Niisiis. Meesisend rentis bensukast käru (sest kuidagi tuli ju kadunuke kodukirikusse saada). Seejärel läksime ostsime puusärgi. Mäletan oma imestust, kui kerge on tühi puusärk. Sellega siis tagasi hooldekodusse. Selleks ajaks oli kadunuke pestud-riietatud. Aga. Maja koridor oli nii kitsas, et kirstuga mahtus vaid kuidagi külg ees liikuma. Tibatillukesse "korterisse" sellega keerata ei andnud. Niisiis sättisime puusärgi valmispandud taburettidele ja kandsime kadunukese linaga tema voodist ta  viimasesse sängi. Abiks hooldaja ja kadunukese õetütar (kes kah juba pensionil). Seejärel tulid kohalikud elanikud, kel vähegi jaksu, hüvasti jätma. Väga südamlikud hetked, mille käigus mina paaniliselt mõtlesin, et kuidas me küll selle puusärgi siit nüüd välja saame…kaks kirstukandmiseas inimest seal vaid oligi, teine neist mina eksju. Aga kus häda kõige suurem, seal abi kõige lähemal. Kui kirstukaas peale kruvitud, hakkasid kirstusangadest kinni needsamad selle maja elanikud, kes ise veel vaevu liikusid (ega  nad muidu seal ei oleks ju elanud) ja nii me tasapisi küljed ees sealt välja manööverdasime.