Kokkuvõtvalt - see teos oli justkui lõunasöök kolm tundi peale ärasöömist :) Narratoloogia oli õhuke, see oli vaid kattevari, mille alla tegelik sisu oli hõredate niitidega traageldatud. Eelkõige oli see teos ulatuslik, äärmiselt sotsiaalkriitiline kollaaž praeguse ühiskonna tuhandest  valupunktist: inimhinge müüdavusest ja kannatuste odavusest, alkoholismist, petmisest, salatsemisest, näivusest, võimu-, asjade- ja rahaihast, armastuse juhuslikkusest ja absoluutse viletsuse grandioossest võidukäigust hingetühjuse üle. Samuti oli antud sisule ennekogematu kultuuriline mõõde - tõlkimata vene keel (jah, tegelikult sain aru, kuigi olen juba see noorem põlvkond, kes enam seda ei mõista), prantsuse, saksa ja inglise keel, kõik see kultuuride paabel ühes supikatlas, mis kees tegelikult kultuurilise  kandepinna mõttes väga isuäratavaks hautiseks. Väga hästi töötasid kõik ootamatuse- ja karikeerituse elemendid (eriti see koht, kus kokkutulnud rikkurid peidavad silmad pihkude varju, et mitte vaadata asotsiaali "kui me teda ei vaata, siis äkki ta läheb ise minema!"), kõik need otsesed ja peidetud vihjed teistele suurte sotsiaalsete taustsüsteemidega teostele (Onu Vanja, Dante "Jumalik komöödia", vana testament, Jaapani filmikunsti stilistika ja tähendusmustrid, Goethe, Nietzsche, Moulin Rouge) ja see jumalik  küllus, see pillutatus, hakitus, ülerõhutatus, absurdsus ja kohatine painav venivus, kus tuli neetud suure pühendumusega järgida režissööri petlikult järje kaotanud, tuima ja halli uitmõtet, mis lihtsalt kiusas vaatajat, tehes talle vaatamise võimalikult ebameeldivaks ja raskesti seeditavaks :) Kõik see metatasandilisus, kus lugu on tegelikult hoopis mulje miljonist erinevast juba jutustatud loost, see töötas suurepäraselt, lihtsalt vaimustavalt, ja üle pika aja tundsin siirast rõõmu, et Eestis, ja kardetavasti  ka maailmas, on üks inimene saanud võimaluse teha midagi sellist, mille kohta 95 inimest sajast deklareerib "Haige hobuse unenägu!" ja ülejäänud 5 saavad ühe elu suurimatest elamustest. ja meeldis, ausõna, südamest meeldis see, et Veiko Õunpuu on astunud sellise suure ja pika ja üsna surmapõlgurliku sammu edasi - sinnapoole, kus puhas kunst kõigest müümisest ja turundusest hoolimata ja sellele vastukaaluks ikka veel edasi elab.   "Püha Tõnu kiusamine" on homne film, mis tuleks ilmtingimata täna ära  vaadata.