"Luikede järve" balletti etendati sel aastal ainult kaheksa korda, alati täissaalidele. Nii varusin oma piletid juba aegsasti ja olin väga elevil, et taaskord seda imelist vaatemängu nautida. Tunnistan, et mulle ei istu eriti modernne ballett, kus mustas trikoos tantsijad niisama sihitult väänlevad tühjal laval. "Luikede järv"  on aegumatu klassika. Valgetes pitsides haprad baleriinid sinakas rambivalguses on sama südantlõhestavalt ilusad kui lumehelbed kargel talveõhtul. Ja muidugi Tšaikovski muusika! Lihtsalt vapustav. Etendusse olid haaratud ka New Yorgi balletikooli lapsed, kõige nooremad alles kuueaastased. Kujutan ette, kuidas nende emmed ja issid olid neid jälgides oma võsukeste üle sama uhked kui mina oma nunnut jalgpallimatšil vaatamas vastaseid maha murdmas. Nende etteastete lõpus täitis saali ovatsioon, mis tõi pisara  silma.