Eelesitetust on selge, et üks tähtsaimaid tegureid selles eetili­ses evolutsioonis oli Shelley intiimne kontakt loodusega. See kon­takt võimaldas tal üle saada oma isiklikest raskusist, sisendades talle tunde millegi võrratult suurema inspireerivast, kõikehõlmavast juu­resolust, kusjuures ta ise tundis end selle suure terviku eraldamatu osana. Selle  veendumuse otsustav tähtsus tema arengu suhtes saab eriti arusaadavaks, kui arvestada, et loodustunne just siis oli jõud­nud oma tipuni. Eelmise sajandi maastikuluule oli tasandand sel­lele teed ja Wordsworth oli saand selle ülempreestriks. Loodus oli Wordsworthi luule keskuseks, selle pühitsejaks, selle energialätteks. Loodusesse ta pöördus otsima jõudu, kui see tal ajutiseks kippus kaduma, nagu detailselt näitab tema autobiograafiline poeem The Prelude. See oli talle kõige vaimsuse ürgolemuseks, mis teda, nagu  ta kirjutas, puudutas "liikumusena ja vaimuna, mis valdab kõiki mõtlevaid olendeid, kõiki mõtteesemeid ning hoovab läbi kõigi aegade" - s. o. nähtavasti millenagi, mis on lähedalt sugulane juma­lusega. See on panteistliku usundi keel, mis ei tule puht loogilistest kaalutlustest, vaid nii intiimsest ja kaasahaaravast kontaktitundest, et kujundab uueks luuletaja mõttekujutuse ja eetilise suhtu­muse ning ilmneb kõigis tema eneseväljendusis. Olund, millest see religioon võrsus, võrdub müstilisele ekstaasile,  kuigi Wordsworth ise ei armasta tarvitada seda nimetust. Sedasama loodusläheduse tunnet oli Shelleyl vähemalt sama suurel määral. Temagi nägi loo­duseilus midagi rohkemat kui ainult välist veetlust. Ka temale tähendas see vaimset ja eetilist printsiipi, mille olemust ta ei osand defineerida, kuid mis mõjus temasse vastustamatu jõuga. Päämine erivus kummagi luuletaja reageerimisviisis loodusesse sõltub nende temperamentidest. Shelley reageeringud on ägedamad, alul peagu melodramaatilised, hiljem, pisut  küpsemas eas, mehisemad ja talit-setumad, kuid alati tulisemad kui Wordsworthil. Võtme Words­worthi loodustunde mõistmiseks annavad ta Read, kirjutet mõni miil Tintern Abbey'st eemal. Selles luuletuses autor kirjeldab, kuidas temas looduseilu vaatlemisel ärkab