Ma olen näinud inimest, kes oli 4 aastat voodihaige, kes ise ei suutnud süüa, kes ei rääkinud ja kes vaid suutis sosistada. Selgematel hetkedel esitas ta kõigile palve - MA  TAHAN SURRA. Lisaks olid tal valud, mille tulemusena ta oigas pooled päevad. Arstid andsid talle eluaega 3-4 kuud, siis kui ta koju saadeti haiglast. Ometi oli ta neli aastat sellises põrgus ja siis, kui ta lõpuks suri siis polnud tema surma ümber kurbust. Lähedased tundsid kergendust. Kõigil oli kergem olla. Tundus, nagu kadunuke oleks rahulikult naeratanud, sest seni oli tema nägu vaid valugrimassides. Mina arvan, et sellel juhul oleks eutanaasia olnud just see õige lahendus.