Lootsin saaniga sõites näha pisut põhjalikumalt Lapimaa loodust, aga see eriti ei õnnestunud. Selle asemel, et ringi vaadata, tuli hoopis pidevalt jälgida, et puusse ei sõida, ümber ei lähe ja kaaslastest liiga kaugele maha ei jää. Kohe läks ka pimedaks ja ega loodusest muud ei näinudki kui saani esitule kunstlikku valgusse jäävat tühist osa, seda ka ainult vilksamisi. Ei saanud ka tunda looduse lõhnu. Nende asemel tungis kiivri alla ainult mingi nõrk bensiinihais. Veel vähem võisin kuulda looduse  hääli. Nende asemel kuulsin hoopis pidevalt läbi kiivri summutava toime saani mootori müra. Vahepeatuse käigus metsaonni juures sain alles pisut näha, kuulda ja tunda. Oli juba hämarduma hakanud. Läksin korraks üksikust metsaonnist pisut eemale paksu lume sisse kitsaste tundrakuuuskede alla. Seal valitses jäine vaikus. Tuul ei puhunud, ükski lind ega loom ei häälitsenud. Kuulda võis ainult oma vereringet ning eemal lõkke praksumist ja kaaslaste tasast jutukõminat. Saanispets oli metsaonnis vahepeal tule üles  teinud ja võttis seljakotist vorste küpsetamiseks ning teed keetmiseks. Mõne aja pärast saimegi juba kerget kehakinnitust. Pärast seda peatust aga läksime pimedas täpselt samamoodi tuldud teed tagasi.