Eraldi teemaks on § 367 kontekstis liisingueseme jääkväärtuse arvestamine. Olukorras, kus liisingueseme omand jääb pärast liisingulepingu ülesütlemist liisinguandjale, võib § 367 lg 2 kontekstis tekkida  olukord, et liisinguvõtja on tasunud küll kõik kulud, kuid liisingueseme omandi jäämise tõttu liisinguandjale võib viimane ebaõiglaselt rikastuda selle jääkväärtuse või kokkulepitud jääkväärtuse osa võrra. Seetõttu näeb § 367 lg 3 ette põhimõtte, et sellisel juhul arvestatakse kulutuste hüvitamise nõude suuruse puhul liisingueseme turuväärtust selle liisinguandjale tagastamise hetkel, st see arvestatakse maha liisinguvõtja poolt tasumisele kuuluvatest kuludest. Kui vaadata suuremate liisinguettevõtjate  tüüptingimusi, siis need näevad ette seaduse regulatsiooniga võrreldes teatud täiendavaid sätteid. Näiteks ülesütlemise korral on liisinguandja tüüpiliselt kohustatud liisingueseme võõrandama, millest saadud summat võetakse arvesse liisinguvõtja kulude hüvitamise kohustuse suuruse arvutamisel. Kui võõrandamisest saadud summa on väiksem kui kulude hüvitamise kohustuse summa, kohustub liisinguvõtja hüvitama vastava vahe. Võõrandamisel tuleb § 367 lg 3 kontekstis arvestada, et liisingueseme turuhind müügi läbiviimise  kohas ja liisinguandja poolt müümisel saadud reaalne hind ei tohiks oluliselt erineda. Kuna liisinguettevõtjate kohaldatav eelnimetatud regulatsioon on kirjas üldtingimustes (tüüptingimused), siis oleks olulise erinevuse korral tegemist VÕS § 42 kontekstis potentsiaalselt ebamõistlikult kahjustava tüüptingimusega ning liisinguvõtja kulude hüvitamise kohustuse suuruse arvutamisel tuleks lähtuda, sõltumata liisinguvõtja poolt võõrandamise tulemusena saadud hinnast (kui see erineb oluliselt turuhinnast),  siiski reaalsest turuhinnast. Riigikohus on oma 29.04.2008 lahendis nr 3-2-1-33-08 ja hilisemas 08.10.2008 lahendis nr 3-2-1-77-08 märkinud, et hinnaerinevus kuni 10% turuväärtusest on poolte huvisid arvestades mõistlik ja lubatav.