Force 10 From Navarone - Guy Hamilton    Kui sul on trofeekapis klassikaline sõjaeepos Cannons of Navarone, mille mängisid kuulsaks omaaegsed tähed Gregory Peck ja David Niven, siis tekib kaasaja staaride abil seesama vana hernesupp veel kord üles soendada, lisada sinna möirgavaid herneid ja müüa publikule teda tulise borši nime all.    Guy Hamilton oli ajaks, kui teda palgati väntama järge 17 aasta tagusele hitile, juba omale nime ära teinud nelja Bondi-filmiga. Seetõttu võrdus tootjatele sellise mehe palkamine kindla peale minekuga ning nad otsustasid veel auru juurde anda. Äsja George Lucase  juurest puhkust saanud Harrison Fordile palgati seltsi pakkuma Bondi vanad sõbrad Barbara Bach, Robert Shaw ja Richard Kiel ning kohustuslikku paduinglaslikku tüüpi mister Niveni asemel Edward Fox. Kuid ega siis sellega piirduda saa - kui on kindel plaan filmiga maailma vallutama, siis nendest nimedest piisab vaid Põhja-Ameerika ja Briti saarte tarvis. Mandri-Euroopa tahab oma tähti ja selleks lisatakse casti ka veel Franco Nero.        Käsikiri tuleb kirjutada vähemalt selliselt, et tekiks issiga mingi  loogiline side. Sedapuhku kasutatakse selleks otstarbeks sidemeest, kes äraandis ja põgenes Navaronelt Jugoslaaviasse ning jätkas seal partisanide seas oma reeturlikku tegevust. Niiviisi jõuavad britid ja jänkid ühisoperatsioonini, kus esimesed peavad hävitama jäleda spiooni ja teised õhkimaohtliku silla. Operatsiooni algus on infolekke kartuses väga klandestiinne ja selle tagajärjel liitub meeskonnaga tollal juba enam-vähem kohustuslik blackie - Carl Weathers.      Nii see meeskond siis muudkui luurab Jugoslaavia mägistel heinamaadel kohaliku fašistliku omakaitse ja punapartisanide vahel  laveerides ning natside valvsa pilgu all. Ja täiesti loomulik, et keegi ei pea suulu sõdalast imelikuks ning ta ei tekita isegi nahkpalitut kandvas aarialases mingit vastumeelsust. Nii et must mees silkab täieõiguslikuna sõjaväljal. Täpsemini vaenlase tagalas. Noh, võib ju ironiseerida, et ega jugod ise valgemad pole.    Niiviisi nad seal muudkui seiklevad ja hauvad plaane ja põgenevad ja kukuvad sisse ja nii edasi. Pikapeale muutub see juba tüütavaks, sest kui enamasti kajastavad säärased filmid  mingi kindla ülesande täitmist, siis siin sarnaneb see ülesanne mingisugusele harjutusele, nimega "liikuv märklaud" või nii. Noh, lõpptulemusena on kõik hästi, iga meeskond saab oma ülesande täidetud ja jõuluks koju, kuid sellist klassikalist tunnet enam pole. Ei ole enam sõjafilm, on kamp hulljulgeid seiklejaid kapten Solo juhtimisel, on mingi musta molliga Lando Calrissiani tüüpi lõuapoolik ja koomiliselt kohmakas Raudhabe. Kokkuvõttes vaadata ju võib. Tegemist on siiski tüki parema t a v a l i s e  sõjalinateosega, kui neid tänapäeval valmistatakse ning soovi korral võib näha veel vanakooli englishman´i oma haiglase teehimu, näilise pealiskaudsuse ja Oxfordi aktsendiga. Aga siiski soovitav vaid parema puudumisel või näiteks siis, kui vannitoas on telekas.