Mind kummastab siiani, mis  täpselt juhtus eelmisel neljapäeval.    Ma kõndisin ilma igasuguse plaani või eelarvamuseta kohvikusse, vaatasin nendesse tuhkjalt hallidesse silmadesse, kuulasin, kuhu ta läheb ja... oligi kõik. Ma olin müüdud. Veel sellelsamal õhtul oli mõte, järgmisel õhtul välja trükitud viisataotlused, kaks päeva hiljem otsus, neli päeva hiljem kopsuröntgenid ja siin ma nüüd olen.    Esialgne plaan on see, et ma lendan kohale, teen mõni kuu tööd, liitun Mutriga kusagil NZ või AU avarustel, ostan  pileti üle Vaikse ookeani ja siis - siis õpin ära, mida tähendab seljakott seljas edasi liikuda.    Müts tuleb lõpuni kududa. Ja sisetundeid tuleb kohe algusest peale usaldada.