Räägin ühest oma hiljutisest unenäost.    Kujutlege ette sõjaväeõppust, kus sõdurid harjutavad langevarjuhüppeid. Nüüd kujutlege ette olukorda, et kui sõdurid on kilomeetrite kõrgusel lennukist välja heidetud, siis mõne hetke jooksul  pärast hüppamist ilmneb hädaoht, et esimest korda langevad sõdurid võivad kukkuda otse lähedal asuvale miiniväljale.    Nüüd.. mina nägin oma unenäos olukorda, kus üks sõduritest oli enese teadmata sooritanud oma hüppe miiniväljale. Maad tabades jäi ta terveks, sest õnneliku juhuse läbi ei tabanud ta maandudes ühtegi miini. Aga..    .. kuna tuul oli maapinnal piisavalt tugev, hakkas langevari maandunud sõdurit mööda maapinda lohistama. Ja niimoodi see sõdur lihtsalt lohises üle miinide,  kõvade kärgatuste kostudes, sõdurit armetult muljudes. Miiniväljale saabunud kiirreageerimisgrupp maasturitäie päästjatega, kes olid hädaohu ilmnedes miinivälja suunas põrutanud, lihtsalt sööstsid purjetava langevarjuriga ohutus tsoonis võidu. Ja nii hale pilt, et nad olid suutmatud midagi tegema.    Järgmisena nägin ma pilti sellest samas ohvrist, kes oli kopteriga lõpuks miiniväljalt üles korjatud ja kiirkorras haiglasse toimetatud. See sõdur oli lihtsalt nii verine, räbal ja jäsemetu, et tema  olukord tunnistati lootusetuks, kuigi ta oli veel kopteris elumärke ilmutanud.    Hõissa, unenäod!