Üleminekuaastail tehti entusiastlikult plats puhtaks. Uuenemistuhinas heideti aga mitmel puhul vanniveega välja ka imik. Nii juhtus iseolevas Eestis naiste võrdõiguslikkusega. Külma sõja aegne propaganda rõhutas väsimatult seda, et nõukogude ühiskond oli naised naiselikkusest ilma jätnud. Nüüd saime selle näiliselt siis tagasi. Valida oli mitmete  arengusuundade vahel, kõige ilmsemaks neist naaberrahva Soome heaoluriik ning riiklikult soositud sooline võrdõiguslikkus. Paraku tundus see liiga lähedasena vihatud sotsialismile, mistõttu ideaaliks sai pigem ameerikalik individualism, materialism ja edukultus. Feminism, mis kritiseerib nii kodus kui ühiskonnas toimivaid võimusuhteid ja tarbimisühiskonda, sellesse pilti hästi ei sobi. Nii on Eesti otsustanud ameerika mudelit parandada: valinud kiiret rikkust tõotava uusliberalistliku ühiskonnakorralduse ning muu  hulgas kõrvale heitnud ka tülika feminismi. Seda edukultust järgivad ka paljud naised, kes leiavad, et nad ei ole nii nõrgad, et vajaksid "feminismikarku". Ehk kardavad nad, et feminismi pooldamine näitab nende nõrkust ning võimetust ise edasi jõuda. Võrdõiguslik skandinaavia soomudel ohustaks meie individualistlikku edukeskset elustiili ja sarnaneks isegi paljukardetud sotsialismile. Tsiteerime Priit Pulleritsu, kes tänab eesti naisi tema arvates asjakohase vaoshoituse eest : "Eesti meestel on seega aeg avaldada Eesti naistele tunnustust, et nad pole feminismiga ühiskonna rahumeelset arengut rööpast välja löönud." (Arter, 20.mail 2000).