Üks kaubamaja eskalaatoritest seisab juba mõnda aega. Esimestel päevadel, kui ma sealt käisin, oleksin iga kord peaaegu pikali kukkunud. Mitte sellepärast, et eskalaator oleks mu jalge alt ära sõitnud, vaid vastupidi, sellepärast,  et ta seisis paigal. Ma nägin tehnilisest rikkest teavitavat hoiatussilti juba eemalt, eskalaatorile astudes teadvustasin endale sajaprotsendiliselt, et pind, millele ma astun, ei liigu, vaid seisab paigal. Aga ikkagi, kui mu saabas puudutas metalset astet, läbis kogu keha iiveldav nihe, umbes nagu kõikuvas laevas merehaiguse alguses. Ma käin sealt igal hommikul tööle minnes ja igal õhtul töölt tulles, ja harjumus liikuvast trepist on lihtsalt liiga sügavale üle keha lihaskiusse sööbinud, et puhtalt  ratsionaalse teadvuse jõuga oleks võimalik seda ületada.    Kas pole midagi sarnast toimumas meie progressimütoloogiast läbiimbunud ühiskonnas? Kõigi inimeste sügavaimatessegi teadvusetasanditesse on sisse ehitatud arusaam lineaarsest progressist, mis pidevalt kuskil "toimub", tehnoloogiast mis pidevalt "areneb"? Kui tihti olen ma diskussioonis mingi probleemi tehnoloogilise lahendatavuse üle põrganud argumendile "oota veel paarkümmend aastat, küll siis näed" või "sada aastat tagasi arvati ka, et.. blah  blah". Kõik näivad seda uskuvat.    Juba sõnapaar "tehnoloogia areneb" ütleb nii mõndagi meie arusaamast. Tehnoloogiat mitte ei arenda valges kitlis onud laborites, vaid tehnoloogia areneb. Tehnoloogia on mingi olend või mõistus või nähtus, mis on laotanud ennast üle maakera, hõljub meie ümber õhus ja areneb. Inimese ja riiklike institutsioonide ja teadusasutuste ülesanne ei ole seda mitte esile kutsuda, vaid "soodustada". Ei, ma ei näri lihtsalt väljendi kallal tähte. Need väljendid väljendavadki  valdavat mõtteviisi, et tehnoloogia areng toimub juba kuidagi iseenesest. Ta on nagu mingi sammal, mis kasvab ja levib igale poole. Sammal selles mõttes, et ta on lihtsalt "aja küsimus".    Ma ei sea seda mõtteviisi halba valgusesse, me ei arva et sellel midagi viga oleks. Ma tahaks lihtsalt, et mõni teist sisendaks endale kogu jõust, et eskalaator seisab. Ma tahaks, et mõni suudaks sellest progressimütoloogiast väljapool olles tehnoloogia ja progressi üle mõtiskleda. See on seotud mu magistritöö  teemaga. Mul on vaja värskeid mõtteid. Ja siin mütoloogia sees on õhk juba suht umbne :)