Anne Ermi suurim teene ongi minu meelest see, et ta on tagasilöökidest hoolimata kasvatanud koos "Jazzkaarega" ka uue dzässipubliku, hoides samal ajal vana alles. See pole sugugi lihtne, sest ühe festivali repertuaarivalik satub kriitika alla nii või teisiti. Näidet pole vaja kaugelt otsida. "Pori jazzi" ideoloog Jyrki Kangas peab igal aastal vastama soome lehemeeste rünnakutele: miks on kutsutud see või teine, mis pole üldse õige jazz (muide, mis on üldse tänapäeval "õige dzäss"?), igatahes tahate te teha jazzifestivalist rockfestivali jne. Pean ütlema, et olles seda vada tüütuseni kuulnud, samuti nagu Jyrki igihaljast vastust ("me peame, sest tuntud artistide piletituludest saame kinni maksta tundmatute eksperimentaatorite kontserdid"), on valikuvõimalus alati siiski olemas! Seepärast pean nentima, et näiteks vanake Bob Dylan (kes tõesti ei esinda dzässi), totaalselt "pilves" Johnny Winter või mõni muu eks-staar polnud ehk kõige õigem valik, rahvast oleks voorinud niikuinii, kuna "Pori jazz" on end juba aastate jooksul sisse töötanud festival, see on "in". Sinna tulevad igal aastal oma piknikukorvidega ka sellised enesest lugupidavad soomlased, kes ei pruugi ilmtingimata teada, et Louis Armstrong mängis trompetit ja Neil Armstrong oli astronaut, kes esimesena Kuu pinnale astus. Muusika mängib ja mõnus on olla.