Samas Hollandi  praktika näitab [Diekstra:1993], et eutanaasia ja abistatud enese­tapu juhtumeid on märgatavalt vähem kui arvatakse (kokku umbes 1.8% sur­madest). Järelikult viimased kartused võivad olla pisut äärmuslikud. Samuti on nende puhul tegemist argumentidega enesetapuabi läbiviimise tingimuste kohta - kui kriteeriumid enesetapuks on piisavalt ranged ning protsess keeruline, siis võib eeldada, et inimesed ei otsi oma probleemide lahendamist eelkõige enesetapuabist. Sama argument kehtib ka hirmu kohta meditsiiniarengu  kängumise osas: kuni enesetapuabi või eutanaasia on reglementeeritud kitsalt lähtudes vaid pikaajaliste kannatustega inimestele, keda ei ole võimalik ravida, siis jääb selleks kvalifitseeritud inimeste hulk piisavalt väikseks, et välistada "ühiskondliku tüüplahendi" teket. Seda lahendit saab vältida ka võttes tarvitusele adekvaatseid meetoditeid enesetappude ennetamiseks ja suitsiidi- ning depressiooniproblemaatika äratundmisel [vt ka Mayo:1992]