siin ma nüüd olen ja siin on ka esimesed märgid sellest, et helen saab terveks - põhjatu rabajärve tooni taevas püsib juba mitmendat tundi violettumm, kuid helen ei vaju poolteadvusetult magama, ei, temas tärkab ammu surnukirja lisatud kohusetunne ja.... ei, ta ei lähe ekooli, see pole s e e kohusetunne, ta hoopis tuleb siia ja kirjutab teile, mis ta teinud on. alustame suvalise koha  pealt.    lõunaajal jõuame meriliisiga tartusse ja  lükkame juristi toonitud klaasidega autouksed pauguga kinni, mõlemad viisakalt sõidu eest tänades. hommiku-tallinna niiske pilvemassiiv on siin vaheldunud terava päiksega, mis hilissügiseselt lumesegused tänavad läikima lööb. autod ja vaateaknad kriiskavad, inimesed põiklevad kitsastel tänavatel rentsli ja kõnnitee vahet, kesklinnas hiljub lõunapausi feel.  liialt vara tõusnutele omase pahurusega lähme kohvikusse. järjekord koogileti ees lookleb ukseni, lauad on täis, latted ja päevalehed. kuldraamiga peeglites peidavad end meie kontskingadel ja mantlites siluetid, punakad ja nisukarva pead krae kohal troonimas.  võtame ainult kohvi ja taandume nurgalauda, vaikides. mingisugune külm elegantne rahu liigub avatud mantlihõlmades, interjööri sinakas jaheduses. suhkru ja piimaga kohv väheneb lonks-lonksu haaval, iga sõõmuga paraneb ka tuju, varsti vahetame juba paar sõna.  on pärastlõuna ja neljapäev. teen paar telefonikõne, ikka aina akendest välja vaadates, enne kui me püsti tõuseme ja  mantlisabade lehvides lahkume. lauale jäävad tühjad keraamtassid ja suhkrupaberid.    tartu sirutab end oma ristmikega meie ette laiaks, ringutab ja haigutab. jalga jala ette sirutades lähme laisalt mööda tänavaid üles, pöörates lõpuks maantee äärest sisehoovi.  kotid vajuvad kööki põrandale, kui korteris ringi tammume ja siin-seal kardinaid eest tõmbame. vaja läheb koristamist, kütmist ja muusikat, samuti tuleb elutoast teha magala. nõukapruunis toas säravad päikse käes tolmuviirud, hele  pitskardin kõigub..    mõne aja pärast märkan kardina vahelt sõbra siluetti all ukse ees tammumas ning jooksen talle ust avama.        õhtul jalutasime meriliisiga koos tartu poodi nagu vana abielupaar. ostsime süüa ja palusime müüjal mõnda head veini soovitada. koju jõudes avastasime, et müüja oli meile müünud 19vollise peedi. lisaks avastasime, et me pole enam üldse mitte kahe-kolmekesi, sest anna oli vahepeal oma koolikaaslased endaga kaasa kutsunud.  öösel viskasime  meriliisiga nad välja genklubi poole teele ning pühitsesime enda otsustavust ja külalislahkusetust. pidasime järelejäänud toiduainetega küllusliku hilise õhtusöögi (menüüs olid makaronid), kuulasime kassettidelt radioheadi, mis voolas läbi raadiokõlari sisse sama kummastavalt kui öö. aknad olid suletud peegeldusega, tuba mõjus klaustrofoobiliselt.. koristasime korteri taas inimlikuks ning keerlesime laulusõnade ülistuses... "yesterday i woke up sucking a lemon...."        ilm oli päraslõunaselt mittemidagiütlevalt helehall, naha all soontes kees veel hommikuselt soe ja uimane veri, samal ajal kui põski puudutas jahe karge õhk. oli reede, kogu linn oli juba ammu üleval, tagasihoidlikult ja igapäevaselt, lõpetamas oma viimast tööpäeva. tuigerdasime üle  hallide asfaltväljade füüsikamaja poole, hoone arhitektuuri varju söödud treppidest alla, üle silmatorkamatu sisehoovi sama ukse poole, kust on kunagi sisse-välja käinud palju sõpru............. söökla oli tühi, aga loomulikult oldi ikka veel valmis meile rõõmsalt toitu pakkuma. sõime kartuleid kastme ja salatiga, kõlas toolide lükkamise kraapeid ja veel viimaste tulijate vestluskatkeid. korrapäraselt (see imeline, ülistatud korrapärasus!!) paigutatud nelinurksete laudadega madalalaelise ruumi ühes nurgas  asus klaver ja nahkdiivan....    