.. käisime täna koos koolis. Teate, ta on ikka nii hea mul. Mõistab mind poolelt sõnalt, kunagi ei mõista hukka, on täiesti nõus minuga. Lihtsalt, imeline kaaslane! Iialgi ei jäta ta mind üksi. Alatiii ma võin temale toetuda. Nutta koos  temaga, sest ta mõistab mind. Nii hea! Ma isegi ei võta omale koera, sest mul on... Mina! Ma ei kujutaks oma elu üldse temata ettegi. Ta on täpselt selline nagu ma oma unistustes nägin. Mu jaoks ideaalne. Parim maailmas. Isegi näiteks kui ma olen mõnikord üksi, suudan ma ikka ennast naerma ajada vaid temale mõeldes. On ikka kentsakas kuju. Parim, mis minuga juhtunud!    Tegelikult olen ma talle vahepeal liiga suuri nõudmisi seadnud ja tahan tulemusi kähku, sest aeg möödub ruttu ja elutempos tuleb  asju võimalikult kiiresti saavutada. Aga ta on nagu ingel, sest ta saab sellest täiesti aru, kui ma isegi pahandan. Olgugi, et ta vahel ennast selle pärast halvasti tunneb, kui ei suuda ennast minu ees piisavalt teostada. Ta teab, et tegelikult saab alati paremini. Ma ütlen seda talle iga päev. Samas suudan ma pea alati teda jälle motiveerida ja talle tegutsemiseks jõudu pakkuda, kui ta millegiga siiski rahul pole. Ma usun, et ta saab siiski hakkama. Ta on ju tubli mul.    Üks asi, mis mind ka pisut  närvi ajab, on see, et ma pean ikka veel tema peput pühkimas käima, kui ta mind hõikab. Selles mõttes nagu jumala äpu. Hoolitse nagu vanuri eest. Nii kettasse ajab mõnikord. Kõike tee tema jaoks ette ja taha ära. Aga see pole midagi, sest ta on ikka nii hea. Selle headusega korvab ta kõik selle, mida ma tema heaks tegema pean. Kuhu kõikjale ma tema pärast jooksnud ka olen, milliseid peavalusid tema peod on mulle põhjustanud, kui palju ma olen tema sokke toast koristanud ja teda ikka hommikuti õigel ajal  üles ajanud. Ma tean, et me saame koos hakkama. Alati oleme seni saanud. Ja me anname endast kõik, et see traditsioon säiliks. Isegi kui mõni sõnelus või arusaamatus esineb, me suudame kompromisside ja kokkulepeteni jõuda. Vahel kutsume sõbradki appi, nemad ka aitavad. Tihtilugu räägime sõpradega küll probleemidest üksteise selja taga, aga tuleme siiski lahendusega hiljem välja ja kõik laabub taas kenasti.    Nüüd ta ju räägib, et tahab tööle minna. Ise käib koolis. Aga ta on siiski suur mees,  olgugi et palju hoolitsust vajab. Aga jumala eest, käed-jalad mehel küljes, tehku aga, kui soovi ja jaksu on. Mu meeles on ta küll nii palju võimekas ja ennast kehtestav, et mõlema kohustusega toime tulla. See nõuab küll talt mitmeid ohverdusi, on ta ka kõigile inimestele sel teel aina vähem olemas, aga ma ütlen talle vaid, et see kõik teenib vaid parema hinda. Ega ta siis elu lõpuni kooli kõrvalt tööd tee! Ja pealgi, kui tahab oma elujärge parandada ja ise ennast materiaalselt kindlustada- lasku käia!    Mõnikord ta mulle räägib, et inimene on ise oma eluraamatu kirjanik ehk siis ise tuleviku loojaks. Jah, ta on filosoofiliste põhimõtetega. Mõtlen, et kas see teda nii inspireeritult pühenduma panebki? No igatahes, ta ütleb ka, et ei suuda minuta elada, olen tema jaoks kõik, mis on temast armas. Ise mõtlen, kas ta seda ka siiralt ütleb või vaid minu rõõmustamiseks, sest alati ei vasta tema sõnad ju tema tegudele. Võib-olla kardab ta minust ilma jääda? Ei tea ju kaua võib kuluda uue leidmisega. Siinkohal  ehk veidi arg, kardab muutuda. Kuid suhtenõustaja on meile öelnud, et "ärgu me muretsegu, inimene ei muutu kunagi. Jääb ikka selliseks, nagu ta alati on olnud." Lisab veel, et "see on geenidega päritud." Nojah siis, tark inimene on rääkinud.    Ah, aga mis ta temast ikka pikalt räägin. Ei ole mõni üldse huvitatudki. Seepärast jätan ma talle ka seltskonnas tähelepanu osutamata, et keegi temast ei huvituks ka. Muidu keegi vaatab, et meil koos nii vahva, hakkab kade ja siis võtab mult ära. Ta on minu  õnneks veidi tagasihoidlik ka, ei mängi väga seda esimest viiulit. Pisut põeb, et teda hakatakse muidu tema lapsepõlve hüüdnime järgi kutsuma. See oli vist "ego" kui nüüd meenutada.