Täpselt 10 aastat tagasi põgenesin ma inimeste ja iseenda eest Tallinnast siia.  Ma ei osanud endaga mitte kui midagi peale hakata. Vormsi tundus tol hetkel kõige turvalisem koht. Maffia ja politsei - mõlemad suured, otsisid mind. Info oli see, mis maksis ja ränka raha. Siin oli aga vaikus. Suutsin kaduda nii, et keegi ei leidnud. Tulles saarele ei tundnud ma siin kedagi. Piirid olid veel kinni. Välismaale ei saanud ilma viisata ja seda ma ei julgenud ajada. Vaid saar, kus kõik tunnevad kõiki. Ja siis, imelik kohtumine sadama lähedal metsas. Üksi ja hirmul, istusin ma maha, et nutta. Oli  sügis. Puud olid kollased ja oli juba üpris külm. Nutsin ma siis seal metsas ja mõtlesin endamisi, et võiks tulla metssiga ja mind ära süüa. Kuid siis, keset kõige lohutamatumat nutuhoogu seisis minu ees üks kogu - püssiga mehekogu. Karjusin talle läbi pisarate umbes midagi sellist, et kui tahab, võib ta mind maha lasta, sealsamas ja otsemaid. Röökisin, et tehku siis juba oma roimaritöö ära ja siis oleks kõigega lõpp. Vastuseks kuulsin malbet, kuid iroonilist häält, mis ütles, et ma polevat põder ega ka  metssiga ning inimesi ta ei lase. Küsisin võõra käest, et mida ta siis õigupoolest minust tahab. Sellepeale kosteti rahulikult, et põdrad ja metsseadki jooksevad minu nutu peale laiali, kästi silmapilk nutmine lõpetada ja oma kott ülesse korjata ning temaga kaasa minna. See on lühidalt kõik sellest, kuidas ma Margusega tutvusin.