"Maadlejat" vaatama minnes olin juba uudistest kuulnud, et film oli valitud publiku lemmikuks; peab ütlema, et tagantjärele ei pane see sugugi imestama, sest elamus ületas ootusi. Ameerikalik, muidugi; võib-olla tõesti rohkem "meestekas"; kuid kumbki joon ei häirinud. Visuaalselt lihtne, näitlejatele oli palju ruumi jäetud, ja seda õigusega. Rourke kandis oma vananeva, endiste aegade illusioonides elava macho rolli nii sädelevalt ja valehäbita välja, et pool filmi ma lihtsalt irvitasin ja teise poole soovisin, et oleksin selline tüüp, kes on võimeline kinos töinama pistma (mnjah, kuidas seda tehakse… müstika). Korraks panin silmad kinni ka (siis, kui klambripüstoliga vehkima hakati   ), kuid korrakski ei jäänud muljet, nagu oleksid rämedad stseenid eesmärk omaette. Lihtsalt - kes ka ei "võidaks", tõeline võitja on verejanuline publik. Ja peategelane sureb tegelikult juba üpris filmi alguses, selle haleda lepliku naeratusega arsti jutu peale - edasi on küsimus vaid selles, kuidas surra. Ei, pagana võimas asi.