Şeytan - Metin Erksan    The Exorcist tegi õuduste maailmas puhta töö. Talle järgnes riburada pidi terve trobikond religioos-müstilise sisuga plokikütte ja nende kandidaate ning kandidaadi kandidaate. Ükski vähegi ahne produtsent ei kohkunud tagasi sõita väheke isand Friedkini tekitatud tsunami harjal.Meenutame kasvõi Itaalia filmimeest Alfredo Leone´t, kes Bava psühhedeelse tondijutu tavaliseks horroriks ümber lõikas. Kui juba italjaanod neid loorbereid koristavad, siis miks ei võiks teised sama põllumajanduspiirkonna filmimehed samuti teha? Türklased? Jah, tõepoolest, miks mitte...        Igaüks, kes toda peremeesfilmi on silmitsenud teab, millest jutt räägib. Noh et mingi mees leiab väljakaevamistel mingi kuju ja siis linnas elava üksikema juures kodus hakkavad sündima kummalised asjad. Mängus on peigmees, kuradimanaja ja koledast moonutatud näoga tüdrukutirts. Kui seesugune eelteave on olemas, siis ei oskagi kohe nagu mingit elamust oodata. Peale loomuliku uudishimu, millega pakidest märksa ilmalikumad türklased risti ja Pazuzu on asendanud. Deemonitega on lihtne. Kuna Pazuzu puhul oli tegemist kristlikus dogmaatikas isegi väljamõeldise kohta suhteliselt vähetuntud paharetiga, siis poleks pealtnäha põhjust siin midagi muuta. Aga noh, et jätta vaatajale mingi mulje mitteplagieerimisest, siis paneme Aafrika tuulekuradi kohale Raari, Mesopotaamiast pärit tuulejumala.       Niisiis, preestriküsimus. Ühes omal ajal ilmunud raamatukeses Mulla Nasreddini juhtumistest sisaldus ligikaudu järgmine lühilugu:      Tänases filmis aga kohtame preestri asemel isa Amishit (hehe - kerge loominguline kriis), kes pritsib siis kurjast vaimust riivatut tollestsamast Zamzami allikast ammutatud veega. Põgusa kõrvalepõikena tuleb märkida, et sellel on erinevalt meile tuntud pühitsetud veest üks omapära. Nimelt kui see meie  vesi otsa lõpeb, võib iga ordineeritud isik kraanist uut vett lasta ja selle kombe kohaselt ära pühitseda, kui aga nende vesi ammendub, peab keegi, kel vastavalt prohveti käsule selleks piisavalt võimalusi, mannerguga Mekasse sõitma.      Selle tõigaga peamised erinevused ka otsa saavad ning ülejäänu on vaid vaataja fantaasia vili. Kasvõi näiteks asjaolu, et tegelased kõnelevad türgi keeli, mis seesuguses kontekstis kõlab äraütlemata lõbusalt. Lõbus on ka vaadata, kuidas türgi kineastide kõrval tundub veel vanuigi Ü-kategooria slasher´eid ja kõikvõimalikku odavat *ploitationi viljelenud vana pervert Jesus Franco lausa Stanley Kubrickina. Näitlejate valik on selline nagu ta on. Ilmselt pakub 80 miljoni elanikuga Türgi selles vallas konkurentsi meie tillukese kartulivabariigile, kus häid karaktereid ja sealjuures kaamera ees liikuda oskavaid tegelasi tuleb tikutulega taga otsida. Või vähemalt on kaamera taga seisev mees puudu. Ainuke mõnevõrra ehe kuju on alalõpmata sigarit kimuv detektiiv, kelle nägu ja tegu täiesti silmnähtavalt plagieeritud ei kellegi muu kui Lee van Cleefi pealt.    Kui oleme juba nii kaugele jõudnud, siis ei maksa sugugi meelt heita. Tegelikult peitub rosin (mõnes mõttes võiks siin olla tegu isegi karupoeg Puhhi rosinaga) suisa esimestes kaadrites. Kuna käesoleva teose loojad ei ole muusikat kui sellist oluliseks pidanud, siis on mõistetav, et selle ala meistermeest ka alguses või lõpus nimepidi ei mainita. Ainuke lohutus on teadmine, et nad käituvad nii kõigi mitterežissööride ja -näitlejatega, mitte ainult Mike Oldfieldiga. Kuigi Tubular Bells on tuntud ja 1974. aastal ääretul uus ja popp oli, ei ole ju viisakas... khm-khm... räägime ju plagiaadist ja muust säärasest. Igatahes muusika puhul on tegemist kuidagi out-of-place valikuga. Seesinane pala, millele nii väga sarnaneb Goblini Suspiria, sobiks tõesti pigem art horror´i kui võõramaise koopia kaadri taha.