Ükspäev isekeskis Eesti peale mõeldes panime tähele huvitava või isegi pisut kummalise tõsiasja. Nimelt on meil alati Eesti peale mõeldes selline tunne, et seal seisab aeg paigal. Iga kord kui Eesti peale mõtleme (ja seda juhtub ikka tihti) kujutame oma väikestes peakestes ette, et seal on ikka see aeg kui me sealt lahkusime ehk Septembri keskpaik. Oleme oma 2,5 kuu pikkuse  eemalolekuga veel ilmamõistes ju ikka suhteliselt kogenematud maailmarändurid ja me ei tea täpselt kas see on normaalne, seega head inimesed, kutsume siinkohal kõiki targemaid kommenteerima, et kas on tegu normaalse nähtusega või vajaksid loo autorid juba vaikselt elukutselise hingetohtri abi? Palun ärge kõhelge oma arvamust avaldamast.  Igatahes oli meie mõtetes kuni hiljutise ajani Eestis siiski umbes Septembri kolmas nädal, kuniks meie kõrvu paitasid eelmisel nädalal viimased uudised lugupeetud  ilmataadi tegemistest, kes on armastatud Maarjamaad kostitanud juba esimese koheva lumevaibaga. Kuna me ilmselt seda valget ja külma toredust mõnda aega oma käega katsuda ei saa, siis ole hea tee meile teene: Järgmine kord kui satud mõne meie sõbra, tuttava, pereliikme või töökaaslasega koos õue, tee üks ilus väike lumepall ja viruta see meie poolt talle sõbramehelikult vastu kukalt. Autorite lahkel loal võid pärast vabalt kõik meie kaela ajada.      Oma eelmises postituses rääkisime põgusalt ühest eesseisvast seiklusest, milleks oli alles 90ndatel tegevuse lõpetanud Fremantle vangla külastamine.  Selle kogemuse tegi seda toredamaks asjalugu, et tuur ses niigi tontlikus asutuses toimus rõske ööpimeduse varjus. MUHHAHHAHAAA... OK see ei kõla ilmselt kirjas nii hirmuäratavalt kui ehk plaanisime aga igatahes lisas pime taust kogu elamusele paraja koguse vürtsi juurde. Kuna olime juba pärastlõunal kõik viiekesti õhtuse seikluse pärast suhteliselt elevil siis seadsime oma sammud paraja varuga Fremantle rongi peale. Jalutasime pisut seal linnaosas ringi, külastasime üht pubi kus pruuliti ise õlut (päris hea oli isegi) ja kulistasime vahetult enne tuuri vangla värava juures julgustuseks kamba peale ühe pudeli maruhaput veini.    Tuur algas sellega, et koguti meie ca 30 pealine grupp kokku ja igaüks sai pihku väikese taskulambi, mille valgusvihus pidime pimedas vanglas järgmised poolteist tundi toime tulema. Meie saatja oli sigahea huumoriga grupijuht, tänu kellele sai selle niigi elmusterohke pooleteise tunni jooksul ka hoolega kõhulihast treenitud. Et kogemus oleks ikka täielik, siis ei olnud tuuri korraldajad loomulikult kummituste välja ilmumisele lootma jäänud, vaid  paigaldanud ekskursiooni radadele nii mõnegi üllatuse. Nii juhtuski üht blokki külastades, et just kui giid oli seletanud, et meie peadekohal rippuv võrk on sinna paigaldatud selleks, et kunagised vangal asukad oma eluküünalt kolmandalt korruselt pea ees alla hüppamise teel lõpetada ei saaks, kukkus järsku ülevalt pimedusest meeleheitliku karjatuse saatel meie peakohal rippuvasse võrku üks laipa meenutav topis. Enamus naiskülastajatest võpatas ikka päris korralikult ning pärast hoovi prožektorite valguses  paistis nii mõnegi külastaja pale pisut kahvatum