Tunnen juba suve algusest, et mu tervis hakkab kõigele sellele emotsionaalsele ja füüsilisele pingele alla vanduma ja kärisema.  Olen loomult alati olnud kannatlik kannataja. Ema on tihti öelnud, miks sa varem ei rääkinud. Täpselt paar päeva tagasi tilkus mu kannatuste karikasse lõpuks see viimane piisk ja otsutasin end arstide meelevalda anda.  Usun, et enda pärast poleks ma seda ehk veel teinudki, oleks  kindlasti veel tsipa kannatanud. Aga just Itu sünniga on minus tekkinud enneolematu vastutustunne ja väga selge mõistus ütleb mulle, et pean omalt poolt tegema ja andma oma tervise heaks täpselt nii palju kui oskan ja suudan, et ka see laps suureks kasvatada.  Loomulikult tahaks rohkemgi veel, kui elu annab.    See viis eile meeletus koguses vee joomiseni, mis mõjus nagu InimTorusiil. Kui poolest päevast söömata olla ei valmistanudki mulle suuremat raskust, siis nelja liitri, seda enam veel jubeda  imalamaitselise vee kõrist alla kallamine viie tunni jooksul nõudis mul juba väga tugevat tahtejõudu. Neelasin lõpuks juba lonks- lonku haaval, teate küll nagu lapsed võtavad vahel ampse isa-ema, õdede-vendade ja muude tuttavate tegelaste eest.  See eest hommikul oli imeliselt kerge ja sugugi mitte nõrk olemine. Jalad ei värisenudki all.    Meditsiiniline protseduur, mis sellele täna järgnes oli aga midagi väga ebameeldivat ja valusat, kuid õnneks on seegi nüüd möödas.  Järgi on jäänud  veel homne suhteliselt paitav/silitav uuring ja reedehommikune mõõganeelamine, mis pole muidugi mingi meelakkumine, aga siiski järeleproovitult üleelatav.    Veri maalis minust härja pildi.    Ütlesin arstile, et kõik, mida kuulda tahan ongi tegelikult see, et olen murdunud pigem vaimult, nõrgaks jäänud emotsionaalselt.  Öelge, et vähemalt mu tervis on mulle mu praeguses ebakindluses ja võnkumises kindlalt toeks ja kannab.  See diagnoos annab mulle jõudu ja vabadust hirmu  tundmata edasi pusida.