sellest töölisklassilikust lihtsusest suundusime kõrgaadellikku pierre'i.... see oli väga punane. me istusime veidi äravajunud ja muserdunud nägudega sametkattega lauas ja jõime kanget kohvi. passisime üksteisele läbi peegli otsa, huuled veripunased.      õhtul, kui oli juba pime, jalutasime annaga tema kooli, et internetti külastada ja suitsu teha. sisenesime raudväravatest ja pöörasime kooli sisehoovi mahedate õuelampide alla pingile istuma. anna süütas sigareti. siis kostis kellegi liginevaid samme kruusal ning  nägime hanna-laurat kõrgemasse kunstikasse minemas. kumbki neist ei pidanud eriti veidraks fakti, et nad reede õhtul koolimajas hängivad. hanna-laura kutsus meid kaasa ja avas kaardiga ukse. läksime. ruumid oli täis copyrightilikku mugavust ja luksust: kohviaparaadid, diivanid, töölauad, helendavad kuvarid, kavandid, sassis aknalauad ja.... siis läksime maja teise otsa anna kooli, kus pesitses samasugune modernsus ning see õhtuse koolimaja meeldiv tasasus, hämarad ruumid ja üksikud valgustatud koridorid,  üksikud inimesed.. pärast tegime veel suitsu. ja läksime koju.    vahepeal üritas silvia meid üles leida, aga ei leidnud. läksime hoopis ise linna, et tema üles leida. esmalt põikasime maailmast läbi, istusime kiiruga nurgalauda ja jõime ära enda rummkoola-rummkoola-alexandri. anna kritseldas ühe väikse paberilipaka täis ja meriliis mõmises juba vaikselt laulda.  siis tuiskasime edasi genklubisse, mis oli juba meeldivat täis.... ka meiega juhtus varsti sama.  varjusime peamiselt suitsuruumi  tohuvabohusse. hõbesinavoogude vahel olid inimesed, kes mattusid toa soojade värvide kompotti. tuttavaid sadas nagu sigaretituhka, varastasime aknalaudadelt kümneid alexandri kuldseid õllepurke, mille peale maailm tiirles ja naeris... sealt hõljus lähemale lõpuks silvia koos sõpradega, tal oli imeline hääl ja ta oli väga ilus. ulpisin vestluskatkeid täis meres, suitsud said otsa, aga keegi oli pillanud diivanile kuus või seitse sigaretti, mille me ükshaaval kokku korjasime.. siis said need ka otsa, anna istus  millegipärast mu süles ja küsis suvaliselt kõrvalistujalt sigaretti. pöörasin oma poolsulet' silmad võõra poole, siis jäid need aga pidama.....  "mis su nimi on?" - "jaak," vastab ta ja ulatab tervituseks käe - "jack!" hüüatan mina äratundvalt. seletan talle ära, et me oleme pool aastat tagasi varakevadel roberti pool kohtunud.. "aa.. ma olin siis nii purjus... aa, sa olidki siis see müstiline ainus neid seltskonnas.." jahhhhh... edasi ülistame me loiult kätega vehkides kenti rödi, räägime  tühjast-tähjast ja siis loeb ta mulle mitu korda enda kirjutatud luulet ette... kroonlinna null.  siis kaon ma kuhugi ära ja avastan end mitmekordselt k'st mööda tuiskamas, ühel hetkel noogutab ta suitsunurga ukse pealt ja siis seisab juba hiigelpika baarijärjekorra kõrval ning teeb meie rõõmuks ära trügimistöö, naasedes võidukalt saagiga. kolmandal hetkel oleme me üleval saalis, kus eestlaste tumm meri on taandunud isegi hatifnati-õõtsumisest külmunumaks jääks, aga kõik kuulavad hardunult.... kõik kuulavad hardunult...      (mulle meeldivad kõik mu lemmikinimesed igat moodi - tigedana, naervana, nutvana, rahulikuna, joobununa, vihasena, pettununa, tasakaalukana, väsinuna, vaikivana, jutustavana.....)