Kui on palavik ja peavalu, siis ostke Coldrexi ja kaebuste püsimisel konsulteerige arsti või apteekriga. Aga kui pidev kaebuste püsimine on verbaalse väljendusoskuse puudus? Või noh, mitte just otseselt seda, sest sõnadest puudust ei tule. Sõnu on palju, aga on mõni teema, millel no kohe üldse rääkima ei kipu. Või mis ei kipu, lihtsalt ei suuda. Ja see, miks teemast rääkida ei taha, ei ole kohe kindlasti kinni inimeste väheses usaldamises. Kaugel sellest- need teemad ei  avane isegi inimestele, kes teavad iga viimset lollustki, iga valesti öeldud sõna, iga väikest musta saladust. Peale selle. Või nende. Ja see teeb haiget. Nii mulle kui neile. Eriti neile. Ja väga. Kui nemad suudavad rääkida KÕIGEST, absoluutselt kõigest. Ja neile võib tunduda, et jooksevad lihtsalt peaga vastu seina, sest vastuseks saadakse vaid peanoogutus, mhh või nentimine, et eks see nii ole. Ja ausalt, ei taheta olla see sein, mis pidevalt peavalu põhjustab. Aga on mingi müür. Hirm? Ei, ei ole hirm.  Mida saab karta öelda, kui inimesed sinust niigi palju teavad ja ei ole veel ära pöördunud, imelikuks kuulutanud või muud sellist. Need inimesed on, koos kõigi oma veidrustega ja leppinud ka vastaspoole veidrustega. Aga see müür ei ole normaalne. Lihtsalt ei ole normaalne, et ei suudeta öelda, et jah, see on tore. Või et ma lihtsalt täiega armastan teda. Inimestele on antud tunded selleks, et neid väljendada. Ja miks lihtsalt ei suuda? Lihtsalt on see meeletult kõrge müür, millest üleronimine tundub  võimatu. Kuid see ei ole nii, lihtsalt ei tohi olla, sest muidu lähevad kõik inimsuhted valesti. Tahta rääkida, sundida end rääkima? On see võimalik? Või on hirm haigetsaamise ees nii suur? Kes kannatab, see kaua elab, aga mida teha kannatusi täis pika eluga?  Ausõna, kui keegi leiab mulle arsti, kes aitaks müürist üle saada, oleksin ääretult tänulik. Samas tahan vabandada kõigi inimeste ees, kellele ma haiget olen teinud sellise nõmeda käitumisega.