Et kõik ausalt ära rääkida, pean alustama aastast 1993 kui sattusin istuma arvuti taha, mis oli tolle aja mõistes ülivõimas - 486 SX ning selle oli tervelt 8 MB RAM-i ning lisaks  oli selle arvuti kõvakettal Doom.    Doom oli esimene tõeliselt graafiline shooter( kui mitte arvestada esimest Wolfensteini), kuid enamusel polnud üldse arvutit või parem juhul ei olnud nii võimast arvutit, et seda mängida. Ma olin tõeline kunn, sest mingil imelisel põhjusel oli mul luba kasutada seda ruumi, kus asus eelmainitud 486 ning Doom. Quake, Hexen jms tuli hiljem ning minu jaoks palju vaiksemalt...    Doom II oli väga hea järg Doom I-le, sest arvutid olid selle aja peale tsipa paremad, graafika parem, ägedamad levelid, paremad kollid ning lihtsalt oli väga hea mäng. Läks väga palju aega edasi ja tulid välja sellise head mängud nagu Half-life, Quake versioonid, uus Wolfenstein ning ühel ilusal päeval id Software teatas, et tuleb Doom3. Kõik vanad mängurid ootused oli üles kruvitud, kuid DOOM III saabudes oli see täielik pettumus - graafika ilus, veel vägevamad kolli ja levelid, aga mängitavus kadunud.     Minu arvuti, mis kogub 20000 punkti 3D mark testis, suutis normaalselt seda mängu vedada ainult keskmise graafikatasemega. Kollide ennustatav asukoht ja käitumine, pimedad koridorid vilkuva valgusega ning tuim levelite läbimängimine oli tõeliselt igav...    Doom III tunnet võrdleksin seda "õnne devalveerumise" mõistega Pelevini "Generation P" raamatust: