Lärmakas oli. Kohtusime seal Epu, Laura ja Roricuga. Maris näitas mulle, et ta on vetsuskäimise väleduse poolest maailmameister. Mina arvasin, et tänu sellele, et seal polnud peeglit. Kauaks me kõrtsu ei jäänud. Läksime edasi, üle Place Flagey, natuke Bailli  poole mäest üles ühte kõrtsu, mis oli ühtaegu hubane ja kõle. Vahest kõle selle pärast, et oli liiga valge ja suured aknad; hubane seetõttu, et lauad-toolid olid puust, seintel olid raamaturiiulid raamatutega ja valgus oli soe. Kõrtsu ees kohtusime ühe poolakaga, kes kunagi töötas europarlamendi roheliste grupi juures. Ta oli vaimustatud Tarandi teost - saada üksikkandidaadina märkimisväärne osa häältest. Meie ju teadsime, mis ta tegi, aga poolakas seletas seda väga entusiastlikult oma väljamaalasest sõbrale.  Sees arutasid Laura ja Maris natuke sellel teemal, mida Maris õpib. Laura õppis briti ja ameerika kirjandust ja selle ajalugu Berliinis, Humblodtis. Pärast veidikest lobinat läksid sõpsud kuskile lähedale kebabi sööma, meie aga väntasime koju ja vestlesime euroteemadel.