Ka need keisrid soodustavad energiliselt linnaelu riigis, eriti ida- ja lääneprovintsides. Linnaelu areng viib juba Juliuste ja Claudiuste ajal provintside majanduselu ärkamisele ja nende emantsipeerumisele Itaaliast. Itaalia saadused ei leia omale sageli enam turgu, eriti on märgatav viina üleproduktsioon. Sellega käsikäes käib Itaalia maaoman­duse kontsentreerumine, sest müügivõimaluse kahanemine annab end tunda kõigepealt väikeste maakohtade pidajaile. Tähtis on ka  see asja­olu, et Juliuste ja Claudiuste hirmuvalitsuse ajal paljud vana aristokraa­tia suuromandid satuvad konfiskatsiooni teel keisri kätte. Suurmaaomandus jääb ka selle ajajärgu iseloomustavaks nähtuseks, kuid maaomanike klassi koosseis on muutunud. Vanad magnaadid kaovad, neid asendavad üheltpoolt keisrid ja nende favoriidid, teiseltpoolt maaoma­nikud linnaburžuaasia ringkonnist. Ühtlasi on muutunud ka rahvastiku üldine sotsiaalne koosseis. Juliuste ja Claudiuste hirmuvalitsus viib pea­aegu täielikule vana  aristokraatia perekondade hävitamisele. Selle ase­mel tuleb uus aristokraatia Itaalia ja romaniseeritud provintside elanikest.