Mul oli tegelikult plaanis kirjutada sellest, kuidas päkapikumütsi kandmine inimesi mõjutab. Lahendasin sel aastal talvemütsi puudumise probleemi kavalalt - hankisin endale hoopis päkapikumütsi. Need on praegusel hooajal teadagi väga moodsad, ühtides kõikjale riputatud jõuludekoratsioonidega. Ja noh, kui arvestada sinna juurde minu punane mantel ja lühike kasv - olengi  päkapikk valmis (peaaegu). Igatahes on mulle selgeks saanud, et kui tänaval nähakse kedagi päkapikumütsi kandmas, siis tuntakse vajadust kuidagi reageerida, tihtipeale naeratatakse. Mina tunnen siis jällegi kohustust vastu naeratada. Nii me siis naeratame, sünged ja endassetõmbunud eestlased.  Tegelikult aga ei õnnestu mul selle teooria osas M.O.T.T. öelda, sest tänane bussijuht tegi minu eksimuse mulle ruttu selgeks. Ikka räägitakse inimestest, kes pärineksid mõtteviisilt justkui nõukogude ajast. Ajast,  mil kas või imepisikese võimutäiusega tüüp sai rahulikul südamel nautida selle kuritarvitamist. Teadmises, et võimu juurde saades inimesed muutuvad (väga harva paremuse poole), pole samuti midagi uut.  Eriti sageli kerkivad sellised tujurikkujad esile seal, kus on ilmne, et igasugune protest tekitaks ebameeldivusi just protestijale. Nii on Võrus ainult üks koht, kuhu enda kingi parandusse viia, ning kunagi ei tea ette, mis tujus sind seal oodatakse. Bussijuhtidel on sama eelis, sest üldiselt on inimene  arvestanud kindla kellajaga, vahel piletigi varem ära ostnud, seega võib nõmetseda küll. Loomulikult ma ei väida, et kõik sobival positsioonil inimesed seda halvasti ära kasutavad, kuid sama väär oleks uskuda, et seda kunagi ei juhtu. Minu tänane kogemus seisnes näiteks selles, et jõudsin bussijaama bussiga ühel ajal, seega piletit mul veel polnud. Bussijuht pidas seda aga äärmiseks häbematuseks ning otsustas piisavalt ebameeldival moel mulle sellest teada anda. Palun vabandust, kallis bussijuht, et ma ei  tulnud bussijaama 15 minutit varem kohale ning sina isiklikult pidid end vaevama ja mulle pileti müüma.