Umbes siinkohal ma hetkel olen. Liiga liberaalseks/vasakpoolseks kah ei saa muutuda sest elu siis ise ränga korrektuuri teeb. Aga parem olla liiga hea kui liiga karm. Headuseks peetu osutub aga  sageli sellekssamaks näivuseks millest alustasime juttu, lahjaks humistlikuks seguks millega meil meeldib elu ja inimesi üle peitsida et koi sisse ei tuleks. Sellel pole aga kannatamisvalmiduse tagatist. Tundub et tagatise annabki kas teistele kannatuste valmistamine või siis ise kannatamine. See singulaarsus mis tuleb läbi vere ja valu ja surma. See ükspidisus. Inimene on nii tehtud et ta vast teisiti ei saagi. Ja seda üheskoos tehes ehk kedagi ohverdades annab see tegijatele sünge pidulikkuse tunde,  vabastava kogemuse. Ehk?