Kuna inimene pole autonoomne, iseolev, vaid allub kas Kristuse või saatana valitsemisele, siis järeldus sellest Lutheri jaoks paratamatult, et Kristuse Tõele vastandudes lahkutakse Tema võimu alt ning satutakse kuradi võimu alla. See pole ent sugugi lõplik. Inimene võib end alati uuesti pöörata Tõe poole ning naasta Kristuse võimu alla. Luther ei kaotanud seetõttu elu lõpuni lootust, et ka paavst võib siiski meelt parandada. Paavstluse lugu polnud tema meelest sugugi lootusetu ning paavstlust inimliku institutsioonina oli Luther alati valmis tunnustama. Seda tuleb tänapäeval eriti hoolikalt silmas pidada, et me ei mõistaks paavstlust lihtsalt nime pärast hukka ega samastaks Rooma kirikut paavstlusega. Mitte kirik polnud see, mille vastu Luther võitles, ega ka paavstlus või paavst iseenesest, vaid paavstlus, mis end jumalikuna kiriku üle asetas. Kiriku algse vabaduse taastamine oli Wittenbergi reformaatori eesmärk. Oht uuesti orjastatud saada, teatavale inimeste poolt loodud korrale jumaliku päritolu oreooli omistada, püsis aga ka paavstluse võimu alt vabanenud kirikuis ning just järjekordse orjuse kehtestamist heitis Luther paljudele üliinnukaile uue kiriku ehitajatele ette, kes vanad seadused uute ning sageli karmimatega asendasid ja ennast ühiskonnast eraldasid.