Mitmed praegu loeteldud sugemeist liituvad Walter Pateri isiksuses. Tal oli puritaanlikku sisetundeerksust, kuid antipuritaanlikku janu ilu ja vaimsete elamuste järele. Temas oli kõrgkiriku traditsioonitunnet ja kiin­dumust pühalikku, ülendavasse rituaali, ebakiriklikku usku vaimse elu autonoomiasse, veendumust täiusliku kunsti peenendavast ja suursugustavast mõjust ning vastumeelsust kõige labastava ja odava puhul. Sün­dind 4. augustil 1839, õppis ta  parajasti Oxfordis, kui preraffaeliidid ja Ruskin olid mõjutamas inglise intellektuaalseid kihte. Filosoofilised õpingud arendasid temas skepsist, tutvumine kreeka, ladina, prantsuse, itaalia ja inglise kirjandusega ja kogu Euroopa kunstiga ning eriline vastuvõtlikkus meelil tajutava maailma ilumuljete vastu soodustasid süga­vat esteetilist dispositsiooni. Pater polnud varaküps imelaps, ta akadee­miliste õpingute ametlikud tulemused polnud esmajärgulised, kuid ta vaim süvenes ja peenenes salamahti kaugelt  üle tavalise määra. Tema kvaliteedid leidsid ülikoolis tunnustust, sest ta valiti Brasenose College'i fellow'ks. Selle vanaaegse õppeasutuse müüride vahel ta veetiski suu­rema osa oma tagasihoidlikust elust, mis lõppes a. 1894, mõni päev enne ta viiekümneviiendat sünnipäeva. Kohustetäitmises eeskujulik, üliõpilaste vastu haruldaselt vastutulelik, jäi ta siiski erakuks, kes seltsis vähestega ja kellele tuttavate teretaminegi linnatänavail valmistas piina. Aeglase, kuid järjekindla töö tulemusena hakkas talt  ilmuma esseid ja raamatuid, mis õige pea kindlustasid talle austajate ja pooldajate ringi ja mõne aja pärast tõstsid ta n. n. "esteetilise" liikumise juhiks - au, mida Pater kartis ja püüdis tõrjuda. Ta kirjutas rohkem endale kui teistele, püüdes sõna­deks ja mõttekäikudeks formuleerida oma vaikset, ekstaatilist siseelu. Kaitseks uudishimu vastu kandis ta seltskonnas sageli leebe, paradoksliku iroonia maski. Talle ei meeldind kõmu, mis hakkas tekkima ta nime ümber. Keegi polnud sisemiselt tõsisem kui tema,  kuid ta ei tunnud end olevat kutsut prohvetiks. Oma südant ta ei avaldand täielikult kellelegi. Ta olemust tuleb otsida ta teostest - viiest lühemate kriitiliste kirjutuste ja "mõttekujutuslike portreede" kogust - "Studies in the History of the Renaissance" (1873), "lmaginary Portraits" (1887), "Appreciations" (1889), "Greek Studies" (1895) ja "Miscellaneous Studies" (1895) -, ühest filosoofia ajalugu käsitlevast monograafiast - "Plato and Plato­nism" (1893) -, ühest lõpetet romaanist - "Marius the  Epicurean" (1885), millele ta kulutas kuus aastat -, ja ühest romaanist, mille lõpeta­miseni ta ei jõudnud - "Gaston de Latour" (1896). Pikemat aega see toodang on moodustand estetistliku suuna püha kaanoni, mille laused on saand sama kohtlemise osaliseks nagu kanooniline kirjandus mujalgi, see tähendab, sellesse on pandud väga mitmesugust sisu ja sellest on võetud otse vastassuunalist õpetust. Tähelepanelikult vaadelduna see osutab vaimsust, millel on mõndagi öelda meiegi ajale. Esteetiliselt hur­malt Pateri  teosed kütkestavad asjatundjaid ikka uuesti. Paljud on neis näind inglise proosakunsti, mõned - näiteks veel mõne nädala eest prantslane Maurice Rostand - kogu maailma proosa tippsaavutusi.