Töö mis seisneb teiste aitamises on üks ütlemata keeruline töö. Mitte alati pole see keerukus seotud käelise tegevusega, suur kunst on aidata abivajajat nii,  et see oleks loomulik. Aidata nii, abistatav ei tunneks end süüdlasena teise ebamugavustundes või ebaväärikana oma abituses.  Emmeliina teab - mitte alati ei ole meil võimalik leida sellist tööd tegema neid, kellel selleks on sünnipärane anne. Lihtsalt palk, mida aitajaile pakutakse ei lase neil endil väärikalt elada.    Kuid see polnud vist päris teema.  Mõtlesin siin, et näiteks kinkijate seas on inimesi, kes ka paar aastat pärast kingi tegemist ei unusta mainida: näe, mina kinkisin,  kas meeldib? No ei jõua sellist ära tänada. Eks aitajategi hulgas on taolisi, kellele jääd tänu võlgu ja võlgu ja võlgu... olles kui ussike.