Ajal mil Paabel meie kinoekraanidele koputas, jäi see mul miskipärast vaatamata. Minuga on sageli nii, et ei lähe lihtsalt mõnda filmi vaatama, sest tean, et sisu on kurvamaiguline või siis üldiselt masendav. Praegusel ajal on see sündroom muutunud. Ei taha lihtsalt käest lasta võimalusi näha kinos meisterlikke filme ainult sellepärast, et tahaks midagi teistsugust näha. Üks asi on tahtmine aga kui film  on hea, siis jätab see märgi ikkagi maha. Ükskõik, mida enne arvasin. Nii oli ka siis Paabeliga. Peaks mainima, et sama asi oli ka Sügisballiga. Sõber kutsus ja kutsus, aga ma tahtsin midagi muud näha, mis ei oleks nii depressiivne. Igaühel omad vitsad. Innaritu on mulle eelkõige tuttav 21 Grammiga. Muid tema teoseid pole näinud. Okei, Powder Keg on ka mainimst väärt. See, et Paabel sügav, mitmekihiline ning mõtlemapanev on, sai kohe päris alguses aru. Peaosades siis Cate Blanchett, Brad Pitt ning tasemel kõrvalosatäitjad, kes andsid mitmetele pöördepunktidele palju juurde. Film keskendub siis 4-le loole, mis on kõik omavahel suuremal või väiksemal määral seotud. Päris alguses saab näha ameerika abielupaari Marokos reisibussiga  sõitmas.