kui enne. Ekskursioonil saime päris hea ettekujutuse, millised olid siin olnud vangide "elutingimused", nägime pukki kus vange karistuseks halva käitumise pärast piitsutati, kus surmamõistetuid poodi ning millist kunsti olid asjaarmastajad vangid oma kongide seintel praktiseerinud. Veel üritati meid korra ehmatada helikindlate üksikkambrite blokis, kus järsku ühest uksest välja karanud vangi näitlev mees hirmuäratavalt kähiseval häälel kunagisest vanglaelust  pajatas ja oma loo lõpetuseks edutult Marguse fotoaparaati varastada proovis. Ning kuigi tuurikorraldajatel meile rohkem üllatusi varuks ei olnud, saime siiski õhtu suurima üllatuse osaliseks alles pisut hiljem kui tutvusime samuti tuurile tulnud Türi tüdrukuga. (Kui keegi seda postitust Sampost loeb, siis jah ta teadis ka Rikk´i :)    Tuur edukalt seljataga, jätsime Fremantliga selleks korraks hüvasti ja põrutasime rongiga tagasi kesklinna, kus esialgu tutvusime pisut Perthi ööeluga ja viimaks lõpetasime oma toreda õhtu väikese kebabiga.  Kuna järgmisel laupevasel varahommikul jäime mõneks ajaks  Ivist ilma, siis otsustasime seda sündmust tähistada väikese sushiga. Ehkki me polnud eelpool nimetatut ammu teinud, pidime tunnistama, et meie Eestis pea täiuslikkuseni lihvitud sushitegemisoskused polnud vahepeal sugugi kahvatunud ja sushi tuli välja maruhea. Loomulikult oli meil seltsiks ka tore pakike veini, mida sai veel pärast Marguse ja Anne hiljuti soetatud tuttuute kasutatud ratastega juurdegi toomas käidud. Igatahes oli üks tore päev.  Terve eelmise töönädala looderdas Harry tööpuuduses ja  nimetatut otsides niisama, vastupidiselt Jaanikale kes veetis juba varahommikust alates oma päevad tööl. Seega millegi erilisega autorid eelmise nädala sees hakkama ei saanud. Eelmisel pühapäeval tuli aga meile oma linnaosa keskuses ühes videolaenutuses pähe impulsiivne idee soetada endale Dr. House`i neljas hooaeg. Kuna see seriaal kuulus Eestis autorite seriaalivaadatavuse absoluutsesse esikolmikusse, siis oleme nüüd oma õhtuid ja Harry puhul ka päevi sisustanud terameelse huumori ja sarkasmiga - tuleb kohe  Eesti meelde :)  Reede päratlõunal juhtus selline tore vahejuhtum, et üks Jaanika meessoost töökaaslane kutsus ta pärast tööd välja õllele. Ilmselgelt kohtamisemõtted peas ei arvestanud see kohalik mehike kindlasti sellega, et see Eesti tüdruk kohe oma Eesti poissõbrale helistab ja tolle ka kutsub, mida ta siiski tegi. Rääkisime siis kolmekesti maast ja ilmast ja leppisime kokku, et teeme kunagi koos pidu. Vaatame seda asja veel...  Nagu kiiduväärt lugeja kindlasti teab olime kodus parajad  vesipiibusõbrad (eriti loomulikult Jaanika:) aga tulenevalt niigi punnitavatest ranitsatest ja sumadannidest ei saanud me oma mulisevat sõpra siia seiklusele kaasa võtta. See loomulikult ei tähenda, et oleksime oma sõbra unustanud ja reede õhtul võtsimegi jalge alla tee kohta nimega Little Lebanon Cafe, mis asus Marguse ja Anne elukohast ca 700m ja kus vähemalt ühe foorumi kohaselt pidavat saama imemaitsvat vesipiibu nautida. Kohale jõudes pidime nentima, et see koht erilist muljet küll ei jätnud. Tegu oli kõige  ehedama maanteeäärse