Käisin Ozzy kontserdil. Kui olin kahekümnene, tundus mõte Ozzy oma ihusilmaga nägemisest täiesti absurdne, kuid  nüüd, oh imet, nägin. Veel üks põhjus olla tänulik nõukogude korra kadumisest. Meie aja häda on selles, et me laulame liiga vähe. Mitte lõbuks või meelelahutuseks,  vaid selleks, et hing saaks tiivad ja  lendaks sinna, kus on tema koht. Ära materiaalsuse muredest kõiksuse ülevuse juurde. Mingil määral saab laulmise  puudust kompenseerida muusika kuulamisega, n. ö. laseme teistel enda eest laulda. Ja Ozzi on minu eest seda palju  teinud. Minu jaoks on palju head muusikat ja tavaliselt kvalifitseerub muusika heaks ikka oma sisu järgi. Ozzy puhul on  ka muusika sisu hea, kuid midagi on seal veel, millele ei oska hästi nimegi anda. Olen ikka püüdnud  tabada, et mis see  küll on. Nüüd, kontserdil, sain vist aru. Kuid, järgemööda. Kontserdile saabudes ei otsitudki mind läbi, mille üle, arvestades varasemaid kogemusi, olin isegi natuke imestunud.  Istusin oma kohale ja vaatasin inimesi. Minu puhul on suure hulga inimeste nägemine tavatu sündmus, niisiis lõbustasin  end rahvamassis inimeste nägemisega. Suure hulga võrdlusmateriali olemasolul on tunduvalt lihtsam inimese olemust  näha, kui ainult ühte vaadates. Nii ma siis istusin ja  vaatasin inimeste olemust. Päris lõbus oli. Oli uhkeid ja  tagasihoidlikke, nahaalseid ja tolerantseid, keskendunuid ja vilavil silmil õllemüügikohta otsivaid. Igasuguseid Hierarhia on Saku saalis hästi paikka pandud. Inimeste enamik hõivab keskse ja suurema osa ruumist, neist natuke  kõrgemal istub keskklass, istub, mitte ei seisa nagu lihtrahvas. Neist kõrgemal, rõdul, on ülemad, keda ka siiski on  suhteliselt palju. Kõige kõrgemal, privaatsetes kabiinides paiknevad äravalitud. Äravalitutel on hea  vaade kõikidele  klassidele. Lihtrahvas vaevalt äravalituid märkabki. Neil on omavahelgi trügimist, tunglemist küll. Laest, tsingitud torude  vahelt, keerleb alla mõni propellerina tiirlev, prošektoritest helklev träbal. Näe, üks ei tiirlegi allapoole, vaid püüdleb  gravitatsiooni trotsides hoopis üles. Ikka on keegi, kes teeb asju teistmoodi kui kõik ülejäänud. Millal küll kontsert pihta  hakkab. Püüan leida mingit märki. Ahaa, küllap siis, kui pultide ja arvutiekraanide keskel igavlev  helitehnik oma  hajameelsuse minetab ja lavale keskendub. Saali mõlemas küljes paiknevates müügikohtades vahetavad rahatähed ja  õlut täis plastiktopsid vilkalt asukohti. Käib üks kõvem mürts mida soolikadki tunnevad, vist algab, helitehnikgi on nüüd  traksis. Oh seda mürtsu küll, mis nüüd lahti läheb. Lapsepõlv tuleb meelde, kuis sai kõrv vastu raadiot Luxemburgi  kuulatud. Vaevalt oli kuulda, kuid ema ikka pahandas, et mis lärm see on, pane kinni. Nüüd on sama muusika nii valjult,  et segab seedimist. Hea et ema ei kuule. Võimas, mitte eriti hea, kuid, ohoo kui võimas. Bassitümps paneb keha  vibreerima, niiet on tunda kus üleliigsed rasvakilod asuvad. Midagi on ses muusikas küll puudu. Võimu on palju, sisu  nagu vähevõittu. Noh, ootame