Näiteks see, et minu elus on olnud inimene, kes aja jooksul muutus minu jaoks nii ebameeldivaks, et ma kaotasin tema vastu igasuguse austuse. Austuse kadumine muudab suhtlemise väga  keeruliseks ning mõnda aega olid ühenduse alleshoidjateks hoopis kolmandad tegurid. Inimene, kes on minuga nii meeletult sarnane, et see muutis vahepeal olemise ebakindlaks, kuid kes samas on oma paratamatusega leppimises nii erinev, et muutis mind kannatamatuks. Mind, kes ma olen kannatlikkus ise. Vähemalt on mulle rohkem kui ühel korral niimoodi öeldud. Armastus ja vihkamine on tunded, mida tihti kokku pannakse (olgu see siis levinud ütluse või inimese isikliku kogemuse tõttu, vahet pole). Mõlemad tunded  on antud juhul teemavälised ... vähemalt minu puhul; teiselt poolt ei oska analüüsida. Mind muudab kannatamatuks see, kui inimene oma kogemustest ei õpi. Kui inimene tunnistab vajadust muutumise järele, kuid ei tee seda kunagi, sest ta ei julge iseendale tunnistada, et muutus on vajalik. Niisama lamiseda on alati lihtsam kui iseennast veenda. Kui inimene ei suuda kaaluda võimalust, et tegelikkus võib erineda sellest, mida tema igapäevaselt ette kujutab või kuidas tema maailma mõistab. Ma ei räägi siin  ilmeksimatusest või sellest, et mina näen maailma asju alati täpselt nii, nagu need on (täpselt ei saa niikuinii näha, sest iga vaatlusküljega kaasnevad asjaolud, mis muudavad tulemust), vaid räägin sellest, et aeg-ajalt tuleb suuta kõrvale astuda ja mängida stsenaariumid läbi enda reaalsustajust erinevate reeglite järgi. See on raske ja teeb haiget, aga seda mitte tehes surume me tegelikkuse enda poolt seatud piiridesse, mitte ei taju asju nii realistlikult, kui see põhimõtteliselt inimeste puhul üleüldse  võimalik on. Olen mitmel korral püüdnud enda jaoks selgust saada oma praegustes tunnetes, kuid selgus on visa saabuma. Tekib suisa küsimus, kas tundeid üldse on. Peamiseks identifitseeritavaks "järelmaitseks" on kahetsus kõige selle osas, mis temaga seotult lõppes, kuid seegi on pigem tema-väline tunne. Mõnikord on tekkinud tunne, et tahaks otse, silmast-silma välja öelda, mida ma arvan, kuid samas seda mõtet veidikenegi edasi arendades jõuan arusaamisele, et ma ei oskaks midagi öelda, vähemalt mitte midagi  konstruktiivset. On inimesi, kelle puhul on tunne, et asjad on nii sassis, et ei oska kusagilt lõngakera harutama hakata.