Ei tohi end liiga välja kurnata  Ema ei maganud öösel hästi ja hüüdis Saimat praktiliselt iga tunni tagant. «Tal valutas puus, võib-olla pidevast lamamisest, ja ehkki ma pöörasin teda mitu korda öö jooksul, vajus ta mõne aja pärast jälle ebamugavasse asendisse tagasi, ning, vaevu uinunud, kuulsin jälle tuttavat hüüdu - ae-ae.»  Lõpuks oli Saima magamatusest kaotanud teo- ja otsustusvõime. Jälle tuli appi sõber, kes ütles, et nüüd tuleb ema haiglasse  organiseerida ja Saima peab ise lihtsalt välja puhkama.  Haiglast aga ema enam koju ei tulnudki. «Jumal kutsus ta enda juurde,» ütles Saima tasa.  Kahe naise lugudesse on koondunud paljude lähedasi põetanute sarnased kogemused. Neis on äratuntavaid ühisjooni: mure lähedase pärast, vastutus abitu isiku eest, mis kestab pikka aega, oma elu lakkab olemast, taandudes täiesti teise inimese vajaduste ees.  Nii on ka siis, kui laps väike, kuid laps hakkab ühel päeval kõndima, rääkima, oma toimetusi tegema,  vanainimesest ei tea, millise pöörde haigus võtab ja kui kaua kõik võib kesta. Mitte midagi ei tea ette, jääb üle ainult palvetada ja loota, et Tema aitab.