Ozzi ära. Tulebki vaheaeg. Trobikond juhtmepoisse veeretab lavalt minema posu kaste  ja teine trobikond veeretab teised kastid asemele. Ei tea miks küll, aga huvitav vaadata, kuidas nad kui sipelgad  koormaga edasi tagasi  voorivad. Nüüd siis. Algab. Seal ta ongi. Ozzi ise. Väike värin jookseb mööda selga. Kas tõesti  Ozzi. Noorepõlve iidoliga kohtumise ebareaalsusest reaalsuseks saamine väänab tegelikust nagu pesunaine pesu. Ja  polegi eriti tähtis, et helitehnika pole just suurem asi, tegelikult, hmm, isegi täitsa jama. Pole isegi aru saada mis lugu  see parajasti tuleb. Saku saali plekist ja plastikust keskkond keerab akustika segamini nagu oleks keegi suure lusikaga  teinud kümmekond segavat liigutust  esindusliku restorani peakoka firmaroas. Tähelepanelikumal kuulamisel hakkan  taipama, et kehv akustika võib ka taotluslik olla. Sest Ozzy, see Ozzy, kelle hääle lausa ebainimlikku täpsust olen alati  imestanud, laulab nagu mööda. Pillimeestegi kidrakäigud meenutavad ähmaselt tuttavaid lugusid, kuid üldiselt on see  üks monotoonsusele kalduv jura. Muusikas puudub täpsus ja konkreetsus, kuid peamine, sealt puudub hing. Aga..., kui  mõelda siis... . Minu jaoks on see elu suursündmus, kuid nende  jaoks seal laval.... Kui teed midagi hästi, hingega, siis  jääb seda hinge ka sinna tehtava sisse ja seda on seal näha, juhul kui oma nägemist liialt materiaalsusele ei keskenda.  Kuid kui teed seda asja juba kümnendat korda, või sajandat, või mitmesajas kontsert see Ozzyl juba on. Paratamatult  minetad hingelisuse ja teed tuttavat liigutust nagu konveieritööline. Asjast aru saanud, ei kurvastagi ma enam niiväga,  vaid naudin tooliväristavat mütsu, muusikat lasen oma isiklikest  mälupankadest. Kaubanduslik tegevus  õllemüügiputkades ei lase ennast kontserdi edenemisest segada. Laval jookseb Ozzy veeämbritega edasi tagasi ja  loobib vett rahva sekka. Liigutused on tal kuidagi...noh...See, kuidas ta käsi pea kohal kokku lööb ja need omavahel  kuidagi täpselt kokku ei saa, vaid ikka kuidagi poolviltu. Ja need tema hüpped on nagu ärahellitatud jõmpsikal, kel pole  aimugi, kuidas asju käte abil oma tahtele allutada, vaid heidab käed laiali kui mittevajalikud, ning üles alla  hüpates  hüüab: tahan Seda. Siis plahvatab mu peas mõte. Just. See vist ongi Ozzy viletsus ja geniaalsus. Ilmselt ei olegi tema  keha päriselt selles maailmas, vaid siiamaile on jõunud ainult see osa, millega on võimalik muusikat teha. Ja ja, küllap  olete kohanud inimesi, kelle keha on kohal, kuid vaim on nagu puudu, noh Ozzy puhul on vastupidi. Kui maailm oleks  seebimulli sisemus ja me sündimise läbi mulli sisse satuksime, siis... kõik ei saagi päris sisse. Osad jäävad  seebikilesse  pidama. Pool sees, pool väljas. Oleneb siis, kas sees on materiaalsus või vaimsus. Selles siis ongi Ozzy  hääle omapära. Seal puudub inimlik materiaalsus.Äritegevus õllega aga kestab katkematult terve kontserdi ja selle lõppedes tunduvad ostjad müüjad isegi kergendust  tundvat, et midagi enam ei sega..