Ei meeldi mulle need üritused enam. Hoidsin hinge kinni, et keegi ei pakuks õhtuseks ürituseks end meile külla. Õnneks ei pakutud ka. Meid kutsuti sellele vaatama  küll, aga vastasin konkreetselt ei. Mul on preagu mingi periood, kus ma ei taha inimesi näha ega nendega suhelda. Isegi vanematega läbi käimine nõuab hetkel suurt pingutust. Ma tean et see läheb mööda mingi hetke pärast.  Lapsed selle eest trallasid jaaniõhtul. Tahtsid väga minna ja ega ma keelama ka hakanud. Lugesin ainult sõnad peale, et KUI peaksite alkohooli tarbima ja õigeks ajaks koju ei tule, siis arvestage, et viimane üritus sel suvel. Kell üksteist helistasid mu järgi. Porised ja väsinud.Pesid  endid puhtaks, panid kuivad riided selga ja pugisid rahulolevate nägudega üle laua kooki :) Ütlesin mehele ka et hea ikka, et õigel ajal koju tulid, endal kah uni rahulikum. Suurem piiga teatas veel, et nii hea olevat kodus olla.:) Uskumatu!  Aga ega kohustuslik lihasöömine meil siis sellepärast ära ei jäänud. Mees sebis hunniku liha ja seda me tegime viiel! erineval moel marinaadi ja grillisime ennast ogaraks kõigel neljal vabal päeval. Mees nimetas seda taastumiseks. No mida iganes....  Lisaks lihale tegin ühel päeval rabarberi-kookose kooki ja teisel päeval maasika vahukoore torti. Sportlasest laps pugis ja ägises ja samal ajal mõmises, ära enam midagi head tee, ma ei jaksa muidu trennis midagi teha. :)    Üks päev näitas Suvereporteris vist, kuidas keegi tark oli välja mõelnud sellise spordiala nagu naise kärutamine. Vaatame meie siis ja mina ütlen , et oh me võiks ka minna sinna. Kärus jõuad mind ikka lükata :) Mees vastas selle peale, et jaksan küll, mäest alla või  jõkke. Uskumatu! Minu nägu sinna juurde võib ainult ette kujutada. Okei, ma saan veel aru et mäest alla, aga jõkke....