Väsinud noor-eesti ja venegi estetismist on ju ihatud meil jõudu juba tollest vabastusajast pääle. "душа стремится в примитив" infantiilsele tungile alludes on arvatud suuremat jõudu avalduvat just primitivistlikus, siis jõurikkas kultuurivastasuses elamus- ja väljendusvahendite jämejoonsuse läbi: peaasjalikult hõi-hõi! toonilises lärmamises ja rõvetsemises. "Jõhker" (siis õieti peagu sünonüüm toorele) näib nii mõnegi sõnastikus suur väärtussõna, millega kaasas käib "jõuline". Kiideti tolle ja teise "jõulisi, jõhkraid ütlusi", jõhkrat stiili ja küllap muidugi ka jõhkrat elu - see oli ju nii tolle vägivalla aja vaimus. Võib ju olla, et mõnel puhul selles hoolimatuses oligi midagi jõudevabastavat - kus neid jõude üldse oli. Enamasti on see kujunenud ainult jõu simuleerimiseks, kõrtsihooplemiseks - jah enam just oma jõuetuse peitmiseks raskete ja ras­vaste sõnade taha. Tegelikult käis ja käib praegu nagu ikka on käinud - sellega kaasas kõigepealt kõrtsikangelasteod ja vahel üsna produktiivsusetegi põhjaminek. Mitte nagu imeteldud suured renessansi meistrid, kes täis aastasadade jõutagavaru vaheldasid oma määratuid loomingu pingutusi elurõõmu pidudega, elades siiski saja-aastaseks, vaid nagu euroopa tuliveest põletet indiaanlane või meie endigi sugulane kusagil Uraalide taga - või lihtsalt tavaline tõusiklus: lühike piiridetu aplus, vägevad žestid ja - kiir kadu kultuurimürkidest. Siis parem juba noor-eestigi enesegapiiratus, kuigi kitsas! Kõneleme muidugi jälle mitte nii­palju kirjandusest kui elust, suure hulga isikute enda elust - jah, eks vähe­mal või rohkemal määral meie kõigi elust ?