Kui ta taas teadvusele tuli oli mees ikka tema juures. Ta ise lamas kivist pingil, olles kinni seotud. Nad viibisid ikka veel seal samas toas. Mees vaikis ja sama tegi ka mees mustas.  "Mida sa mäletad päikesest?" küsis mees lõpuks, oma kõmiseva häälega, lõhkudes nii toas kajava vaikuse.  "Päikest pole olemas." vastas mees mustas.  "Kas tõesti?" küsis mees vastu, käega akna suunas viibates. "Kuidas sa seda  siis seletaksid? Avalon… See on ju su nimi?"  Kuuldes seda nime tabas meest meeletu valuhoog. Talle tundus nagu õhk saaks ruumis otsa ja rinnus kõrvetas.  "Avalon!" kuulis ta kauguses kellegi häält. Maailma kõige tähtsama inimese häält. Oma ema häält. Ta nägi ennast porilombis mängimas. kühvliga tõstis ta porisegust vett ämbrisse ning valas siis jälle tagasi loiku. "Avalon!" kostus hõige uuesti. "Tule tuppa!"  Mälestus kadus. Aga seekord ei tundunudki see enam kellegi teise oma. Ta ei tahtnud et  see oleks kellegi teise oma. Ta tahtis seda mälestust, mälestust oma emast. Mälestust… päikesest… jah päikesest, sest kui see tõesti oli tema ema siis ta mäletas päikest. Sest sel päeval soojendas päike poriloigu vett kus ta mängis.  "See pole päriselt." vastas mees mustas.  "Ometi tundsid sa midagi? Sulle meenus eksole? Kas sa oled endalt kunagi küsinud, miks kompanii nii väga punast tuba leida tahab?"  "Et päästa maailm. Et päike taassündida saaks. Et muru võiks jälle kasvada ja lilled…"  Jälle mälupilt- rukkililled viljapõllu ääres. Kummardudes korjab ta neid tahtes kellegile kinkida. Tõustes näeb ta sügavrohelisi silmi. Kõige lummavamaid maailmas. Kelmikat naeratust raamivad punakasblondid juuksed. Nüüd teab ta mis värvi on armastus- selle naise värvi. Mälestus kaob…  "Kas meenus veel midagi?" küsis mees.  "kompanii kasutab ära segaduses inimesi. Ta treenib nad tugevaks ja tundetuks. Treenib seni kuni nad ei mäleta oma minevikku. Võtab neil nii ära valu, mille tõi kaasa maailma  muutumine. Päikese kadumine poolelt maakeralt. Seda et see poolel veel endiselt alles on teavad vähesed. Nüüd tead seda ka sina. Meil oli vaja just sind- sest sina oled kõige tugevam nende ridades. Nad arvavad, et sa ei hooli millestki. Aga nad eksivad. Temast sa ju hoolid."  Mees võttis suured kõrvaklappid ning asetas need Avaloniks nimetattule pähe. Mees mustas vajus unne.