Lõpuks peame ometi oletama, et leidub ka neid lugejaid, kes asuvad raamatu kallale mõttega, tundmusega, süvenemisega, püü­des ammutada tast kõik, mis kirjanik sinna tallele pannud. Ja kui raamat on hea, siis lugeja rikastub uute ideedega ja elamus­tega. Aga mis sünnib temaga, kui ta paneb raamatu käest? Saab ta viibida üksinduses, et ka peale lugemist saadud mõtteid ja tundmusi  vaimselt seedida, omaseks teha? Tänapäev soodustab seda toimingut üpris vähe. Ajakirjandus, raadio, kino, kohvikud, telegraaf, telefon ja kümned teised asjad oleksid nagu ainult selleks loodud, et takistada inimest üksi olla, millelgi peatuda, millelegi keskenduda, millessegi süveneda. Inimese närvikava oleks nagu liiga hellaks muutunud, kui et võiks lasta ühtegi tundmust või ideed temasse kauem mõjuda, sest muidu saab tundmusest hullumeelsus ja ideest idée-fixe. Sellepärast siis võimalikult ruttu ühelt  mõttelt teisele, ühest tundmusest teise tundmusse. Nõnda kahaneb heagi raamatu mõju heasse luge­jasse kord-korralt ikka enam, kui võtta tõsiasjana, et elu tempo aina kiireneb, mis toob paratamatult kaasa muljete ja mõtete kaleidoskoobilise vahelduvuse. Juba raamatu kui vaimse väär­tuse püsivus peab muutuma. Ikka enam ja enam pääseb võimule raamat, mille iga üürike, kuna enne kirjutati raamatuid õndsas usus, et hea raamat on igavene. Ameerikas, kellele kõik rahvad Euroopas, aga võib olla isegi kogu maailmas  elutempolt jõudu­mööda järele rühivad, kinnitatakse, et raamatul nagu igal tei­selgi kaubal on oma hooaeg, peale seda kaob ta kui ajast ja arust läinu turult.