On nähtav, et veelahe maarahvaliku elutunnetuse ja modernse spetsiifika vahel siit jooksebki. Modernne rahvuseloome ei ole siit tulenevalt saanud kunagi olla eneseküllane, vaid  pidanud pidevalt otsima oma denotaati - midagi, millest lähtuda ning millega suhestuda. Just nimetatud denotaadi valik ning selles kokkuleppimise vaev on iseloomulik ka ärkamisajale, eriti selle rahvusideoloogilisele otsinguetapile 19. sajandi teisel poolel. Mitte pärimuskultuuriline "lapsemeelsus" või saamatus, vaid pigem selle olemuse tõlkimatus uusaegsesse keelde vaatab vastu ka ärkamisaegsete eesti kirjameeste otsingutest. Traditsioonilises maailmas eluliselt olemasolevat on olnud positivistliku või  kirjaõpetusliku kooli läbi teinud inimestel väga raske kui mitte võimatu usutavalt tajuda. Sealsamas on pärimuslik olnud ka lahendamatuks pähkliks selle teaduslikul või rahvusideoloogilisel utiliseerimisel.