Äratus oli väga vara, sest lennuk pidi väljuma 6:15. Pisike hirm oli Mardi pärast ja seda hoolimata sellest, et mina olen see ebapraktiline pool. Lisaks olen ma ka see, kes suudab alati muretseda ja Mardiga koos tunnen ennast  miskipärast nagu lapsehoidja. Põhjuseta? Päriselt ei usu, aga ju ta on minu elu õppetund, kuidas endast kasvatada muretut inimest.  Igal juhul jõudsime lennukile. Milaanos, kui tundus, et oleme õnnelikult sihtpunktis, algasid jamad. Kõigepealt selgus, et peame maksma teise juhi lisatasu. Seda hoolimata sellest, et mul polnud mingit plaani rooli istuda. See teise juhi lisatasu tundub mulle imelik. Peaks ju olema ohutum, kui tagavarajuht on võtta, kui midagi juhtub, aga autorendifirmad nii ei mõtle. Eriti  Hertz. Tellimust tühistada ei õnnestunud või õigemini oleks õnnestunud, aga päris suurte trahvisummadega. Leppisime siis pärast tunni aja pikkust kauplemist ja saime sama hinnaga diiselauto. Fiat Punto, mis teiste autode kõrval tundus isegi päris suurena.  Teelõigu Milaanost Cannes'i mõtlesime sõita kiirteed kasutamata. Seadsime vahepeatuseks Asti ja ütlesime navigeerimisseadmele, et ta ei kasutaks maksulisi teid. Navigeerimisseade oli Garmini viimane mudel. Vigases eesti keeles suhtlev, pikkade juhtmetega  ja omapäi väljalülitav vidin muutus meie tõeliseks lemmikloomaks. Stiilinäide: "sõida ringile ja välju teine teele, teine mahasõit". Seadme komme ennast kriitilisel momendil välja lülitada põhjustas eksimist ja hiljem ilmnes ka tema komme meie kulul halba nalja visata. Ühes vahepeatuspunktis ütles Mardi närv üles. Ta sõitis kõrvalteele ja rebis seadmest mälukaardi välja. Seda poleks ta vast pidanud tegema, sest imeõhukene kaart kukkus näppude vahelt auto põrandale ja lahustus seal. Ma ei valeta - ta tõesti  lahustus, sest ka kõige hoolikamad otsingud ei toonud seda hiljem nähtavale.    Ilm oli imeilus. Milaanos kella 12 paiku välja sõites oli 23 kraadi ja muutus palavamaks. Tõsi küll - kui me Prantsusmaa piiri lähedal kõrgemale ronisime, siis saime näha lundki.