1835a.- Bucceleuch´i V hertsog rajas oma labradorikenneli Šotimaal. Tema oli samuti üks esimesi, kes St. Johni koeri Inglismaale tõi, nagu ka tema vend, lord John Scott, Home´i krahv.  Koerte nimed, kelle vennad esimesena koos Inglismaale tõid, olid Jock, Nell ja Brandy. Esimene foto labradori retriiverist on Nellist, kui ta oli 12 aastat vana.    Paljude tänapäeva labradoride sugupuusid uurides jõuab alati tagasi Malmesbury  koerteni (eriti tema kuulsa Malmesbury's Trampini).  1880. aastateks oli sõna labradoride surepärastest tööomadustest levinud aristokraatide erakennelitest tavaliste jahi harrastajateni üle Inglismaa.  Ometi, kaks tagasilööki ähvaradasid tõu püsimajäämist-  1. 1885. aastal Newfoundlandil välja antud Lammaste Kaitsmise Akti järgi pidi hakkama koerte pealt maksu maksma. Emaste koerte kohta oli maks suurem kui isastele, seetõttu hävitati paljud emased kutsikad peale sündimist. Newfoundlandil hakkasid aga St. Johni koerad välja surema.  2. Samas nägi Karantiini Akt Inglismaal ette 6-kuulise karantiini kõigile imporditavatele loomadele. See tegi koerte importimise peaaegu võimatuks.    Kasvatajad olid sunnitud oma aretustöös kasutama saadaval olevat materjali, täiustades tõugu läbi hoolikalt tehtud valikute.    1892 - kaks 'maksa' värvi labradori kutsikat sünnib Buccleuch'i kennelis. Kindlasti oli ka enne sündinud pruune/maksavärvi kutsikaid, aga neid ei olnud registreeritud, sest nad ei olnud veel lubatud. Pruunid labradorid pärinevad ilmselt koerast nimega Peter of Faskally, kes omakorda on Buccleuch Avoni järeltulija  1899 - esimene teadolev kollane labrador, Ben of Hyde (piltidel), sünnib Major C.J. Radclyffe kennelis.      Malmesbury´i aretusisaste raamatust leiame me koerad, kes kuuluvad kõige esimeste labradori retriiverite hulka - Malmesbury's Sweep (1877) ja Malmesbury's Juno (1878).  1880. aastaks olid peaaegu kõik päris St. Johni koerad Inglismaal välja surnud.  Juhuslikult  kohtusid III Malmesbury krahv, kes oli sel ajal umbes 75 aastane, VI Bucceleuch´i hetrsog ja XII Home´i krahv jahil. See kohtumine päästis labradorid väljasuremisest. Meestele avaldas muljet, mida Malmesbury krahvi koerad olid võimelised tegema. Malmesbury krahv oli hoidnud liinid nii puhtad, kui oli olnud võimalik Newfoundlandilt imporditud koertega. Ta andis neile mõned oma koerad, et nad saaksid jätkata aretusprogrammi. Koerteks olid Ned (sündinud 1882) ja Avon (sündinud 1885).  1887. aastal kirjutas Malmesbury III krahv Bucceleuch´i VI hertsogile: ,, … olen hoidnud selle tõu nii puhta, kui võimalik alates esimesest koerast, kelle sain Poole´ist… tuntud oma vetthülgava kasuka ja saarmasaba poolest." Selles kirjas kutsuti neid koeri esimest korda ,,labradori koerteks".      A. Holland  Hibbert (hiljem tõsteti aadliku seisusesse) töötas rohkem kui 20 aastat, et suurendada tõu tüüpi. Tänu tema pingutustele -  1903.aastal ametlikult üldtunnustati Inglise Kennelklubi poolt labradori retriiver- see viis esimeste koertenäitusteni, kus tohtisid osaleda ka labradorid.  1916.a.- Inglismaal asutati esimene Labradori Klubi. Algatajateks olid Lord Knutford (kennel Munden) ja Lady Lorna, paruness Howe (Banchory labradorid).    Lord Knutsfordi kennel  Munden võib veel olla õnnelik saavutatud paljude 'esimeste' eest:  Munden Sentry, Sovereign & Single olid esimesed labradori retriiverid, kes kanti aretusisaste raamatusse; esimene labrador, kes saavutas (bench championship) oli tema Broome Park Bob (1906);  5.aastane Munden Single (1905) oli esimene labrador ,kes sooritas edukalt põllukatsed; ja esimeseks labradorist põllukatsete tšempioniks sai Peter of Faskally, kes pärines Mundeni labradoridest.    1917. a- registreeriti esimesed labradori retriiverid Ameerikas, aga alles 1928. aasta AKC artikli ,,Tutvuge labradori retriiveriga" järel kasvas nende populaarsus sealmail. Enne seda oli Ameerikas registreeritud vaid 27 labradori.      Juba kaugem järeltulija Banchory Bolo sai 1922.a tõu esimeseks kahekordseks -põllukatsete ja välimiku- (dual) tšempioniks.  Labrador, läbides puhtalt põllukatsed, võistles varsti siledakarvalise retriiveriga parima koha eest Inglise jahimeeste südames.  Tänapäeval tuntakse labaradore rohkem täiuslike perekoerte/seltsikoertena, kui jahikoertena. Pimeda  juhtkoerana on nad maailmas vaieldamatult parimad.    1930ndateks aastateks olid St. Johni koerad Newfoundlandil juba haruldased. VI Bucceleuch´i hertsogil õnnestus siiski umbes 1933-1934 aastatel tuua Inglismaale paar St. Johni koera, et jätkata aretust.     1930ndate  lõpus said kaks Inglise kennelit tuntuks pruunide labradoride poolest - kennel Tibshelfs ja kennel Coocridge.    On põhjust arvata, et labradore on ristatud nii  kuldsete, kiharakarvaliste, siledakarvaliste kui ka chesapeake bay retriiveritega. Isegi veel 1980ndatel aastatel kasutati kuldseid retriivereid, et parandada kollaste labradoride karvkatet. Ka kennelklubi andmebaasid on lünklikud, sest küllap on sealt osa andmeid kustutatud, sest mõned kasvatajad ei tahtnud, et saadaks teada, et nende edukad labradorid on tegelikult erinevat tõugu koerte ristamise tulemus. Ka II maailmasõja ajal kasutati kiharakarvalisi-ja siledakarvalisi retriivereid, et laiendada  labradoride geenibaasi.