1949. aasta augustis tuli Elfriede Koigi külla elama, kaasas ainult voodi, paar lina ja mõned kleidid. Ta sai peavarju võitööstuse pearaamatupidaja juures. Vanaema ikka jutustab, kuidas ta püüdis käituda nii vooruslikult kui võimalik,  et teda mitte pahandada. Sellele vaatamata suutis juustumeistrina töötav Johannes aegamisi vanaema poolehoiu võita. Vanaisa oli tol ajal juba 37-aastane. Vanaema ütleb, et ega pärast sõda neid mehi valida ei olnud, Johannes oli aga töökas, mängis suu- ja lõõtspilli ning tegi nalja. Nii nad siis registreerisid oma abielu 1951. aastal külanõukogus (see oli kohustuslik). Kuu aega pärast seda õnnestus neil end Koeru kirikus salaja laulatada. Vanaema ja vanaisa kolisid kolhoosi juhataja endisesse korterisse,  kuna too sai endale küüditatute talu Koigi lähedal. Küüditatuid oli sealkandis palju, sest talud olid suured, maa hea ja rikkust palju. Vanaema jutu järgi aitas asjale kaasa ka partorgiks määratud naine, kes kaebas kõigi peale nii palju kui jaksas. Seetõttu viidi märtsis 1949 ära terve hulk inimesi, nende vara aga riigistati. Küüditamisööl aeti ka Johannes üles, et ta näitaks kätte, kust kulakuid leida võib, kuid vanaisa suutis välja keerutada. Mehed võitööstuses olid juba haisu ninna saanud, et midagi  kahtlast hakkab varsti toimuma. Vanaema meenutab, et mõni mees peitis end tol ööl viljapeksumasinasse ning pääses. 1974. aastal hakkasid vanaisa ja vanaema maja ehitama ning 1976. aasta jõuludel kolisid sisse. Vahepeal, 1964. aastal oli sündinud ka minu ema, kellele taheti nimeks panna Kleine, sest vanaema ja vanaisa perekonnanimi tähendab saksa keeles "kalju". Aga lõpuks tuli neil mõistus pähe ja otsustati millegi normaalsema kasuks.