Vaatasin just oma märkmeid, mida Soomes kirjandusseminaril osaledes paberitele kirjutasin. Need osutusid lihtsalt liiga igavatekas, et neid  muutumatul kujul siia ümber lüüa. Mõnes mõttes on vist isegi hea, et kirjanduse Kulka mulle seni läptopi ostmiseks raha poel andnud. Eelselektsioon ja enesetsensuur toimivad täiega.  Igal juhul oli tegemist Soomes legendaarse debüütkirjanike seminariga, kuhu valiti 80 soovijast 11, kellele isegi sõitu kinni ei makstud ning sellele arvule lisandusin mina, kellel kõik kulud kaeti. Edukas debüütkirjanik Eestist. Üldiselt oli tegemist algajate kirjanike instrueerimisega: kuidas pidada pingetele vastu, kui teine  raamat enam nii palju tähelepanu ei saa kui esimene. Kuidas seda teist üldse kirjutada. Kirjastamisprobleemid. Fondid. Residentuurid. Viimaseid kahte on Soomes ja vist üldse Läänes tohutult palju. Inimeste entusiasm minna mitmeks nädalaks kuni pooleks aastaks kusagile pärapõrgusse kirjutama on hämmastav. Sellega seoses -- üks ettepanek mulle.  Debüütkirjanikud, välja arvatud mina, tunduvad oma uut ala tõsiselt võtvat, olgugi mitmel neist karjäär muus valdkonnas täiesti olemas. Soome-jaapani ärimees ja  presidendi tõlk, kes kirjutas tähelepanu äratanud gayromaani. Tema vasak silm on poolkinni ning mõjub pimedana, sest tüüp läks vahetult enne kirjandusseminari oma meesõbraga kaklema. Ta teeb äri eksklusiivsete jaapani lõhnapulkadega. Naine, kes on tähtsal kohal soome klassikalise muusikaagentuuris. Väga suurt kasvu ning algul üsnagi pragmaatilisena mõjuv naine, kes kirjutas suurepärase romaani, mille tegevus on paralleelselt üleminekuaja ning Anna Ahmatova aegses Peterburis. Ma loen selle raamatu sealsamas  läbi. Ilus stsenarist, kes on kirjutanud sci-fi romaani sellest, kuidas Soome ja Norra omavahel sõdivad ja kogu ühiskond muutub. Loomaarst, debüütromaanikirjanik. "Noor vihane luuletaja", poiss, kelle nägu tõmbleb. Kristina Normani kaksikõena mõjuv bestselleri autor, noor lesbi, kelle on kaasas poisilik, aga sama kena pruut.  Satun teistele ilmselt tuttavamasse situatsiooni, kus tuleb kohtumisel publikuga oma tekste lugeda. Kuigi nad on ühe mu novelli selle seminari jaoks soome keelde tõlkinud, kirjutan  kohapeal uue teksti. Soome keeles ja oma kohtumisest baltisaksa orjaga.  Mul on korduvalt tunne, et mul on seljas valed riided -- liiga pidulikud selle väikese küla palkmajakompleksist motellis. Järved on kahjuks ümbruskonnast puudu.  E käest laenatud ehteid kannan ikkagi. Ja võrksukki. Ja kõrgeid kontsi -- kuigi tunnen end kohati Ida-Euroopa hoorana. Olin võtnud kaasa õhtukleitide poole kiskuvad riided, sest olen oma tavakeskkonnast väljas ega pea kindlasti midagi rasket tassima nagu muidu. Mul  läks aastaid, enne kui aru sain, et asjade tassimine ja kontsad ei lähe mitte kokku.  Ma otsustan, et jään Pentinkulman Päivien peaüritusele ega sõida Tallinna perfokat vaatama, ometi osutub see üsna tüütuks Väino Linna teemaliseks kirjanduskonverentsiks, millelt põgenen. Mitte et seal külas kuhugi minna oleks. Ostan ühe ettekande pidaja, kes mõjub huvitavalt, dokumentaalromaani soome naiskaardiväest I Maailmasõja ajal. Anneli Kanto "Veriruusut".  Lõpuks viiakse kõik osavõtjad kohaliku eksootika  mõttes vaatama nähtust  , peotantsuõhtut puust laval sügavas metsas. Sügavat muljet avaldab klahvpillimängija stilistika (värvitud vuntsid, valge maika, läikivad valged shortsid ning umbes viiskümmend viis eluaastat), samuti kõigil kohalikel kultuuriüritustel (kirjanikud kohtuvad publikuga, maakonnavanema vastuvõtt,  ) tsirkuleeriv keskealine homopaar oma otse meeleheitliku stiilsusepüüdega. Must lakknahk,  föönisoeng, bakenbardid, suured firmapäikseprillid, valged kauboisaapad, kitsad neoonkollased püksid .  Kuulen, et eelmisel aastal oli üks debüütkirjanik end maavanema vastuvõtul veiniga üle valanud, maavanema naise kätt suudelnud ja sellele öelnud: "Nai minut.  ".  , kommenteerib minule seda lugu edasi rääkinud gayromanist ja  Soome-Jaapani ärimees.