Kuna igas väärtuslikus kirjanduses igalpool maailmas muistsetest aegadest peale on pesitsenud teatavad autonoomia impulsid, sest kirjanduse ja kirjaniku seesmine vabadus - või kujutlus oma seesmisest vabadusest - on olnud  paratamatuks eelduseks väärt kirjanduse sünnile üldse, siis oleks kasulik uurida, kas seda autonoomia tahet ei saaks kuidagi vähemalt lepitada või kokku sobitada nende tendentsidega, mis tarbe korral kirjandust võiks näiteks patriootilistel kaalutlustel teisiti suunama hakata, kui kirjanduse taga pesitsev vaim ise tahaks.