Järgnev jutuke on minu emalt:  Lugu juhtus varsti Eesti Vabariigi taassünni järel Tallinna Keskturul .  Jõulud olid lubatud, maal jõuluks sead veristatud ja talurahvas oli turul linnarahvale seaverd- ja soolikaid müümas. Muidugi verivorstide tegemiseks . Kuna poodides polnud veel õigeid  verivorste, siis eestirahvas linnas läks hoogu ja hakkas massiliselt ise verivorste tegema !  Mina ka ! Ajasin näpuga retseptiraamatus järge, õppisin enamuse tarkusest pähe ja hakkasin materjali kokku ajama.  Loomulikult läksin turule verd ja soolikaid ostma. Müüjaid oli hulgem ja ostjaid lausa järjekorras veel hulgem, nende hulgas mina ka !  Ühe noorukese, nii umbes 16-aastase noormehe ees oli ilusate soolikatega kauss. Kui temani jõudsin ja hinda küsisin, siis tundus see mulle natukene kõrgevõitu  . Turg on turg ning palusin noormehel soolikate hinna veidi odavamaks jätta . Ja siis see juhtuski . Noormees vaatas mulle kurva näoga otsa ja ütles :  " EI SAA ! NEED ON MU EMA SOOLIKAD ! Ta ise pesi neid ! "  Kõik jäi ümberringi vaikseks . Keegi ei lausunud sõnagi . Mina lasin jalga . Loomulikult taipasid kõik, et surnud soolikaid ei pese , aga mis öeldud oli pühas lihtsameelsuses öeldud ja ikkagi kõlas ahastamapanevalt võikalt.