Murderock - Lucio Fulci    Ei kujutaks ette, mis võiks olla sobivam repertuaar jõulupühade ajal, ajal, mis enamus rahvast teeb Tsiolkovski kombel katseid reaktiivjõududega, ajal, mis igal toob enesega kaasa avaliku elu väljasuremise linnas muutes samal ajal maapiirkonnad enam või vähem rõõmsamaks neist linnadest põgenenute arvel.    Jah, otse loomulikult on selle teeneka vahtkummist zombide meisterdaja järjekordne kätetöö tõeline maisupala kõikide nende  verivorstikeste, sültide ja tont teab veel mille vahele. Hehe. Peab olema tõsisel kombel erineva suutlikkusega (khm..khm differently abled, maakeeli siis invaliid), et seda hallust neli tundi järjest vaadata - esmalt nagu filmi ikka vaadatakse, silmanurgast, samal ajal hapukapsaid kulbiga pea sisse asetades ja seejärel keskendunult, huviga, tavalise heliriba asemel director's commentaries...       Huvitaval kombel on mul tekkinud komme vaadata giallot just nimelt nende kommentaaride valguses. Ja sealjuures on muidugi tähelepanuväärne, et samasugune erivajadustega isik, kui siinpool ekraani, on olnud ka seal kaamera taga. Sest ega üks terve mõistusega isik ei viitsiks kulutada aega ja raha jutustamaks oma versiooni loost, mida heal juhul võiks kohata vaid Boscari või Coscari nomenentide seas. Samasuguse passiooniga, nagu vaatame meie, mis ekraanil sünnib, jutustab gorefather sellest, mida ta sel hetkel mõtles või midagi sarnast. Näiteks käesoleval juhul peatuttakse pikemalt mingil täiesti tühisel näitlejahakatisel (nagu giallo puhul tavapärane, on valik langetatud justkui eriti andetute kasuks), ning jutustatakse sellest, mida too Lamberto Bava Dèmoni võtetel korda saatnud. Nagu mingi omalaadne Lembitu Kuuse, kel suusatajate vanaemade asemel haiglane huvi hoopis poroloonist maksade ja põrnade vastu.       Kui lõpuni aus olla, siis filmi sai vaadatud just nii nagu kirjeldatud - kõhjuorjuse kõrvalt. Ja ega seal polnudki midagi vaadata. Täiesti halbu näitlejatöid vaadata on suhteliselt piinarikas, mistõttu vähegi ilumeelt omav filmisõber läheb kindla peale välja ja üritab kuulata, mida see käpard seal tegelikult mõtles. Ei tea, kas võiks mingi paralleeli tõmmata näiteks filmikriitikute või ka -blogijatega - ise teha ei oska, siis parem jutustame, mis ja kuidas. Või siis on  tegemist teistlaadse egotripiga - kui keegi ei võta vaevaks ajakirjas ära mainida, siis kritiseerime ja ülistame ise. Hehe.    Kui need magedad näitlejasooritused välja arvata, siis on tegemist täiesti nauditava filmiga. Eriskummalised modernsed interjöörid, milles kalk ja kõle valgus rahutukstekitavalt vilgub, saadetuna Keith Emersoni muusikast*. Pigem võiks sellist koloriiti ja meeleolu otsida mõnest kaasaegsemast filmist, kus POV, värisev kaamera ja sinakasrohekad toonid... Ja muidugi gore, õigemini selle peaaegu täielik puudumine on teostatud ääretult stiilipuhta giallona. On ju teada, et niinimetatud kollastes teostes ootab vaataja kuni lõputiitriteni, millal tissi näidatakse. Siin tissi näidatakse, aga mitte soolikaid. Selle asemel on tasakaalukalt, ent siiski teatraalselt ja kerge psühhedeelse maiguga lavastatud mõrvamüsteerium.