Ja võib-olla on  see looduseigatsus tekkinud ka Baturini mõjul (võib-olla Baturin lihtsalt võimendas seda). Lugesin "Kuningaonni kuningat" ja seda tehes sain ma killukese seda igatsetud vaikust. Mu mõtted vaikisid, sest ma olin iga oma ihukilluga taigas ja see tunne oli kohutavalt hea. Ehk tuleb see muutustest minus eneses, kuid üha rohkem leian endale midagi poeetilises stiilis, mida varemalt eriti seedida ei suutnud. Või kui suutsin seedida, siis vajalikul määral omandada mitte. Aga antud raamat oli täpselt see, mida  vajasin. Mitte ükski keelend ei olnud ülepingutatud, kõik oli täpselt omal kohal. Igapäevaelus, realismis peitub nii palju romantikat ja sürrealismi ning viis, kuidas Baturin need vastandid omavahel põimib liigutas midagi minu sees ja nii hea oli olla üksi endaga. Siin üks intervjuu kirjanikuga. Väga hea elamus, puhkan natuke ja alustan uuega.