Kodus haigena tuleb igasugustele huvitavatele mõtetele. Arutlesin täna endamisi, et ei tea kas ma kirjutan oma blogisse liiga isiklikke asju? Et kas ma kirjutan siia sellest, millest ma tegelikult ei tohiks kirjutada? Samas mõtlesin ma jälle, et ma pole kunagi midagi siia kirjutades kahetsenud, asjad mis päevavalgust ei kannata, pole siia kunagi jõudnud. Kõik, millest kirjutan, tuleb otse südamest, vahest emotsioonidest liialt  mõjutatuna, aga siiski. Ei midagi, mida häbenema peaksin.  Küsisin õelt nõu, ta arvas, et olen jah liiga isiklikuks vist läinud. Ta soovitas mingitesse piiridesse jääda. Rääkisin sellest ka sõbrannaga, kes arvas, et mitte mingil juhul, ei tohiks ma sellepärast põdeda. Et asju, mida kõik ei peaks lugema, peaksin ma kirjutama ümber nurga nii, et aru saavad vaid need, kes seda tõepoolest mõistma peaksid. Ise aga mõtlen, et mõlemal variandil muutuks blogi sisu ja mõte. Ja siis kaob üldse isu. Kuigi ega see  mingi kurb sündmus poleks, blogisid siin maailmas on mustmiljon.    Ja kuna blogile on tekkinud igasugu huvitavaid lugejaid, keda ma siia eal oodata poleks osanud, siis paneb see mõtlema tõesti. Samas igat juhtumit päris üks ühele siia kirja pannud pole ma kunagi, alati on miski muudetud või välja jäetud, et mõni kõrvaolev isik end puudutatuna ei tunneks. Nii pole ma kunagi rääkinud nende inimeste nimedest, elust või olust, kes siit vaid korra mõnest üksikust postitusest läbi on hüpanud. Vahel isegi  mõnda vana postitust lugedes mõtlen, et "möh, kes see veel oli kellest ma siin räägin". Paneks midagi isikupärast kirja, saaks kohe aru. Ma ei tee seda kunagi - meelega. Siis unustan nii mina kui nemad ja keegi teine ei tohiks ka karvad turris kaela karata.    Senikaua kuni kõik on õnnelikud, ajan vist oma rida edasi. Kui see ükskord mulle halvasti kätte maksma peaks, süüdistan ma iseend. Ehkki kui midagi tõepoolest peaks juhtuma, juhtuks ta varem või hiljem, olenemata selle blogi isiklikkusest.  Vist.