"aga ta ju ei tahtnud mind!" teeatab õde teatraalselt kurva ohkega ühe oma eksi kohta. kui eile õhtul meie juures koos õues istume ja kohvi joome.  "kohutav, ja mina pean temaga mingil määral veel tööalaselt suhtlema", teatab seepeale õe elukaaslane. "kuidas siis, kas stiilis, et ..tänan...., et mulle ka midagi jätsid!?!?  opaaaa...naljakas...aga ka  midagi täiesti uut....sellise nurga alt polegi kunagi asjale lähenetud.  " kumb siis on hullem, kas suhelda õe eksidega, kes ta maha on jätnud või nendega, kelle tema on maha jätnud?" tahan mina seepeale teada.  hetk vaikust. segadust.  "nendega, kes tema (õe siis) on maha jätnud. " saan lõpuks ebaleva vastuse. justkui vastu tatmist.  "vist!" lisandub nagu iseenesest otsa. kuna vastus paistab üllatavat teda ennastki. sest poleks see nagu õige, kui läheb vastuollu loogikaga.  naerma ajab  sellegipoolest. meid mõlemaid.  paradoksaalne, kas pole. see mehe au ja uhkus. teeme lõpetuseks kokkuvõtte.