kiirtoidurestoraniga nagu iga teine Hesburger või sõõgiplats Eestis. Õhus oli tunda friikartulite ning kokkade higiste kaenlaaluste aroomi. Kuna kõik lauad olid täis, toodi meile kokkupandav laud ja toolid ning paigutati see ruumipuuduses välja otse ühele restoraniesisele tühjale parkimiskohale. Õhtu jooksul vajus inimesi kohale aina rohke ja rohkem, nii et varsti oli tervest maanteeäärsest parkimisplatsist saanud suur kokkupandavatest laudadest koosnev restoran. Piibu saime ruttu kätte  ja kuna viimasest korrast kui tõmbasime oli möödas ca kuu aega, siis saime kõik juba esimeste mahvidega katuse kenasti sõitma. Aga peame nentima, et kuramuse hea oli üle nii pika aja!!! Kuigi meie õhtu oli tänu vesipiibule juba niigi tehtud, läks see mõne aja pärast veelgi paremaks kui muusika keerati valjemaks ja uksele ilmus ilmselt lähis-ida juurtega poolpaljas kõhutantsija kes vaatamat oma lamedavõitu kõhule seda siiski suurepäraselt raputada oskas. Ruttu sai selgeks, et tegemist on profi esinejaga,  kes rahva kenasti käima tõmbas ja oma show jooksul ka pea igast lauast kellegi ka tantsima võttis. Meie lauast kahjuks keegi jalga keerutada ei saanud kuigi Margusel oli küll selline nägu peas, et hullult tahaks... (ok tegelt ronis ta iga kord peaaegu laua alla kui tüdruk meie laua poole tuli :) Igatahes tekitas see söögikoht kahepidiseid tundeid - ühest küljest väike maanteeäärne kebabi- ja burksirestoran - teisest küljest suur õhtune meelelahutuskeskus. Usun siiski, et eelmine reede ei jää meil sinna  kohakesse viimaseks külastuseks.  Laupäeval oli lõpuks kätte jõudnud päev kui keegi teine peale Harry ka esimese palga puhul välja pidi tegema ja seega läksime juba suhteliselt varakult Marguse ja Anne juurde pittu, kus tähistasime Marguse esimest palka ning tõsiasja, et ka temal sai töö seal ettevõttes otsa ja tuleb jälle uus amet vaadata. Igatahes kujunes sellest õhtust suuremat sorti nuumamisorgia, kuna meie usinad võõrustajad olid lauad hea-paremaga looka katnud. Laud meenutas olemuselt lausa lapsepõlves  kuuldud muinasjuttudest tuttavat lohe kellel iga maha löödud pea asemele kasvab kaks uut, sest iga kord kui midagi laual otsa sai, toodi köögist kaks uut kausitäit asemele. Õhtu edenedes kraamisime meie päeval kohalikust nännipoest (50 krooniga!) omandatud pokkerikomplekti välja ja kuigi see isegi lõhnas veel suure Hiina tehase lapstööjõu järele ja meenutas kvaliteedilt paremate sõnade puudumisel midagi ääretult ebakvaliteetset, siis ajas ta siiski asja ära ja lõbu oli laialt. Õhtul vaarusime kahepeale  kokku 15 kilo kaalukatemana koju ja järgmisel hommikul oli ikka kõht veel nii täis, et hommikusöögiks valmistatud maitsev omlett ei tahtnud vägisi ka alla minna.    Ega nagu muud põnevat eriti juhtunud polegi... Tõmbaks siis siin jutujärje koomale ning nagu too hommikusöök eelmisest lõigust ei tahtnud vägisi alla minna, ei taha ka meie sind siin lehel kauem vägisi kinni hoida, vaid soovime sulle kõike head ja kohtume juba varsti jälle uutes postitustes ja kommentaarides...    PS: Geir ja Kukk ja kõik teised kes veel selliste lollustega tegelevad, tõmmake siis Harry eest värskel lumel paar  külksi ka...