Kui raamatute trükkimise jätkudes tuleval aastatuhandel tekiks akadeemilistes ringkondades mõte anda välja luuleantoloogia «Sõnarine» viies ehk täiendav köide, siis sobiks seda alustada Elo Vee luulega. Põhjendusi  selleks leidub mitmeid. Näiteks ärgitas Elo Vee (vabandust! kirjutise all seisab Elo Viiding) oma hiljutises «Eesti Ekspressis» (13. oktoober 1995) ilmunud «üleskutses» laskma sündida Uuel Eesti Luule Ajalool. Kahtluseta võib seejuures kõnelda temast endast kui Uue Eesti Luule loojast ja ka eestkõnelejast. Sealsamas kõlanud kutse produktiivsusele innustab aga edasi mõtlema: kui luuletaja avaldab kahekümne üheselt oma neljanda raamatu ehk kolmanda luulekogu tavatul lehekülgede arvul (190!), siis kahekümne  viieselt oleks ta ehk küps täitma üksi terve antoloogia mahu! Võiks siit siis järeldada, et käesolevaga on luuletaja asunud realiseerima oma «esteetilist ideaali» ja tuua platsi kogu kirjandusteadusliku kahurväe. Ent miski tõrgub seda tegemast, relvadega hõrkuse vastu astumast. Lepime parem kokku, et «nii ei tee», kuigi üht-teist teoreetilisest arsenalist kipub rikutud inimese arvustusse sisse imbuma niikuinii.