Valmistades ette oma järjekordset autoriõhtut (detsembris oli mul neid neli), põrkasin vastu tõelist loomingulist kriisi. Kus häda kõige suurem, seal abi kõige lähem. Hüüdsin kauguste tagant appi oma hea sõbra, tema tegi otsa lahti, ning kahe peale saime hakkama sellega, mida ma hetkel üksi ei suutnud. Et siirdun blogi(jõulu) puhkusele, saagu järgnevast luuletusest minu ja mu kalleima sõbra jõulutervitus  kõigile neile, kes tagasihoidliku luuletari päevaraamatut loevad.  Kui maailm väsis tülist, riiust, rutust,  siis teie juurde läkitati meid.  Käest hoides otse jõulumuinasjutust  me tulime, sest armastame teid.    Me käime koos ja ikka ühte sammu,  sest nõnda oli Lunastaja soov.  Me teame, et te ootasite ammu,  me kaksikvaim on täna erk ja loov.    Üks loendab silpe, teine sõelub sõnu,  käest kätte käivad sulepea ja vihk.  Koos loomine on  puhas lust ja mõnu,  kui põske riivab sõbra kuumav pihk.    Teid kõnetame kaunis kirjakeeles,  ses kunstis on meil kahel kõrgeim järk.  Et õrnad soovid kõik teil püsiks meeles,  saab lõppu seatud õhkamisemärk.    Kui suutsime teid korraks nakatada,  me ühistaidust võtke ahne sõõm,  et valud-vaevad võiksid vakatada  ja hinge jääks vaid üllas jõulurõõm.    Kauneid jõule ja õnnelikku aastavahetust! Armastan teid kõiki väga!