Kujutan ette, et kui neli aastat üksikul saarel isolatsioonis passida ning iga päev ellujäämisega tegeleda, siis arenevad meeled teravamaks. Keskmine tööinimene võib küll ise öelda, et rabab ellujäämise nimel. Siiski on see rabamine pigem rabamine mugavuste nimel. Reaalselt eksistentsile ohtu pole. Ja kuna väikeste mugavustega  nüristatakse oma meeli, siis ei osatagi enam palju väärtuslikku tähele panna.