Inimaju on programmeeritud märkama väiksemaidki käe- ja sõrmeliigutusi. Tegelikult pöörab aju randmetele,  pihkudele, sõrmedele ja üldse käelabadele ülejäänud kehaga võrreldes ebaproportsionaalselt suurt tähelepanu. Evolutsiooni seisukohast on sel mõte sees. Kui me liigina tõusime tagajalgadele ja meie aju kasvas järjest suuremaks, muutusid ka meie käed järjest osavamaks, väljendusrikkamaks ja ühtlasi ka ohtlikumaks. Oskus jälgida üksteise käsi on meile eluliselt tähtis: mida nad meile ütlevad või kas nad ennustavad halba (näiteks relva käes hoidmine). Et meie ajul on loomupärane kalduvus keskenduda kätele, on edukad  esinejad, mustkunstnikud ja suured kõnemehed kasutanud seda fenomeni ära oma etenduste põnevamaks muutmiseks või meid eksijälgedele viimiseks.