Eelmisel kolmapäeval tegin siis pidulikult esimese sõidu. Lasin laululava all pidamismääret peale, st alla panna ja tuhisesin rajale. Ilm juhtus olevat päris hea, lõpuks küll hakkas vaikselt tuiskama, aga sain ikka valges suusatada. Ise mõtlesin küll, et vaat kui tuleb kuri Priit Pullerits ja pärast kirjutab ajalehes, et "igasugused käpardid ei tohiks ikka  suusarajale ronida, kui mehed maratoniks treenivad", aga selgus, et Priit käib õhtul hiljem. Ja üldse oli meeldivalt vähe rahvast liikvel. Hakatuseks kukkusin dendropargi rajale keerates potsti istuli maha, aga edasi polnud vigagi. Viimati suusatasin viisteist aastat tagasi, aga paistab, et teoreetiliselt on see sama mis jalgrattasõit - ei lähe päris meelest ära, jalga jala ette oskad ikka lükata. Ja paaristõuge on hoopis lihtne. Dendropargi esimene tõus muidugi ehmatas pisut, sest sealt ju otse üles ei  saanud enam ning ilmnes, et vabastiili õppimise olen ma omal ajal vist vahele jätnud. Aga tuletasin endale meelde, et Kristiina ka ükskord ei sõitnud, vaid astus mäest üles (ma ise telekast nägin) ja sammusin vapralt mäe otsa. Peab ütlema, et neid tõuse-langusi on seal kohe mitu. Esimesel langusel olin veidi kahtlev ja otsustasin, et päris püsti on kõige parem sealt alla sõita. Lollus muidugi, sest esiteks on nii kõige kergem maha kukkuda ja teiseks, alati on võimalik pidurdada. Hoog ei olnudki kõige suurem ja  teine mäeküngas läks palju libedamalt. Nagu me telekast näinud oleme, saab edukalt pidurdada võttes kinni eessõitja suusakepist või siis keppe maad mööda lohistades. Kuna minu ees kedagi ei sõitnud (tagant tuli inimesi küll, üritasin nad viisakalt mööda lasta, aga paar tükki läksid viuh nii et ma ei saand ee-d ega aa-d öelda) siis kratsisin keppidega ja töötas küll. Kepid olid muide 10 cm liiga kühikesed, peab vist uued ostma endale.