Eesti oludes tõi masselamuehitus kaasa sotsiaalseid lisapingeid, sest uued paneelikatest elurajoonid toimisid üksiti immigratsioonipumpadena. NSVL-is jagati elanikele kortereid töökoha kaudu.Tüüpskeemi järgi ehitas tehas X endale elumaja ja tehase ametiühing jagas korterid töötajate vahel, kõigepealt ülemustele, kes soovisid paremat korterit, kui neil juba oli, siis tööeesrindlastele premeerimiseks, siis noortele elu  alustamiseks ja lõpuks üldjärjekorras soovijatele. Maja ehitanud tehas võis kasutada kortereid ka präänikuna uue tööjõu värbamisel. Kiire industrialiseerimise käigus ei jätkunud 1950.-70. aastatel Eestis kohalikku tööjõudu ja suured üleliidulised tehased kutsusid just korteritega peibutades Eestisse tööle. Inimene, kes ei töötanud suures ettevõttes, näiteks õpetaja või arst, pidi ootama riigikorterit üldjärjekorras, mis aga peaaegu üldse edasi ei liikunud. Tekkis olukord, kus uusi maju kerkis massiliselt,  kohalikud lootsid saada sinna omaette korterit ja osadele muidugi ka anti, kuid aastaid kannatlikult järjekorras seisnute kõrval said sinna arvukalt kortereid asja Venemaalt värvatud. Pole ime, et nemad tundsid end privilegeeritutena, eestlased aga solvatutena. Seega muutus aastate jooksul uute elurajoonide maine, algul ihaletud elu paranemise sümbolist sai venestamise tööriist.