Anders Fogh Rasmusseni kandidatuur NATO peasekretäriks on tektanud Taanis paraja segaduse, sest ühelt poolt nõuavad Vasakpoolsed (Venstre, tõlge natuke eksitab partei orientatsiooni osas, vt. lähemalt wikipediast), et Fogh selgitaks enda kandidatuuri ning teisalt väidab Fogh ise, et ta pole kandidaat.    Sellest aga ei piisa. Berlingske Tidende poliitika kommentaator Thomas Larsen kirjutas, et on ainult aja küsimus, kui Fogh nimetatakse NATO peasekretäriks. Ja Larsen pole ainus, kes on veendunud Foghi kandidatuuris. Endine justiits- ja kaitseminister Hans Engell ütles Jyllands Posteni vahendusel, et pärast tänast Foghi iganädalast pressikonverentsi, kus Fogh tõrjus NATO peasekretäriks kandideerimise kõik 17 küsimust, on ta nüüd veendunud, et Fogh on põhikandidaat peasekretäri kohale.    Lisaks Taani enda vaatlejatele, on Foghi tõenäolisest valituks osutumisest kirjutanud ka Süddeutsche Zeitung ja Financial Times. Kolme Euroopa suurriigi toetus Foghile on suur samm ning kuigi esialgu mitte lõplik kinnitus, siis üsna paljuütlev tuulte suunast. NATO tippkohtumine on 3.aprillil ning selleks ajaks peab olema valitud uus peasekretär ning samuti uus Taani peaminister. Viimane tekitab aga Jüütimaal paksu segadust, sest Foghi vastus on seni olnud  . Paljud on siiski üsna veendunud, et Fogh kaob Taani poliitikast. Fogh on juba kohtunud koalitsionipartneritega ning arutanud uute võimalike arengute üle. Tõenäoliselt oli jutt võimalikust uuest peaministrist.    Suurbritannia, Saksamaa ja Prantsusmaa toetus Foghile on suur samm. Lisaks kirjutas Aftenposteni finantsportaal E24.no mõni aeg tagasi, et käes on Põhjamaade kord peasekretäri kohaks. Norra enda kandidaadil - välisminister  Gahr Størel - suuri võimalusi ei nähta ning see-eest on Põhjamaad valmis toetama Foghi. Usustavasti teevad seda ka Baltimaad ning Ida-Euroopa.    Foghi valik pole aga küsimusteta. Talle pannakse ette kaks miinust - Iraagi sõja tugev toetamine ning Muhammedi pildiskandaal. Esimese toetamisega oli Fogh suures vastuolus paljude Euroopa suurriikide juhtidega, kuid kuna Saksmaa ja Prantsusmaa on Süddeutsche Zeitungi andmeil juba avaldanud toetust Foghile, siis kaob see miinus osalt ära.    Teine ja märksa prbleemsem küsimus on pildiskandaal. Fogh on alati toetanud rangemat immigratsioonipoliitikat ning lubanud saata riigist välja kõik imaamid, kel pole õigust Taanis elada ning kes jutlustavad Taani riigi vastu. Pildiskandaal lahvatas anti-Taani demonstratsioonilaine üle kogu islamimaailma, kuid Obama on tahtnud Clintoni visiidiga Indoneesiasse näidata enda häid kavatsusi suhete parandamiseks islamimaailmaga.    Kui Afganistanis on üha levimas anti-Lääne meelsus, siis on üsna raske  seletada puštunitele, et meil on head kavatsused, kui kogu eestvedamise otsas on nende identiteeti riivanud peasekretär Anders Fogh Rasmussen. Ja see ei ole vähemäärav faktor. Just seal samas piirkonnas - Afganistanis - 170 aastat tagasi algasid anti-briti ülestõusud just osalt tänu sellele, et valgeid peeti kombelõtvadeks ning moslemi aud riivavavateks tegelasteks. Briti leitnant Richmond Shakespeari Herati teekaaslased kohkusid 1840.aastal Kaspia mere ääres venelastega kohtudes nende kommete pärast nii ära,  et nad palusid Shakespearil koheselt tagasi Herati pöörduda. Veelgi radikaalsemad vaated valitsesid Kabuli afgaanide seas ja sellelt laengult juhatati sisse esimene anglo-afgaani sõda 1839-1842. Lugedes viimase aja kirjutisi Afganistani teemadel, siis on kõigile selge, et Lääne-vastased hoiakud üha süvenevad afgaanide seas. Paljud on vastu uute vägede saatmisele. See on lihtsalt liiga viljakas pind radikaalsetele imaamidele. Kui Pakistani ja Afganistani külaimaamidest on vähe, siis üsna otsekohesel  Ahmadinejadil oleks kindlasti midagi öelda.    Professor Carl Pedersen American Studies keskusest ütlebki tänases JPs, et pildiskandaal võib sundida Obamat Foghi mitte toetama. Sama asja eest on hoiatanud ka Türgi, kes on Taani raadio vahendusel ettevaatlik Foghi valimisel NATO peasekretäriks. Türgi arvamust võetakse kindlasti arvesse, sest Türgi on üks võtmeriik Lähis-Ida probleemide lahendamisel. Süüria küsimuse vahendamine on üheks näiteks.    Kogu selle loo juures on üsna kummaline kuulata  Hollandi suursaadik NATO juures Herman Schaperi kommentaari Sikorski aadressil, et meil on vaja kedagi, kes liidaks ning mitte ei lahutaks. Siit saab välja lugeda prioriteediasetuse - Venemaaga ei kemple, kuid islamimaailmaga küll. Väga selge, et Venemaa-kriitikul on raske NATO etteotsa saada, eriti ajal, mil silda on uuesti ehitama hakatud. Tuleb välja, et Venemaa on ikkagi prioriteet. Jah, kelle käpad ulatuvad Kesk-Aasiasse ja Iraani. Ja ükskõik, mis teedpidi minnes, lõpuks Afganistani.    Washington Post on aga käinud välja veel ühe võimaliku kandidaadi ning see on Kanada kaitseminister Peter MacKay, kes ütles ühel pressikonverentsil vaid seda, et peasekretär ei pea ilmtingimata olema eurooplane. Diplomaatiline, kuid kõnekas.