Teate, kogu see asi on üks suur surnud ring. Ma vihkan tähelepanu, ei kannata seda, ei talu seda ja ei taha seda. Ma vihkan seda kui ma pean ronima kuskile lavale või pulti või mingi seltskonna ette esinema. Vahet pole kas mõne asjalikuma tegevuse võ mõne mängu raames. Tunnen ennast nendes olukordades alati tohutult ebamugavalt ja väldiks neid kui saaks. Või siis mitte. Keegi rääkis hiljuti, et inimeste suurim hirm on tegelikult hirm  äratõukamise ees ja see ongi tegelikult lavahirmu taga. Ei oska nõustuta ega vastu vaielda, võimalik. Kõigest sellest hoolimata, leian ma ennast pidevalt kuskil esinemas, arvamas, kirjutamas või tegelemas millegiga mis paratamatult tõmbab tähelepanu rohkem kui minu jaoks vastuvõetav tase. Ei oskagi eriti teistmoodi enam. Teed ühte, ikka tuleb teistmoodi välja. Teed kolmandat, ikka oled teises olukorras. Sama lugu on näiteks pidudel tantsimisega. Olen sellest alati ajaloolistel põhjustel kõrvale hoidnud (jajah,  mina olengi seinalill) kuna a) halvad kogemused ammustest aegadest (nimetame neid koolikeskkonna poolt tekitatud traumadeks); b) eelnevast tekkinud kompleksid; c) kõigest sellest tulenev oskamatus; d) soov vältida nende akumuleerimisest tekkivat tähelepanu jne… aga, kohati on ka see efekt ju vastupidine ning siis veedadki pool õhtut inimestele seletades, et miks siis SINA ei tantsi! Eks ole. Ja sedasi ongi lihtsam vaikselt omaette magama hiilida…