Jah, aga kui hingede  juurde tagasi tulla, siis meenusid mulle Looritsat lugedes alalõpmata need mu lahkunute hinged, keda ma tänavatel vahel näen. See nägemine ei tekita mingisugustki hirmu. Nad justkui on kusagil olemas ja mingil põhjusel ennast näitavad ja see mind pigem rõõmustab kui jahmatab. See võib ju olla midagi sarnast sellele, mida Loorits vanast ajast räägib. Peale selle tunnen, et mul pole mingitki tahtmist lõpuni ära sõnastada, mis ja miks see just nii on.