Oma  otseste taotluste suhtes jooksid talupoegade palvekirjade-aktsioonid eesti "välispoliitilise" üritusena esialgu täies ula­tuses karile. Saatkondade tegelasile, eriti juhtidele said osaks vintsutused ja tagakiusamised, mis algasid juba Peterburis ja jät­kusid süstemaatselt kodumaal. Palutud uuenduste kohta, nii ül­disis kui kohalikes küsimusis, anti kategooriliselt eitavad vastused. Ametivõimud, alates siseministri, Balti kindralkuberneri ja Liivimaa maamarssaliga ning lõpetades kohalikkude  kihelkonnakohtunikkudega ja mõisavalitsejatega, tegid kõik, et talupojad veen­duksid oma palvekirjade-aktsioonide lootusetuses ja alistuksid kuulekalt valitsevale olukorrale.