Päevakangelase ja Mauksi ühislooming ei kujutanud endast mitte midagi hirmsamat kui värvipliiatsijoonistusi, milles minu skeptikupilk tuvastas mõningad Alberti mõjutused (sarvilised tulnukad ja muu säärane), aga ega selles midagi paha pole. Pigem vastupidi. Kunstnik Mauks ei paljastanud küll, missugune osa piltidest  tema tehtud oli, tema oli hõivatud tegevuskunstiga, lamaskledes kunstisaali rohelisel diivanil. Mitte just lamav Veenus, kuid oma põhjatult nukra pilgu, harjumatult väljapeetud käitumise ja tähelepanu kannatliku talumisega oli ta siiski ootamatult ilus kunstiteos.