Ma vist peaks oma blogisid kainemalt kirjutama. Teistel aegadel. Need tulevad kuidagi liialt ausad muidu. Samas, milleks üldse kirjutada, kui valetada. Jah, mulle võib see ainult tunduda, et aus ja paljastav, lausa lõhki kiskuv, aga tegelikkus võib olla ju teine. Iga inimene näeb sõnu ja nende taga olevaid oletatavaid mõtteid erinevalt. Minagi näen lause taga erinevaid asju. Eriti kui asjad pole väga täpselt piiritletud.  Umbmäärasus on  minu jaoks vahel palju täpsem, kui sõnamerega üleküllatud postitus. Kirjeldus. Minu jaoks tekitab vihjed täpsema pildi, sest sõnad ei ole kunagi tõeluse lähedal nii palju kui ma sooviks. Seega ma vihjan millelegi ja tean seda lugedes kunagi hiljem, milline oli see hetk. Päikses tantsiv kask või hommikuhalluses säravad silmad või kõverseina kulgemisjoon…. oh neid hetk, mida sooviks tagasi või mitte unustada on palju. Ja muidugi on hetk, mida unustada. ja kõikse kurvem on see, et on hetki mida olen unustanud  ja neid on juba liialt palju.  Peaks vähem jooma hakkama või siis vähem kogema hakkama. Vähem tundma, et uued tundmused vanu ei hävitaks. Kuid siis muutuks olevik kurvaks ja tuhmiks. Kogeda. Kogeda! Vahel vist liialtki. Kuid ei kurda. Elu on…  Elu on elamine enne surma - ajaviide. Õppimine.