Ühingu kolmas liige, hüüdnimega Oraakel elas üleval pööningule ehitatud pisikeses toas, kus puudus igasugune elekter, sest Oraakel lihtsalt välistas selle olemasolu. Kui Maa veel alles oli ja Oraakel juhtus kõndima pimedal ajal mööda linnatänavaid, kustusid kõik laternad ühekaupa tema järel. Oraaklit pimedus ei häirinud, sest tema silmi kattis paks valge  kae. Küll aga pidid kõik need, kes temaga suhelda soovisid, varuma endale piisava hulga küünlaid ja unustama kõik elektriga kaasnevad hüved. Nüüd, kui Maad enam ei olnud ja Kuuvarjutuse riismed üht pisikest maja keset lõputut tühjust jagama pidid, murdis Ronk tohutus raevus pooleks oma roosa tolmuharja varre iga kord, kui Oraakel trepist alla astus ja saabus pimedus, mis ühtlasi tähendas ka Ronga lemmik seebisarja ootamatut katkemist. Lisaks Oraaklile tekitas Rongas viha pimedale mehele kuuluv valge  pikakarvaline juhtkoer, kes küll toitus absoluutselt igasugusest rämpsust, mida põrandalt leida võis ja täitis nõnda elusa tolmuimeja rolli, kuid jättis samas endast maha peotäite kaupa valgeid karvu ja need olid ka ainsad asjad, mida see loom ei söönud. Nii võiski näha kõikjal, kus koer just käinud oli, ideaalselt prahivaba valget karvast rada, mida mööda minnes võis jõuda isukalt tolmuharja juppe järava loomani. Õnneks tuli Oraakel oma toast välja väga harva, mis tähendas seda, et Kaarna tolmuharjade varu ei  oleks tohtinud veel niipea otsa saada.