Põhiseadusi koostatakse murranguaegadel ja nende järel. Enamasti on nad kantud mineviku hirmudest. Neid luuakse tavaliselt värske halva kogemuse põhjal ja selle halva tagasipöördumise vältimiseks. Nii püüdsid Ameerika 1787.a. põhiseaduse loojad lausa paranoiliselt vältida monarhiat ja populistlikku demokraatiat. Natsismi hirm  ja Weimari Vabariigi läbikukkumise halb kogemus suunas Saksa kaasaegse põhiseaduse koostamist. De Gaulle tahtis 1958.a. iga hinna eest vältida IV. vabariigi parlamendi paralüüsi. Näited võib tuua veelgi. Ja nii kirjutasid ka Ida-Euroopa riigid, sh Eesti, oma uued põhiseadused eelnevale halvale kogemusele toetudes ja seda vältida püüdes. Ja õigesti tegime, võime täna tagantjärele tõdeda, sest oleme suutnud tagasikukkumist seni vältida.    Võimu kohtulikul järelevalvel on ca 250 aastane ajalugu.  Juba Prantsuse revolutsiooni aegadel, täpsemalt 1748, kutsus Montesquieu, ise ametilt kohtunik, rangele võimude lahususele, taandades siiski kohtu osa võimule alluvaks seaduse suuks - bouche de la loi" ja kohtuniku riigiametnikuks ning koondades võimukeskme seadusandja kätte . Napoleon levitas selle doktriini edukalt üle kontinendi. Atlandi teisel kaldal Ameerikas võtsid aga asjad oluliselt teise suuna, kus ülemkohtu esimees John Marshall viis sisse seadusandluse ja täitevvõimu aktide kohtuliku kontrolli. Ja  seda olukorras, kus Põhiseaduses endas sellekohane expressis verbis pädevus esitatud ei olnud. Need kaks erinevat suunda konsolideerusid Euroopas läbi pika arengu esmajoones saksakeelse õiguskultuuri kaudu kaasaegseks põhiseaduslikkuse kohtulikuks järelevalveks. Laskumata siinjuures õigusajaloo detailidesse näeme, et kaasaegsele demokraatiale, mille lahutamatuks osaks on ka põhiseaduslikkuse kohtulik järelevale, eelnes 200 aastat arengut. Enamikku aega meie selle arengu osalised ei olnud.