Kiired teated vahepeal siit majast: meil on ikka veel külalised, needsamad, maja on rahvast ning kola täis ja elu käib. Vahelduseks mulle täitsa meeldib, kuigi pärast nende lahkumist teeks ühe pikema pausi taas ja  koguks ennast. Majapidamine seitsme inimesega kolme asemel on harjumatu; samuti vaikuse ja rahu puudumine. Aga tore on sellegi poolest, nii palju on rääkida. Loeme Evaga koos raamatuid, nagu me kunagi ammu tegime: vahepeal teist parema kohatud lausega kostitades. Joome veini. Käime kaltsukatrettidel. Laulame Tepandi "Kirja kodukandist", teate, seda, kus loetletakse üles kõik surnud inimesed, kus rauapood on suuremaks ehitatud ja kus vana viljapuuaia asemele on tehtud tootmiskoondis ning bensiinijaam. Mina olen  paljudel hetkedel päris rõõmus, et mul on ainult üks laps ja see ka juba suur (sest külalised on kahe tviiniga: üheksane ja üheteistkümnene). Ja siis ma olen veel väga rõõmus selle üle, et oma maja pööningu arvelt suuremaks tegime. Ja selle üle, et ülakorrusel on olemas maja teine WC.