesist, põnevat ja kohati vägagi meeleheitlikku süžeed (oh, kuidas mulle meeldiks rohkem kasutada sõna  !), mis on täis ootamatuid valikuid; värvikaid karaktereid ja nende väärikusele vastavat vaimukat  dialoogi. Närvekõditav on luua endast palju parem, ilusam, targem, tugevam "mina", kellega siis mööda seda ideaalmaailma ringi rännata, koguda sõpru-aatekaaslasi, otse loomulikult tapelda oskuslikult, ent halastamatult kõigi kurjade jõududega ning kõige selle juures ei pea isegi surma kartma. Eriti. Sest lahingus langenud äratatakse ju lihtsalt uuesti üles. :) Tõeline parem "reaalsus". Miks see nii on? Küllap psühholoogidel on siin, mida seletada.