Talvine päev pimenes kiiresti. Süüdati tõrvikud. Kesköö paiku jõudis karavan Keltenisse. See näis suuruselt Calhiga üsna võrdne olevat, kuid tunduvalt vaesema väljanägemisega. Vähemasti  läbi linna sõitmine võttis Shalifi arvates sama aja, mis pealinna ühest otsast teise jõudmine. Kõrbepoeg oleks oodanud mingit uhket linnaserva häärberit kuninganna peatuspaigaks, vahelduseks küünitaoliselt pikkadele madalatele ja ühenäolistele puumajadele, aga paistis, et teekond läheb edasi lääne poole, sinna, kus laius suur Kelteni põlislaas, mille kaugem serv ilmselt juba mingit haldjakeelset nime kandis. Väsinud hobused sikutasid kehval metsateel raskeid sõidukeid veel paar tundi, enne kui ees tuled  paistma hakkasid ja tee ootamatult metsaga igast küljest piiratud lagedal otsa sai. Seal asus midagi väikese kindluse taolist. Kõrge müüri neljas nurgas seisid vahitornid ja seespool müüri olid tihedalt üksteise kõrvale surutud tallid, aidad ja muud abihooned. Keset platsi laiutas vägev kolmekorruseline kivimaja. Saksad kõndisid peauksest sisse, saatjad pääsesid kõrvaluksest vahtkonnale määratud kambritesse, kui hobused hoolitsetud ja majutatud. Seltskonna üle ei pidanud nad kurtma, igasse kambrisse mahtus  kahekordsetele naridele kaheksa meest ja kaks oleks ehk mahtunud ka vahekäiku magama, kui hästi pressida. Sööma kutsuti neid samuti vahetuste kaupa, sest vahimeeste söögisaal ei mahutanud korraga palju. Nii et selleks ajaks, kui Shalif pärast jahtunud suppi magama sai, hakkas kuu juba looja minema.