Üldse oli saja aasta jooksul, mis Wiini ja Pariisi kongresse üksteisest lahutab, teaduste ja tehnika hoogne areng mitmekesised uued võimalused loonud aja ja ruumi äravõitmiseks. Liikumise hõl­bustamine ja teadete edasiandmise ennekuulmatu kiirendamine olid tervest maailmast teinud ühe kultuurilise organismi ja tunduvalt suu­rendanud tema üksikute osade vahelist rippuvust. Kuid sellega  suu­renesid ka rahvaste ja riikide vahelised hõõrumistasapinnad, kuna eri üksuste huvipiirkonnad nüüd üksteisega teravamini kokku põrkasid ja sagedamini üksteisest läbi lõikasid kui eelmisil ajajärkudel. Sise­poliitiline demokratiseerumisprotsess soodustas omakorda seda üldist keerulistumist ja mitmekesistumist. Kellestki sõltumatute autokraatide asemel juhtisid nüüd rahvaste saatust oma hääletajate masside usaldusest kantud ja nende masside meelemuutusest rippuvad riigi­mehed, kes välispoliitikaski ei saanud  talitada oma pead, vaid ala­tasa pidid arvestama oma valijate nõudeid ja soove. Poliitika juh­tide, peaministrite tegevus rippus parlamendist, parlament - vali­jaist, kuid valijate meeleolu mõjutamisel ja kujundamisel mängis "seitsmes suurriik", oma mõjult ja enesetundelt enneolematul viisil kasvanud ajakirjandus esimest rolli.