Ei saa lihtsalt ringi käia ja teisi inimesi vabastada; inimesed peavad ennast ise vabastama. Kuid anarhistlik strateegia on oma põhiolemuselt kahetine. Ühelt poolt näidatakse avalikkusele ja delegitimeeritakse neid institutsioone, mis kogu maailma tegelikult valitsevad. See ei ole raske: Ameerikas avastasime, et kogu asja võti on lihtsalt informeerida inimesi  selliste organisatsioonide nagu IMF ja WTO olemasolust; kui inimesed teada said, millega need rühmitused tegelevad, olid nad valdavalt nende vastu. Teine pool on keerukam. See on alternatiivide väljatöötamise küsimus. Enamik inimesi, nagu me oleme täheldanud, juba teab, et praegune ühiskonnakorraldus on rumal ja ebaaus. Nad ei tea aga, et on võimalik ka selline süsteem, mis seda poleks. Siit tuleneb ühiskondlike eksperimentide tähtsus, olgu need ökoloogiliselt säästvad farmid, kooperatiivid, alternatiivsed  vääringu või kaubavahetussüsteemid, osalusdemokraatia eri vormid - konsensus, esinduskärajad (spokescouncils) vms. -, eksperimendid vaba tarkvaraga või midagi muud. Me pole dogmaatikud: me ei tea, millised võimalused annavad tulemusi, ja me ei kujuta endale ette, nagu jõuaks kunagi kätte aeg, mil kõik tahaksid elada ühesuguses majandus ja poliitilises süsteemis. Ent põhiline tee on luua autonoomseid ruume ja "saada ise muutuseks, mida me soovime näha", nagu Gandhi selle sõnastas. Osalt selleks, et näidata selle võimalikkust. Osalt aga sellepärast, et see on lihtsalt parem viis elada. Sünge revolutsionäär, kes mõtleb üksnes piinale ja kannatustele, on ise tõenäoliselt üksnes potentsiaalne piinade ja kannatuste põhjustaja. Meie soov on alustada mõtestatud ja võõrandumata elu juba praegu.     Kui eeldada, et tulevikus võib välja areneda tegelik globaliseerumine ilma korporatiivsete ja muude negatiivsete kõrvalmõjudeta, siis kas teil on visioon selle kohta, kuidas lahendada uues, globaliseerunud maailmas praegustest loendamatutest kultuurilistest, usulistest, poliitilistest, õiguslikest ja muudest erinevustest tingitud probleemid?