Vabadussõja võidusamba avamise puhul pakkus Vabaduse väljakul asuv kohvik Kultus Võidupüha erimenüüd.  Muu hulgas sai maitsta ka  sini-must-valget kohupiima-šokolaadi kooki mustikatega. Üks koogitükk maksab 60 krooni, kirjutas Postimees.    Mine tea, kas ma tohingi enam nii refereerida, viimastel päevadel ju laia kõlapinda leidnud fakt, et peagi võivad ajakirjanikud kasutada ainult konkurentväljaande pealkirja ja esimest lauset.  Aga olgu, ma olen ju ka lihtsalt suvaline blogija. Reeglid ei kehti?!    Meie kaunis vabadussammas (võidusamba nimetus mulle ei istu). Ma käisin avamisel. Olen patrioot? Vaevalt...Ma olen  patrioot ainult laulupeol. Aga, juba seal - kuuldes pärast hümni teravat aplausi - kaob seegi isu.    Samas, oli ju ülev tunne küll avamisel olla. Ma olen ju suur ajaloohuviline. Tulge vaadake mu raamaturiiulit. Näete, kuidas ma olen kolmandat riiki (vabandage suurtähtede pärast) ülistanud.  Kuidas ma austan toonast propagandaministeeriumit, mille mutrikesed rääkisid seni, kuni päike tuli pilve tagant välja - nüüd võib Füürer tulla...    Suurushullustus on meile kõigile omane. Miks  mitte meid meelitada taolise suursuguse sambaga, mille mastaabid on suured. Kui suured.  Mulle kui ajaloohuvilisele oli tõesti huvitav seal seista, kell oleks justkui aastaid tagasi kerinud.  Olgu, ma olen kriitiline. Olgu, ma olen kibestunud - ise samba maksumusest kirjutanud liigagi palju negatiivseid artikleid.  Aga kokkuvõttes, ma ei saa sellest eufooriast aru. Kas seda ongi meil masu ajal vaja? Kas see ühendab meid?  Miskipärast mulle tundub, et meie ühenduslüli katkes juba mitu  head aastat tagasi....  Ja seda ei too tagasi isegi masu...    Tärn: veidi hiljaks see postitus jäi, aga parem hilja....