Tagantjärele ajab ju ennastki naerma, kuigi tollal oli see kahtlemata traumeeriv kogemus. Sest minu lapsepõlve suurim hirm oli kotivana ees. Iga kord, kui olin pahandusega hakkama saanud, näiteks iseendal tukka lõiganud või kaktust nõeltega torkinud, kiikas ema korraks üle välisukse ja tuli tagasi surmtõsise näoga - juba olevat ta eemalt silmanud kotivana judinaidtekitavat kogu.  Rohkem polnud mulle vaja, tuhisesin riidekapi taha peitu nagu püssikuul.