Mul on neist hollandlastest kohe kahju. Mõelda vaid. Igal kevadel istutavad nad miljoneid sibulaid. Igal kevadel rajavad nad uue muru. Ja seejärel avavad nad üheks kuuks oma kuulsa Keukenhofi  igasugu untsakatele uudistamiseks. Seejärel hekseldavad nad kogu selle töö ja vaeva ja väärtusliku kraami pinnasesse ja jälle istutavad. Ikka miljoneid suve- või püsililli. Ja jälle ainult paariks kuuks.  Meil on siin palju lihtsam. Igal kevadel puhkeb miljoneid õisi. Kollaseid. Pole neid keegi istutanud ega külvanud. Ise tulevad ja tegutsevad ja õilmitsevad. Ja vaatepilt pole ilmselt halvem kui seal kaugel. Kuidas seal tegelikult on, ju ei teagi. Käivad ja sehkendavad, aga pilte ei raatsi keegi  näidata:). Tuleb leppida omamaise iluga.  Seda siis niikaua kuni inimene lubab. Õied on ju  imeilusad, aga need lendavad puuvilla meenutavad ebemed enam mitte. Nii suurel pinnal nagu meil, pole meile pähegi tulnud teda välja torkida või mürgitada. Niikuinii tuleb uuesti. Ja oma elu totralt raskeks teha pole me ka planeerinud.