Aga see on alles eellugu. Samal päeval, teel koju. Tulin üle Viru väljaku, kui mu tähelepanu köitis vilkurite ja sireeniga kiirabiauto, mis peatus Postimaja ees. Lõppenud  ajakirjandustunnist oli adrenaliin endiselt laes ning pikemalt mõtlemata tormasin sündmuskohale - keegi oli kukkunud ning pea lõhki löönud. Kiirabi viis kannatanu minema, aga minul oli tunne, et voh, vot siin on tõeline uudis! Küsisin, nagu Lembit oli õpetanud, kommentaari kukkumist pealt näinud kassatädilt ja ühelt vanapapilt ning kribasin uudise, istudes sealsamas pingiserval, kaustikust rebitud ruudulisele paberile valmis. Siiamaani mäletan - pealkiri oli "Veri Postimaja põrandal!" (pealkirjade reegliteni polnud Lembit  ilmselt veel jõudnud).  Sarnase pealkirjaga uudis korjaks tänapäevases online-meedias klikke oi kui palju. Aga aastal1993 saatis Rahva Hääle toimetaja mu samas majas (Ajakirjandusmajas loomulikult) asuvasse Õhtulehte (sest kuhu ikka saadetakse totakad oma ideid pakkuma tulevad tüütud allikad). Õhtulehes võeti mu julla vastu küll sõnadega "vaatame", aga kuigi ma ostsin mitu päeva igal hommikul lehe, ei näinud ma oma nupsu kunagi ilmumas.