Konnal jummala õigus: mees ka kindlasti õnnetu.  Eks ma siin blogis kurdan, aga tegelikult on see praegune olukord tõepoolest parim, mis olemas on. Peremees on meie kooselu  esimese poole hoolega tervist hävitanud, nüüd olen mina see kaigas, mis onnikest püsti hoiab. Pole mulle võõras veenisüsti tegemine ega hapnikuballooni kasutamine (ehkki eelistan kondensaatorit kasutada lasta, balloonide vahetamas käimine on tüütu ja aeganõudev..)  Mina TEAN, et ta saab ka üksi hakkama, aga tema on harjunud, et keegi tema ümber kogu aeg sebib ja sekeldab, tema on perekonna esihaige (kui poeg kord kurtis, et tal pea valutab, nähvas Peremees suisa õela häälega: "mul valutab rohkem!". Mis sa  kostad...)  Siin pole enam paika panna midagi. Kui olime noored, siis hävitas ta ennast ja ka minu õnnelik olemise lootus läks sinnasamma (noh, eks ma ikka ise ka süüdi, oli ju noorena võimalik veel järske kurve võtta, aga ju siis ma lootsin veel.), nüüd, kui võiks koos vananeda, on tema sõna otseses mõttes füüsiliselt enese east kakskümmend aastat ees.    Las ma hädaldan natuke, eks ole tollestki kergendust.      Irw@ct: kui tal küünemusta jagugi huumorimeelt oleks, siis ma  kindlasti vaataks, mis juhtuks!