Esiteks, meil on erinevad ellujäämise kogemused, mida võime vastastikku kasulikult vahetada. Meie pysime praegu euroopaliku kultuurrahvana, st meie keel ei ole selles mõttes hävimisohus nagu ida pool, samas hävib ta võõrmõjude ohjeldamatu sissetungimise läbi. Meie muu originaalne kultuur on aga peaaegu täiesti hävinud. Pole olemas eesti kaasaegset muusikat või eesti kaasaegset arhitektuuri, mis oleks selgelt rahvuslik. Erinevalt näiteks jaapanlastest, kellel on äratuntavalt jaapani arhitektuur ja muusika. Jaapanlaste kõrvale julgen praegu panna marid, kelle estraadimuusika, mida mängitakse kitarride ja trummidega, on äratuntavalt mari muusika, kuigi ta pole etnograafiline ega folklooritöötlus. Samamoodi mari õmblusvabrikud ja keraamikatöökojad kasutavad rahvuslikku ornamenti. Kui mei midagi niisugust tehaksegi, on sellel mingi Stieglitzi kunstikooli maitse juures. See on läbi sakslase enese juurde tagasipöördumine, ta ei kasva orgaaniliselt välja meie rahvakultuurist. Marilastele, vastupidi, on kasulik õppida meie kaudu, kuidas olla euroopalik kultuurrahvas. Kasu on kindlasti vastastikune, kuigi suurem osa eestlasi praegu seda endale ei tunnista.