Vaatasin hiljuti "All About Eve`i". Kui tuli koht, kus bravuurikas näitlejatar teatas seltskonnale: "Fasten your seatbelts, it's going to be a bumpy night!", hakkasin meenutama, millal mul endal oli viimati põhjust sama lauset kasutada. Kas või mõttes.  Vist sünnipäeval. Kui sedagi. Aeg lendab.    Ja oi, kuidas ta tegelikult lendab. Koperdasin eile pärast tööd, ise puruväsinud, kodu poole. Ühes  iidamast-aadamast pärit seljakott ning sülearvuti. Nägu oli peas justkui poleks kümme päeva maganud.    Raadiomaja lähedal märkasin kauguses (õigemini üle tee ja veidi edasi) meest, kes mängis teatud rolli mu elus paar-kolm aastat tagasi. Tark, asjalik ja kena mees. Mees, kelle ma kunagi julmalt üle lasin. Kaunis ausus. Aga teretuttavaks jäime vähemasti teoorias ikka.  Aga ilmselt mõjus nv-se "Seksi ja linna" teise hooaja kuur nõnda, et reageerisin ise täpselt samuti. Ma ei julgenud, selg  sirge, edasi kõndida. Asi polnud mu viimast voorimeest meenutavas välimuses, vaid ma lihtsalt pelgasin. Keerasin otsa ümber, koperdasin miski vanainimese otsa. Kukutasin läpaka peaaegu maha ja oleks ise "hea õnne" korral auto all lõpetanud (väikesed liialdused on lubatud). Ta ilmselt ei näinud mind, aga asi polegi selles. Endal kuidagi imelik. Mida ma siis nii väga kardan?    Müstiline asi nimega inimsuhted. Igas vormis, igas vanuses - ikka suudame üllatada. Ma ei hakka meenutamagi enda draamasid  seoses olukordadega, kui olen kaotajaks jäänud. Üritanud, aga siis vastu kiviseina jooksnud. Ohh õudust, kes seda teada tahaks.      Vot, aga nüüd lähen nutan patja edasi - Kaia Kanepi ju täna kaotas.  Sporditoimetajast kolleeg juba ironiseeris: "A says:  Noh, kas oled nüüd toibunud  või jood kurbusest"