Selleski küsimuses tekkis keiser Wilhelmi ja Bülowi vaadete vahel erinevusi. Bülow kaldus pidama konverentsi asjatuks, Saksa huvidele isegi kahjulikuks. Telegrammis Londoni saadik Metternichile 13. oktoobril arvas ta, et keskriigid jääksid konverentsil tõenäoliselt alla Venemaa, Inglismaa, Prantsusmaa ja Itaalia blokile. Ühtlasi julgustas Bülow Austriat, teatades kohtumisel 13. oktoobril Szögyeny'le, et keiser Wilhelmi esialgne kerge  vastumeelsus anneksiooni suhtes olevat maad andnud täielikule heakskiidule. Konverents ei oleks keskriikide huvides, millist seisukohta ei või aga praegu veel avalikult esitada. Igal juhul arvestagu Austria igasugu toetust oma lepinglase poolt. Wilhelm II meeleolu suhtes ei olnud Bülowi informatsioon päris õige, nagu nähtub keisri marginaalidest. Igatahes näeme Bülowi informatsioonist Szögyeny'le, et ta viis oma seisukoha anneksiooni suhtes kindlasti läbi. On ilmne, et ka konverentsi küsimuses kantsler suutis õige peatselt alistada keisri oma vaateviisile. Juba 12. oktoobril näib Wilhelm II kalduvat pidama konverentsi ideed ainult Izvolski võtteks, millega see lootvat päästa oma prestiiži kodumaalaste ees, ja on ilmselt konverentsi vastu. Sama seisukohta avaldab ta 15. oktoobril: parem, kui üldse mitte ei tuleks konverentsi, mis niikuinii kujuneks kohtumõistmiseks keiser Franz Josephi üle; Saksamaa ei võta osa sellest, kui Austria kaasa ei tule. Mõni päev hiljemini nõustub keiser isegi vaenutegevuse puhkemisega Bulgaarias teravuste pärast Türginiaaga, kui ainult ei tuleks "neetud" konverentsi, millest Saksamaal on oodata vaid halba.