Siin võib formuleerida: niikaua kui meie ajakirjanduses on lubatavad ja esinevad kõiksugu jämedad vead, ebajärjekindlused, vastuoksused ja keele rumalused ("vähem valusam"), niikaua võime julgesti tarvitada ja proovida kõige kaugemale minevaid uuendusi. Sest niikaua kui meil vigane keel edasi kestab, meil veel ei ole fikseerund keelt.  Ja ettenähtavasti veel nii pea, veel lähema kümne-kahekümne aasta sees ei kao keelevigane keel meie kirjandusest ja ajakirjandusest. Sest meie inimesed, ka valdav enamus meie kirjanikke ja ajakirjanikke, omas ükskõiksuses keele­kultuuri vastu (mis oma korda johtub eestlasile omasest rahvustunde nõrkusest ja vaimlikust hõredusest ning pääliskaudsusest) ei saa võtma vaevaks "Õigekirjutuse sõnaraamatu" õigekeelsustki ära õppida, vaid kulti­veerivad oma vigu kõiges rahus edasi. Ja isegi nooremaile põlvele  ei jaksa meie koolid lähema viie aasta sees kätte õpetada korralikku õige­keelsust ja puhastada nende kirjutamisoskus vigadest, nii et vigadega kirjutamine kestab meil ettenähtavasti edasi julgesti veel paarkümmend aastat. Ja niikaua peab lubatav olema keele kallal uuendusi ja ümbertegemisi katsuda ja ette võtta.