L. Brunschvicgi  filosoofia tulemusena võiks märkida vastuvaid­lematut võidukust empirismi ja ka Kanti krititsismi suhtes. Brun­schvicgi arvates käsitas Kant mõistuse ja kogemuse vahekorda liig­selt staatiliselt ja skemaatiliselt ja lahutas nad umbes nii, nagu me lahutame vormi, mis annab kuju taignale, koogist, mis väljub vormist (l'experience humaine, lk. 608). Kanti idealismi peab täiendatama empiirilise realismiga. Kanti kausaalsuse mõistest paistab, nagu tahe­takse kogemusele ette kirjutada, mida ta peab olema.  Brunschvicg pöördub aga kogemusele, nii nagu ta on, selgitades ajaloo eriajastutel esinevaid käsitusi kausaalsusest. Sel teel loodab Brunschvicg teed rajada immanentsele, nii progressiivsele kui vastastikusele kriiti­kale, mitte ainult erinevate arvamuste sidumatule kogule. Brun­schvicgi filosoofia on inimese ajaloo filosoofia.