Sellase naise seisukohalt ei ole roim - tappa mees, kelle kõrval ta pettunud oma õigustatumais ning ülimais lootusis. Juudit tapab oma mehe Manasse, sest mehel, kellest ei saa lapsi, pole elumõtet draama arhailises õhkkonnas kasvanud naiste silmis. Draama ekspositsioon esitab Juuditi tarmuka, kangelasliku naisena. Temas pole midagi tollest naistüübist, mis moodustab niinimetatud kodukana; pigemini võiks temast kujuneda heroiline matroon, suure sugukonna ema ning valitseja.  Juu­dit pole alistuv naiskuju: nagu ta ei alistu saatusele ega lepi mittesobiva mehega, nii ei suuda tema alistuda ka armastuses. Leidnud Oloverneses eneseväärilise mehe, ei suuda ta ometi alistunult anduda temalegi, vaid tahab üheväärilisena astuda mehe kõrvale; veel enam: ta tahaks, et mees tõuseks seniselt kõrgelt seisukohalt veel kõrgemale, ülimale kõrgusele,- ning sealt tahaks ta valitseda mehega koos: kuningaemandana kuninga kõrval valitseda rahvast ja kuninga tütarde ning poegade suurt peret. Kui  Olovernes Juuditi kangelaslikku, pööraselt auahnet armastust mõist­mata nõuab vaid silmapilkset eneseunustust, et siis jälle minna oma teed, tekib Juuditis sellane haavunud iseteadvusest keev viha, et ta hävitab sellegi mehe, - oma igatsuste täiuslikuma kehastuse. Kahtlemata on ses teos midagi ülimäärast, äärmiselt erakorralist; ent Juudit polegi tavaline, igapäevane naissoo esindaja, vaid äärmiste konsekventsideni viidud sugupoole esindaja: mitte tüüpiline naise- ning emainstinktide kehastaja, vaid tüüpilise  algosistest järjekindluse tipuni viidud omapärane erand. Kuid sellane reaalsusega veenav erand, millesse kogu soo omapära keskendub nagu tulipunkti; kuigi erand, on Juudit väikesemaiski üksikasjus usutav, eluline, isikuline, inimlik kuju: tõepärasust taotleva fantaasia õnnestu­nuim kuju.