Kui Agu Sihvka kombel kõik ausalt ära rääkida, tuleb alustada sellest, et mu  esimene auto - üheteistkümneaastane Honda Civic -oli minu omanduses oleku esimesel talvel ilmselt veel sama akuga, millega ta 1985.aastal tehasest välja lasti. Igatahes kuulus 1996.aasta talve argihommikutesse alatine stseen, kus mina, autokauplusest ostetud "krokodillid" näpus, õues venelasest trepikojanaabrit ootasin, et autot käima saada. Protseduur oli lihtne: mõlemal autol kapotid üles, krokud akude külge, tema auto käima ja siis minu auto käivitamine. Ma isegi harjusin sellega ära ega pabistanud enam  üldse, kui auto käima ei läinud. Lõpuks aga väsisin naabri heatahtlikkuse kasutamisest siiski ära ning kord Tallinnas käies ostsin isa abiga autole uue aku. Ja krokud kinkisin hulk aastaid hiljem onutütrele Kaile, kes tegi onu Ennu Žiguliga (mis oli umbes sama vana kui Kai ise) oma esimesi sõite.