Kuna Wordsworthi luule tekkis "rahu hetkil meenuvast emot­sioonist" ja tema elamused vajasid pikka haudumis- ja küpsemisperioodi, enne kui sulgusid  sõnadesse, tulevad Shelley värsid oota­matute pursetena, algjõuliste puhangutena, rohkete ja kiirete muu­sika, tunde ja mõtte lainetena, mis "otsekui valgus pritslevad tähe­sadudena laiali." On palju kõneld millestki primitiivsest ja elemen­taarsest Shelley inspiratsioonis, impulsiivsusest, mida taltsutada on võimatu. Ta ise polnud kuigi teadlik oma luule väärtusest ja pidas Byroni hoopis geniaalsemaks vaimuks, võib-olla sellepärast, et ta oma luule tundus talle ta temperamendi loomupärase, paratamatu funktsioonina,  milles polnud "kunsti". Kui teda võrrelda Miltoniga, siis selgub, kui vähe literaarne on ta looming. Miltoni eepika toi­tub tuhandest kirjanduslikust allikast ja saab mineviku suurelt tra­ditsioonilt tuge ja väärikust. Sellest see kindlasti ammutabki olulise osa oma eepilist majesteetlikkust. Shelley sellevastu ei vaja kirjan­duslikke eeskujusid, või kui vajab, siis ainult hüpplauaks, kust vibub ääretusse. Ehtsaima lüürikuna puudutab ta ikka jälle kõige ürg­semaid tundekeeli, ilma et tal paistaks olevat  vajadust vaevaga kae­vuda ja puurduda oma sisimasse. Rohkem kui Milton, rohkem kui Keats, rohkem kui Wordsworth või Browning või Byron elas ta kogu aja ürgtunnete keskuse lähedal. Kultuur, millest ta oli läbi imbund vähemalt samal määral kui need poeedid, ei olnud suutnud teda võõrutada põhilisimast. Tundub, et see võõrdumisprotsess pol­nud tal alandki. Ka oma subtiilseimais teoseis, nagu pooldantelikus, poolplatonlikus poeemis Epipsychidion, kisub ta kaasa hoog­susega, mida "mõtte kahvatu kae" ei suuda  haigestada hamletlikuks lauguseks. Vana kultuuri differentseerituimad elamused on tal suland ürgelamustesse, milledele nad on vaid rikastavaks materjaliks. Seda kogeme kõigi ta küpsemate teoste lugemisel - ka esoteerilise "Vabastet Prometheuse" puhul, mille mütoloogilises sümboolikas ja hümnikas on luuletaja absoluutse andumuse vastustamatult jõulist rütmi. Nende värsside muusika tormis pole mingit "raamatulisve". Siin ja mujal oskab Shelley meis avada umbund tundelätteid, mil­lest tema kaasabita oleksime jäänd  ebateadlikuks ad Calendas Giaecas - võime, mille abi meie analüüsiv või argipäevasusse toimuv kaasaeg võib-olla ei hinda, kuid kindlasti vajab.