Paljuski rikkus saate selle esimene pool, mis oli tibake veniv. See võis osa rahvast reklaamipausi alates üldse teisele kanalile peletada. Võib-olla mõjus nähtu  üksluisena sellepärast, et kõik ekraanil näidatud noored pingutasid sõnalistel ja kehalistel katsetel väga tõsimeelselt. Puudu jäid friigid, klounid, mütsiga lööjad - vajalik vürts igasse tõsielusarja! Kas tuhande pürgija hulgas tõesti mõnd tsirkusetola ei leidunud? Kuhu jäid castingult emotsioonid - ärevus, hingevärin, kaotusekibedus, võidurõõm? Kui neid ka oli, ei olnud saatetegijad neid piisavalt suurelt välja mänginud. Võib-olla oli see sihilik, aga sel juhul jään mina oma veendunud seisukoha juurde: positiivsuse mütsiga ei ole mõtet lööma minna.