Läbi une kuulsin ukseluku klõpsu. Mees läks tööle ja ma võin endale veel tunnikese lubada. Pole see ju mingi patt, sest enne ei saanud raamatut käest kui pool neli. Uksekell. 7.52. No mida? Unustas miskit maha? Võti on ju olemas. Veelkord väike tirts. Ei saa midagi. Läksin  ukse juurde. Öösärgis. Sassis. Unine. Oh sa jeerum - postiljon. Ta on meil kullatükk. Aga kuidas ta nii vara? Tavaliselt tuuakse meie post kella 10 paiku. Särab ise ja ulatab mulle suure kasti. Oli kohe enne oma suurt ringi Tartust siia põrutanud. Mul oli nii hea meel, et isegi häbi polnud enda pärast. See tunne tuli veidi hiljem:)  Tarisin siis selle varanduse kööki. Ohsaa - milline hommik ikkagi! Kuum kohv kõik valmis ja puha:) No ei teagi kohe, kas juua enne tass kohvi või asuda kohe paki kallale.  Üritasin mõlemat koos teha. Kohvikruus läks ümber. Ei sest midagi.  Siis tuli fotokas ka meelde. Niisugune sasipusa ta siis oli.  Ruttu see sodi pealt maha, mitu kihti sedasi kõigepealt siberlasi. Vale värk sel aastal minu jaoks.