Võlts on ehk vale sõna. Tõepoolest, lapse kaotanud vanema tunded võivad tõesti täpselt sellised ollagi, nagu filmis. Ja tal ei tule pähegi vaadata asju teisest vaatenurgast kui omaenda üleelamised. Võib-olla mõnes hilisemas osas. Lihtsalt mul on raske uskuda, et nende vanemate arutelust või mõtetest ei jookse läbi küsimus, miks nii läks. Aga tegelikult pole ju sellel enam nagunii  tähtsust. Kas filmis põhjusele näpuga näitamine kellelgi teisel aitaks vigu vältida, on ka kahtlane.    Kasvatus, seesama algkoolieas, aitab lapsel orienteeruda tulevikus, nii heas kui halvas. Ja kui vanem näeb, et hiljem asi kisub viltu, siis peaks vähemalt püüdma lapsega rääkida. Varasem usalduslik vahekord annab võimaluse, et laps siiski kuulab. Ma mäletan oma lapsevanema karjäärist kõige rohkem seda hirmu, et ma pahandamise või keelamisega satun olukorda, kus kaotan lapsega kontakti. Õnneks seda  ei juhtunud, kuigi sõprade mõju oli loomulikult oluline.