Tol hetkel aimasin ma, et lennuki fuajees (misiganes koht) hakkas midagi  toimuma. Kavatsesin asjale pilk peale heita ja peagi avastasin, et see midagi toimuma hakanu oli toosama esitlus, mille juhatas sisse mees, kes oli eelmisel korral võõras majas kohtumise korraldanud. Kuid seekord ei näinud see mees üldse nii elegantne kui möödunud korral, tal ei olnud enam neid blonde tahakammitud juukseid ja ta nägu oli mingil määral kortsuline ja plekiliseks muutunud. Olin sellest vaatest üsna jahmunud. Sellel hetkel mõistsin, et selles lennukis on veel inimesi, kellega ma tollel korral  seal majaski kohtumisel olin, kuid mulle ei meenunud neist ükski, sest õigupoolest ma seal tutvusi ei loonud. Esitlus algas. Seisin pikalt hämmastunult püstijalu, kuid leidsin siis toolide rea servast omale vaba koha. Esitlust alustati võimalusega lugeda 20 inimesel ükshaaval ühte raamatut kogu esitluse jooksul. Enda arust olin esimene, kes püsti tõusis, et huvi üles näidata raamatu lugemise vastu. Kuid siis möödus mu selja tagant vanem mees, kes mulle otsa vaadates püüdis mulle justkui mõista anda, et  vähemalt viisakusest peaksin laskma tal esimene olla. Ja nii jäigi, vanamees läks raamatule järele. Kuid järgmisel hetkel ma tundsin, et hoopis mina olen see vanamees, kes esimesena raamatut lugema pääses. Ja sel hetkel tabas mind otsekui välk, andes mõista, et tegelikult enamus, kes me olime tol korral majas kohtunud, olime nüüd siin lennukis vanadena koos. Issver...kas mu elu möödus tõesti nii ruttu?! Ja äkitselt tundsin ma, kuidas mu jalgealune liigub, sest ma sain aru, et mingit ema ja vanaema üldse  lennukis polnudki. Tasakaalu leidmiseks haarasin ühest istme seljatoest ja lennukiaknast nägin, et lennuk on liikuma hakanud. Ja mu uni sellega ka lõppes.