Iida korraldas mulle õhtul võimlemistunni. Pika, tõhusa, väga paljude eri harjutustega. Meil oli mõlemal oma "koht", algasendiks oli selili lamang, ja siis muudkui tegime: veeresime, kõndisime, jooksime, istuli-püsti-istuli-pikali, käed kõrval ja pea peal ja selja taga, "kägar", käe- ja kehavibutused, käpakil kõnd, erinevad hüpped... Seda kõike väga asjalike käskluste saatel: nüüd käed kõrvale! nüüd veeretame! nüüd lähme oma kohale tagasi! Iida ol väga  lõbus, aga ka väga asjalik; ja viilida ei saanud; kohe sikutati püsti ja harjutama.    Lastead mõjub vist.    Kas siis edaspidi ongi nii, et ma saan siin kirjutada vaid sellest, et "täna õppis Iida...." ja "täna tehti aias..." ja kõik? Et arengu kontroll on nüüd meie käe alt ära, edasise eest hoolitseb riik, minu asi on vaid sotsiaalmaksu maksta ning laps enne üheksat üle ukse lükata? Ning nii kuni 12. klassi lõpuni välja?