ghostface killah ja rnb pole tõesti nii halb kooslus teades kuidas tony starks on tõeline 60-70ndate souli armastaja ning selliseid asju varemgi võrdlemisi edukalt teinud. "Ghostdini: The Wizard of Poetry In Emerald City" (superluks nimi innit) on järjekorras 8. ning ehk kõige innovatiivsem album. Wizard of Poerty saund triivib nii kaugele garaažisoulibiitidest, mille üle ghostface terve oma karjääri räppinud on. ghostface saab  siiski nii-ja-naa suurepäraselt hakkama. tema olek igal träkkil on lihtsalt meeletu. "Stapleton Sex" on meelale biidile võikalt peale räpitud suguhümn. tegemist on kõige graafilisema sekslooga, mida minu kõrvad kuulnud on. "Guest House" on üks lugu sellest, kuidas… õige, ghostface avastab oma naise teise mehe juurest… jälle. kogu farss ghostface'i, shareefa ja fabolousega on albumi tipphetk. kui kogu album oleks nii keskendunud lugude jutustamisele, mida ghostface aeg-ajalt teeb oleks Ghostdini täistabamus.  kahjuks tirib teine pool albumi alla. "Goner" koos Lloydiga ja "She's a Killah" on jääpurikas kõrva halvad. igasugust talenti on võimalik kuidagiviisi originaalselt ära kasutada, aga Lloydi refrään Ron Browzi auto-tune ei paku mitte midagi uut. albumi lõpetab ghostface'i 4 aastat vana laulu "Back Like Dat" remix, koos Ne-Yo ja Kanye Westiga. ma ei hakka midagi ütlemagi. ghostface'i on võimatu vihata, aga seda albumit mitte. mulle meeldib umbes pool sellest, mis siia kokku on pandud. teist poolt ma jälestan.  veider.