Kui Harryl proovipäev seljataga põrutas ta tuhatnelja kodu poole, sest külalised pidid tulema kella 18.00 ja meil oli vaja parajalt ettevalmistusi teha. Alustasime sellest, et läksime poodi moona järele. Kui oma üüratute kompsudega viimaks tagasi jõudsime avastasime oma suureks õuduseks, et võti mis Jaanikal alati truult ridikülis istub on teinud vahva kadumistriki. Loomulikult polnud ka meie aasiaatidest  toanaabritest mitte ühtegi sel hetkel kodus. Nii me siis istusime tund aega enne külaliste tulekut kahekesti suurte kompsudega oma maja ukse ees ja ei osanud midagi peale hakata. Pärast mõningast ahastustunnete läbielamist, hakkasime koos maja ümber käima lootuses, et oleme varem olnud lohakad ja hajameelsusest mõne akna lahti jätnud. Ja leidsimegi! Nimelt olime oma magamistoa WC aknale pisikese prao sisse jätnud. Nüüd aga oli probleem selles, et meie ja selle imetoreda akna vahel oli ca 2m kõrgune paksust  plekist aed. "Pole probleemi" mõtlesime esialgu, sest Harry oskab ronida küll aga kui võrdlesime hoolikamalt akna laiust ja Harry korpulentset ent igati armastusväärset tagumenti sai meile selgeks, et "No way no how!" Ühesõnaga kui keegi meist üldse sealt aknast läbi ronib siis saab see olema Jaanika. Vedasime siis maja eest aia juurde prügikonteineri ja saimegi suuremate vigastusteta Jaanika üle aia. Pärast mõningast muukimist õnnestus tal ka aken piisavalt lahti tirida ning end kenasti tuppa vinnata. Pärast  hakkasime veel mõtlema, et kui ta poleks aknast läbi mahtunud poleks ta ka tagasi üle aia saanud, sest teisel pool ju prügikonteinerit ei olnud. Ei taha mõeldagi mis me siis oleksime teinud. Olles nüüd viimaks majas sees, otsustasime, et Harry pakib kompsud lahti ja Jaanika läheb jalutab tagasi poodi võtit otsima. Nimelt mäletasime mõlemad selgelt ainult ühte hetke kui Jaanika võti sai kadumistrikki teha ja tahtsime võtit tagasi. Kui Jaanika oli poolel teel poodi helistas talle keegi hüsteeriliselt naerev  Harry ja rääkis, et ta oli võtme leidnud ühest poekotist. Ühesõnaga võti ei olnudki kukkunud maha vaid hoopis ühte meie poekotti ja oli meist kogu aeg kõige rohkem poole meetri kaugusel olnud. Kui me ei teaks paremini oleksime kindlad, et see võtmenärakas naeris enesele vaikselt terve aja pihku.