Nii usk kui ka teadus kipuvad aga tänase Eesti ühiskonna kujutluses olema polariseeritud ja fetišeeritud. Teadus on midagi sellist, kuhu Jumalal pole asja. Teadusele on pandud tänamatu ülesanne tõrjuda ja asendada religiooni ja seega on ta ise muudetud religiooniks. Niisiis ei olda oma sügavamas sisemuses religiooniõpetuse vastu koolis vahest mitte seetõttu, et sellele  ei leidu kohta tunniplaanis, vaid seetõttu, et niisugusel asjal ei ole kohta maailmapildis. Teadus on valgunud üle oikumeenia äärte, välja oma empiirilistest piiridest nagu järelevalveta jäetud tainas kausist.