VAT-teatri lavastusel on 1964. aasta kultusfilmiga mõndagi ühist: näiteks tegelaste nimed ja üsna tuntavalt ka süžee. Vähemalt sama palju on ka erinevat: näiteks lõpplahendus (selles on lihtne veenduda, kui vaadata võrdluseks Arcade Fire'i videot "My Body is a Cage" ehk "Mu keha on puur", mis  filmi finaalist koosnebki). Laipugi on laval vähemalt kakskümmend, seega kaugelt üle kinovesternide keskmise nivoo (kui statistid välja jätta). Nii et tegu on stiilipuhta remiksimisega. Aare Toikka pole vähimalgi määral üritanud kopeerida filmi vahendeid (vesternide staatilised suured plaanid enne järjekordset tulirelvaduelli ei anna selleks erilist võimalustki), lavastus on rõhutatult ekspressiivne ja teatraalne. Nii tekitatakse läbiv võõritusefekt, mingit usutavat Metsiku Lääne õhustikku või emotsiooni  ei püütagi saavutada. Küll on esile toodud kauboifilmide üldine moraal, mida peamiselt iseloomustab luba suure eesmärgi (raha) nimel tappa ükskõik keda ükskõik mil moel. Kusjuures raha on ainult eesmärk, mitte vahend. Kui see ükskõik kui raskelt kätte on saadud, kaob see taas nagu nõiaväel ja kaelamurdev jaht algab otsast peale. Nii on "Hea, Paha ja Inetu" ühest küljest täiesti tõsine Metsiku Lääne lugu meeletust varandusejahist, teisest küljest lõbus ja nauditav mäng. Tegelikult ei kasuta ju kuumusest ja  janust nõrkeva kauboi surma ootav raisakotkas nuga ja kahvlit.