Minu metsaigatsus lõppes siis sellega, et teise semestri teisel päeval juhuslikult jooksin raamatukogus otsa paarile matkaseltskonnatüübile. Noh, jäimegi siis paatama, kuni kellad kajama hakkasid ja meid raamatukogust välja aeti. Sündis  mõte minna paar päeva hiljem Peipsi peale - uuele väikesele matkale. Mõeldud, tehtud ;)       Täna hommikul siis pakkisime kuskilt saadud auto inimesi täis ning asusime mööda lumist Eestit Peipsi poole teele. Kui olime otsaga juba Nina (või siis Naba, nagu väikesed sõnaapsatused lubavad) külas, asusime soomekelguotsingule. Pärast päris paljude kohalikega rääkimist (kes panid vabalt eesti-vene segu) õnnestus meil leida üks tjotja, kes naerulsui meile jääleminekuks kelgud andis. Rannalt avanes täiesti  uskumatu pilt - nii kaugele, kui silm seletas oli Peipsi kaetud jääga ning mitte ainult! Kalurid (kellest pooled olid lätlased, nagu me hiljem avastasime) katsid jääd mustade täppidena umbes sama kaugele. Igaüks istus oma augu juures, mõni oli isegi telgiga. Kõik see kokku tekitas imeliku atmosfääri, nagu mõnes ulmefilmis...       Viie peale olid meil kolmed uisud ja kolm soome kelku. Tükk aega seiklesime jää peal, proovides isegi kalapüüdmise ära. Jää pakkus meile oma kunstilisi vorme ja mustreid  ning hääli. Ma pole enne kuulnud jääd selliseid hääli tegemas! Kriuksud-piuksud ei toimunud mitte ainult sinu jalge all, vaid kajasid üle kogu ulatuse.  Ei jäänud muud üle, kui seda kõike vastu võtta nii silmade, kõrvade, kui ka kopsudega :)