Ja vana hea maavärinate eest vastutav jumal (kes iganes ta siin on, antiigis oli selleks, küll mõneti iroonilisel moel merejumal Neptunus) ei lasknud mul kaua laeparanoiade all kannatada ja juba järgmisel ööl toimusid väikesed eksperimendid. Kuna iga tõsikindla teadusliku katse aluseks on kordustepõhine valim, siis tõepoolest - mind ei tabanud viimasel ööl mitte pelgalt üks juhuslik maavärin, vaid ikka kohe kaks. Kõigepealt saatis, ilmselgelt juba kogenud  eksperimentaator, teele sellise nõrgemat sorti värina. Mis oli ometigi piisavalt tugev, et mind üles äratada, kenasti virgaks raputada ja ka hirmumassinad mu peas tööle kruttida. Ja siis, nii veerand tundi hiljem lajatas juba korraliku kõikumisega. Otsustasin väsimusest lähtuva küünilisusega siiski voodis püsida, arutledes isekeski vabanduseks, et kõige paremini lae sissekukkumise ulatusest saan ju ma teada oma kõige tundlikumat mõõteriista, iseenda keha, kasutades. Orgaanilisele lihamassile mõjuvate  muljumiste tugevuse jõuan ma veel ehk oma viimasel eluviivul kenasti välja arvutada, või kasvõi mingi klassilise hinnangu anda. Nii ma seal voodis hüpeldes mõtlesin, ent ei miskit - lagi isegi ei iitsatanud... Loodetavasti eksperiment veel kestab ja selle kaudseks tõenduseks kavatsen ka täna öösel magama heita!