Sarnaselt sellele, kuidas lähevad moest erinevad muusikahitid, muutub ajapikku ka linnulaul, ning taolised muutused viivad paaritumistõkete väljakujunemiseni ja soodustavad pikemas perspektiivis uute liikide teket.  Bioloogid on juba ammu tähele  pannud, et laululindudel kipub sageli tekkima omalaadne dialekt ehk piirkondlik murre ning et üksikud isendid reageerivad kohalikule dialektile märkimisväärselt tugevamalt kui võõrast piirkonnast pärinevale linnulaulule.  Oluliselt vähem teatakse sellest, mil moel ja kui kiiresti sellised erinevused tekivad.  Uurimaks linnulaulu dialekti muutumist võrdlesid Duke'i ülikooli teadlased samas piirkonnas aastail 1979 ja 2003 elanud valgekiird-sidriku (Zonotrichia leucophrys) populatsioonide lauluviisi ja praeguse laulu mõju tänastele lindudele.  Linnulaulu tänapäevane versioon on uurijate sõnul aeglasem ja madalahäälsem.  Bioloog Elizabeth Derryberry juhitav uurimisrühm avastas kahte vanemat ning tänapäevast laulu lindudele ette mängides, et emased valgekiird-sidrikud lendavad linnulaulu 2007. aasta versiooni peale oluliselt sagedamini kohale kui selle 5 aasta taguse ja veelgi vanema variandi puhul.  Sama seos ilmnes  ka isaslindudel, kes olid tänapäevase meloodia kõlades võimaliku konkurendi otsimisel palju agressiivsemad.  Ajakirjas Evolution kirjeldatud eksperimendis kasutatud linnulaul oli kõigil kolmel juhul sama kvaliteediga, mängis sama tugevusega ning katsetes kasutatud linnud ei olnud laulu kuuldavale toovate isenditega varem kokku puutunud.  Derryberry märkis, et seega võivad paaritumistõkkeid tekitavad ja uute liikide moodustumiseni viivad olulised muutused linnulaulu dialektis välja kujuneda vaid loetud aastatega.    Vaata ka: