Järgmine päev oli mõtlikum, kui eelmine õhtu. Sõpradeks olid raamatud ja laist tiivik hotellitoa laes. Pärastlõunal tuli energia inimestesse tagasi ja Wend orgunnis meid Taniiliga kella neljase Manali bussi peale. Kuna magamiskohtadega bussi väidetavalt rattaid  võtta ei saavat, aga Hannes 18 tundi istuda oma selja pärast ei taha, võtsime ennastohverdava ülesande kolmekesi kuus ratasi Delhist minnema toimetada. Bussi juurde jõudes selgus aga, et ka meie bussis on magamiskohad ja rattad saab ka katusele panna. Otsust siiski ei muudetud ja seega pakkisime kõik rattad katusele. Väikese pisara saatel läksime lahku. See on reisi jooksul tegelikult esimene kord, kui grupp niimoodi lahku läheb. Praegu siin olles tundus see aga ainuõige otsus, sest Delhi imeb tohutult  energiat. Siin on aga puhas õhk ja lumised mäed. Inimesed on ka coolid.  Bussisõit möödus siiski adrenaliinirohkelt, kuna Delhis sees sõitis buss mööda mingit alleed, mille puude oksad jubedalt meie katusel olevaid rattaid räsisid. Jälgisin hinge kinni pidades, kuidas olukord areneb. Kui siis üks kinnitusnööridest lahti pääses, tõstsin kisa ja nõudsin, et buss kinni peetaks. Enne, kui pardapersonal aru sai, mis me tahtsime, käis raksakas ja Taniili ratas Laivi lendas suure kaarega sõidu pealt katuselt alla.  Hea, et keegi pihta ei saanud! Mis seisus ratas võis olla, sellele ei tahtnud ma mõeldagi. Buss sai mingi 100 m eemal pidama ja Taniil ja Wend jooksid ratta järele. Mina ronisin katusele vaatama, mis seisus teised rattad on. Ülejäänud rattad olid paigast ära nihkunud ja puuoksi ja -lehti täis, kuid siiski enam-vähem ok. Hea oli, et olime sadulad alla lasknud ja lenksud viltu keeranud, vastasel juhul oleks asi hulle olnud. Kui ma nägin ka, et Taniil tuleb oma rattaga sõites bussi juurde, mitte lükates või  seljas tassides, läks hingamine kergemaks. Kui ka midagi viga oli, tundus see parandatav. Sai Baba kleepekas, mille Taniil paar päeva varem Laivile installeeris, oli meid halvimast päästnud. Pakkisime uuesti rattad katusele ja vaatasin ise kullipilguga üle kuidas kulid sõlmi seovad. Ei lahkunud sealt enne, kui tööga rahule jäin. Bussijuht tundus ka pisut ehmunud olevat ja lubas ettevaatlikumalt sõita. Nagu hiljem mägedes selgus, ta valetas, vana P. Tegelikult oli tal taskus tiitel "Roadidiot of the Year  2007″. Wend ja Taniil lösutasid magamiskoikudel, kuid kuna neid oli meil kolme peale vaid kaks, istusin mina all ühe india neiu kõrval. Vaatasin, et kiirus kuristiku serval hakkas väga uljaks minema. Küsisin, kas siin sõidetakse alati nii, neiu vastas, et ta sõidab küll tihti, kuid sellist stiili kohtab ta esmakordselt. Kui siis ühes kurvis tagarevid juba vilisema hakkasid, sai mul küll ja ma läksin ja nõudsin, et kiirust maha võetaks. Asjad lendasid bussis küljelt küljele ja toolil istumisega oli raskusi. Ma  ei tea, kas keegi teine polnud kunagi sellist pretensiooni esitanud või tuli tolvanile meelde tema enne antud lubadus, igatahes taltus ta selle peale ja edasi sõitis ta normaalsemalt. Taniil lasi mind paariks tunnis pikutama ja kella 10-ks hommikul olimegi Manalis.  Siin on Uus Manali ja Vana Manali. Vana Manali on chillim ja hotellid on odavamad. Kuna aga bussijaam on Uues Manalis, mis asub väidetavalt 5 km eemal, tekkis meil järjekordne logistiline probleem: kuidas kolemkesi kuus ratast punktist A  punkti B toimetada. Saaks küll teha seda mängu hunt, kits ja heinakuhi, kuid siis me oleks õhtuks lõpetanud. Seega lasime lahendusel ise enda juurde tulla ja optimeerisime oma teekonda traktorikastis.  Hotel Dream River on oivalise vaatega mägijõele ja taamal lumistele tippudele. Siin on ka imehea õunasiider. Hea, et Delhist minema saime.  Siia peaks ka E. Savisaar meile vastukirja saatma, nagu seadus ette näeb. Ootame, Hr. Savisaar!