Jube äge on vaadata, kuidas aeg jookseb. Augustikuu on ju juba!    Claire küsis täna, kaua ma Uus-Meremaal olnud olen, ja ma vastasin, et neli kuud. Nüüd, kui istusin verandale sülari seltsi, hakkasin kuid sõrmedel üles lugema - märts, aprill, mai, juuni, juuli - ja tuli välja, et hoopis viis kuud on.    Viis kuud! Mis siis õigupoolest toimub? Toimunud on? Lebo. Jätkuvalt lebo.    Ma elan ikka veel üheskoos paarikümne endaealisega Lemon Tree hostelis. Mul on  enda voodi, strateegiliselt laua ja pistiku kõrval, harjumuspärane trajektoor hommikul pesuruumi ja siis tagasi kööki, lemmik diivan telekatoas. Mul on Alexis, prantslasest ilmarändur, kes südant ravitseb ja elu mõtet taga otsib; Joe, kes varbaotstelt külmavärinaid üles saadab; tihke Sunderlandi aktsendiga Steve, kes mind vähemalt korra päevas diivanil lömastada üritab; Nat, kes naerab istanduse jamasid pea sama hoogsalt kui ma ise; Jenny, kellega ma täna peaaegu kulmurõnga tehtud sain; Pierre, kes alati,  kui pärast pidu purjus on, kõva häälega "Estonia! Estonia! I love you, Estonia!" karjub ja ridamisi teisi, kes mulle õudselt meeldivad.    Mulle meeldib siinne seltskond, väga meeldib. Ma ei arvanud, et mul ohtrasti kanepit tõmbavatelt kuttidelt üldse nii palju õppida on - aga ometi on.    See on teistmoodi olemine, see seljakotiga rändamise olemine. Me vastutame ainult iseenda eest. Me läheme hommikul tööle, maandume pärastlõunal tagasi hostelisse, vahime telekat, ajame verandal juttu,  keerame magama - ja siis algabki uus päev. Igal teisipäeval käime kinos, laupäevaõhtuti linna peal, pühapäeval magame laupäevaõhtut välja. Üks nädal. Teine. Kolmas. Ja nüüd, neljas juba.    Meil ei ole töökaaslasi, kellega maid jagada - ainult viinamarjataimed on. Meil ei ole arveid, mille tasumist jälgida - ainult hostelimaks. Meil ei ole lapsi, paljudel elukaaslasigi. Koolidest on akadeemilised välja võetud. Meil oleme ainult me ise, kelle eest hoolt kanda, ja see on kõik.    Me oleme  Joega palju istunud ja juttu ajanud. Ta lahkub homme hommikul, millest mul omal kombel kibedasti kahju on, aga ma olen talt hästi palju õppida jõudnud: muretu olemist eelkõige, aga mahedat otsekohesust samuti. Kuidas see oligi, kuidas ta ütles? "Find a job, lose a job, change a job, get fired from a job - it doesn't matter. That's what it's all about." Joe'l on plaan nii umbes kahe aastaga Kanadast Patagooniasse rännata ja töid, mida ette võtta ja seejärel kaotada/vahetada, arvatavasti hulgi.    Poistes on seda muretut elan-täna-ja-mis-homme-tuleb-selgub-homme olemist, mis mulle koledasti meeldib. Samuti üks Joe "pärleid": et osadel inimestel töötab aju lihtsalt teistmoodi ja teise kiirusega kui teistel, ja see lihtsalt on nii. Mina tõlkisin selle, otseloomulikult, kohe iseendale sobivasse keelde, et ma võiks tegelikult panna kõrvad lukku kõigi nende inimeste suhtes, kes mulle pidevalt "Mann, sa mõtled liiga palju" laulu laulavad (iga kord, kui ma seda JÄLLE kuulen, on mul tahtmine öelda, et ah, minge  teate kuhu!) ja lihtsalt olla mina ise, rahul sellega, et ma olen see, mis ma parajasti olen.    See on jube äge, tegelikult, lihtsalt olla. Mitte mõelda sellele, mida keegi eeldab, et ma võiks olla, ja mitte üritada kõigile neile ootustele vastata, vaid lihtsalt olla see, mis ma parajasti olen. Korra ma olen sellest juba kirjutanud, kaks korda pole vist mõtet.    Foxi liustikult tuli eile kiri - neil on kõrimulguni avaldusi ja mina seega arvestusest väljas. Faking Eesti working holiday  leping!, oli mul esimene mõte. Siis tuli kurbus. Siis leppimine. Ja siis - mõistmine, et see tähendab midagi muud.    Mulle jäi meelde, kuidas Andy kirjeldas üht oma sõpra, kellel on "true backpacking spirit" - elamine tänases päevas, muretus, elurõõm, juhuslikud tööotsad, kulunud teksad. Ma kuulasin siis, kõrvad püsti peas, ja teadsin sisimas, et ma ei ole see: mul ei ole "true backpacking spirit".    Nüüd aga, kui Foxilt tuli vastus, et liustik jääb minu jaoks sel aastal ära, sain ma  aru, et see tähendab, et mul on pea aasta "true backpacking spirit" olla. Võib-olla tõesti? Minna suveks põhja, kuhugi, kus on surfilained, seada end sisse samasuguses hostelis kui Lemon Tree (vot see on üks Uus-Meremaa eripärasid: siin on ropult lihtne seljakotirändur olla!), möllata seltskonnaga rannal, hulkuda laupäevaõhtuti linna peal, olla jõulude ajal kuskil rannal lõkke ääres? Lihtsalt olla, samamoodi, nagu ma praegu neljas nädal Blenheimis olen?    Saatsin üleeile Grahamile sõnumi, et ma  tunnen end niiiiii noore ja niiiii tugevana! Kakskümmend neli, täiesti pauer vanus! Mul on võimas keha, mis laseb mul teha kõike, mida ma tahan. Ma jaksan joosta. Ujuda. Hambad välguvad heledalt, kui ma naeran. Verevalumid paranevad hästi, kusagilt ei valuta - noh, vähemasti permanentselt ei valuta ;). Maailm on ees avali, mõistus nokib. Mul on niiiiii palju võimu sees!    Ohh, see on veel üks neid asju, mis ma olen üheskoos Marleniga õppinud, et hoopis lihtsam, kui pöörata ümber miskit, mis on  valesti, on pühenduda asjadele, mis on hästi, ja neid võimendada. "Kui oled sõja vastu, siis ole rahu poolt. Kui oled vasuse vastu, siis ole külluse poolt."    Mul on praegu palju-palju õnne sees - ja ma kavatsen seda edaspidigi võimendada.    Ma ei tea, kauaks mul eesti keeles kirjutamine sahtlisse jääb. Inglise tõlked tulevad praegu üsna hästi välja, mõte jookseb libedasti, aga iseendast ja Uus-Meremaast ja eesti keeles ei ole üldse tahtmist kirjutada.    Õhtu on jahedaks  kiskunud, tuul on tõusnud. Viin oma sülari ja magamiskoti tuppa, haaran köögist mõned kiivid ja lähen telekatuppa - teised vaatavad parajasti "Wolverine"-i. Kell on peaaegu südaöö, aga homme on vaba päev, võib kasvõi lõunani magada.