Animatsioon, mis oleks kui hariliku pliitasiga skitseeritud ja siis liikuma pandud, köitis minu meeli kõige enam. Osalt seetõttu, et halli-, musta- ja valgeseguse värvidega stiil sobis muljetavaldavalt hästi kujutamaks aadli riietuses vanameest ja tema nelja põrgulikku koera, kes juhuslikke möödujaid lõhki kiskusid. Vanamees vaatas oma koerade rünnakuid alati saatanlikult ülevoolavalt rõõmsa ilmega pealt ja paistis  seda kõike nautivat. Hariliku joonistusstiil muudab vanamehe silmad põhjatuteks heledateks aukudeks ning tema eemaletõukavalt jubedaks vihaselt moondunud nägu esindab puhtehtsat kurjust. Terviklikke lugusid on kokku 4, mille hulgas on nii tavalisemaid kui ka eredamaid palu, aga õnneks on neid viimaseid rohkem ja seeläbi ongi kogu film elamus missugune. 1. lugu pöördub meenutusena minevikku, kus üksik poisike, olles kibe putukahuviline, leiab metsarajalt kõrvale astudes pesa, kus pesitseb kummaline putukas.  Keeruliste ema-poja suhete tõttu peidab poiss putuka kindlasse kohta, kuid avastab purgu, kus putukas oli, hiljem tühjana. Järgnevatel öödel kuuleb poiss alati krõbinat, mida saab teha ainult putukas, aga poiss ei näe metsast leitud kummalist loodusimet mitte kunagi. Kui poiss ülikooli läheb, on tema olukord seal keeruline. Suhteid on raske alustada, sest kui oled maakohast pärit ja pole kogu oma lapsepõlve teise inimesega, kes pole sinu ema, rääkinud, siis on see arvatavasti tõesti raske. Kord kohtab poiss  imeilusat tüdrukut, kellega paistab kõik laabuvat, aga ainult seniajani, et kõik košmaarseks õudusunenäoks kujuneks ning edasiste ulmeliste/võigaste sündmustega on seotud ei keegi muu kui kord metsast leitud kummaline väike putukas. See, et lood olid praktiliselt ilma muusikata, mulle meeldis. Nii oli iga situatsioon kuidagi mõjuvam, aga kui oleks lisatud dramaatilist muusikat, siis valdaksid mind praegu hoopis teised tunded.