Eva Piirimäe analüüsib artiklis «Teoreetilisi perspektiive 19. sajandi eesti rahvuslusele» 19. sajandi eesti rahvusluse uurimise seisu ja arenguvõimalusi Euroopa ajalooteaduse kaasaegsete uurimissuundade kontekstis ning süstematiseerib erinevaid käsitlusi vastavalt sellele, milline rahvusluse aspekt on uurija valitud teoreetilises lähenemises esile tõstetud. Ta eristab rahvusluse filosoofilist, ideoloogilist, sümbolilist, sotsiaalset ja poliitilist aspekti ning kirjeldab neid põhjalikult. Tähelepanuväärne on autori üks lõppjäreldusi, mis õigustatult osutab tõsiasjale, et eestikeelses ajalookirjanduses on seni viljakamalt uuritud teemasid, mis seostuvad rahvusluse sotsiaalse (Ea Jansen, Mart Laar) ja poliitilise aspektiga (Toivo Raun, Toomas Karjahärm) ning tagaplaanile on jäänud filosoofiline, ideoloogiline ja sümboliline lähenemine. Senistes uurimustes on esijoones tähelepanu pööratud rahvusluse sotsiaal-majanduslike tekketingimuste, sotsiaalse kandepinna ja aktiivsuse vormide uurimisele ning hakatud vaagima ka rahvusluse ja rahvusliku liikumise suhet kodanikuühiskonda kui ideaali ning rahvusluse organiseerumisvorme ja nende regionaalseid eripärasid. Olulisel kohal on olnud keskvalitsuse administratiivne ja kultuuriline venestuspoliitika, mille suhtes eesti rahvuslus oli vastuvõtja rollis. Edasisi uurimisvõimalusi markeerides toob Piirimäe esile, et rahvusluse analüüsimisel tasuks senisest enam tähelepanu pöörata rahvusluse filosoofilisele kujunemisloole, Saksamaal ja Soomes levinud mõisteajaloolisele lähenemisele, rahvusluse sümbolilise aspekti ja arengudünaamika käsitlemisele ning analüüsida lähemalt, kuidas erinevad ühiskondlikud grupid reageerisid valitsuse venestuspoliitikale.