Some of them are just pretty bad movies,  some I hoped to be much better than they were.    Järgnev  . Kümme (+1) allpool mainitud filmi on aastal 2009 minu piiratud pilgu ette jäänud kinotükkide järelsõelumisel pinnale jäänud kõige suurem rämps ja kõige suuremad pettumused.      Siiski, alustuseks edetabelina - just see on ilmselt aasta halvim film. (Kui " " välja arvata, mis oma nõmeduses ei mahtunud isegi siia nimekirja.)   on väga muheda stiiliga mangakunsti superstaar ja tema seriaalid on nii paberil kui  animena kogunud tohutult fänne. Kuidas aga kõigest sellest saab kinofilmiks keerates nii tobeda ja tuima teose teha, millest tekkiv ainus emotsioon (peale arusaamatuse) on sügav lein jäävalt kadunud eluminuteile mõeldes, on tõeliselt hämmastav.       ,   ja kõik teised - mida te küll mõtlesite? Kas tõepoolest nägi see pask paberil vaimukas välja? Ei usu. Tõepoolest, ei usu.      See on koomiksifilm, ja kuna ei pajata trikoomutantidest, siis võiks ju midagi head oodata... Mina pole koomiksit lugenud ja enam ei loe ka, sest film oli vilets. Loost iseenesest oleks saanud ju täiesti toimiva kinotüki, aga käesolevas teostuses oli tulemuseks üks suhteliselt nõme polaarpõnevik, mis kubises häirivatest loogikavigadest ja tobedustest.    Nõelasilmast tulnud üledisainitud talveriided, viiekümnekraadisest külmast siseruumidesse saabumisega kaasnev olematu ilmamuutus, praktiliselt puuduv hingeaur; täielikult puuduv külmatunne, mis osalisi tabab vaid paaril korral ja seda just täpselt siis kui seda on vaja   edasiviimiseks. Totruste tipuks veel see, kuidas peategelanna - nii muuseas - oma värskelt amputeeritud  sõrmedele toetub... Kuuldavasti olevat ka loole nime andnud ilmanähtus tegelikkuses kuidagi hoopis teistsugune.    Kogu filmi parim stseen oligi tegelikult ülimalt koomiksimaiguline   kohe algusest, kus õuest tulnud   oma tuppa marsib, riided seljast heidab ja (paljast pinda näitamata) duši alla läheb. Et hoida kokku nende lugejate aega,  kel film nägemata, siis - ülalpool ongi kaader just sellest stseenist. Pole tänu väärt.      Üheksa, too  i ja  i produtseeritud arvutianimatsioon on hea näide kasutamata võimalustest. Midagi siin oli, aga tervikuna ei jätnud see film mulle mitte mingisugust muljet ega tekitanud vähimatki tahtmist seda uuesti näha või isegi DVD-lt taustakraami vaadata.    Ma unistan hetkest, mil asun kinos uut 3D arvutianimatsiooni vaatama ja see, mida näen, on äravahetamiseni sarnane nukufilmiga. Nagu " ", nagu " ", miski, mis on päriselt olemas. Miski, mis näeb välja nagu käsitsi millimeetri murdosa haaval animeeritud ja tõelise optikaga tõeliste valgustite valgel üles võetud, kuid mis siiski on sündinud virtuaalselt ja arvutis.    Praegu on arvutifilm oma tehnilises täiuslikkuses siiski kõigest renderdatud polügoonide pundar ja näeb ka nii välja. Ükskõik kui ilus see pilt on, see EI OLE PÄRIS. Aga "Coraline" näiteks on ja ma teaksin seda ka siis kui ma ei oleks selle  filmi tegemisest nii palju lugenud. Renderdus ja fotokaader on ikkagi kaks erinevat asja ja seda näeb ja tajub tegelikult iga vaataja.    Muidugi on reaalsuse illusioone võimalik suurendada ja seda näiteks " " ka üsna edukalt tehti. Samas on just "9" näide sellest, kuidas lohakas teostus seda rikub. Lihtne asi - filmi tegelased on mingisugused kotiriidest nukud. See kotiriie pole aga ei korralikult modelleeritud ega tekstuurina peale laotatud, seda on  vastavalt vajadusele... venitatud! Nagu kotiriie oleks kummist kile. Tulemuseks ongi mingi amatöörlik visuaalia, mis ei kipu köitma ega meelde jääma. Kuigi produtsente arvestades oleks ju oodanud morbiidselt sisukat alternatiivi  i läägele toiduvärvimaailmale. Seda aga ei saanud.      Ameeriklased õpivad kadumajäänud naislendur  i ettevõtmisi koolitunnis. Minusugune ei teadnud temast õieti midagi, seetõttu oli filmi vast veidi huvitavam vaadata. Samas tõepoolest, ega temast   sealt filmist midagi teada küll ei saanud, kui  lugu algas, oli tegu juba naissoost lennukihulluga. Miks ja kuidas kõik see aga alguse sai, jäi selgusetuks.    Ühel hetkel muutus film aga minu jaoks väga lõbusaks. Vaevasin vaadates tükk aega pead, keda kuradit  i kehastatud kangelanna mulle meenutas... Kuni taipasin -  ! Täpselt! Kõik on sama - sama välimus, sama mehelik motoorika, sama soeng, sama hääletämber, sama harimatuvõitu kõnemaneer!  Uskumatu! Sellest hetkest peale oli naljakas. Kuigi film ise läks aina dramaatilisemaks...    Lõppkokkuvõttes on see film siiski tavalise telefilmi mõõtu inspiratsioonitu illustratsioon tuntud inimese eluloole, seda ilma igasuguse ambitsioonita asjast mingi üldistavam ja universaalsem lugu kokku kirjutada. Kui näiteks   oskab ka tõestisündinud ja teada-tuntud loo ülipõnevaks filmiks vormistada, siis selle filmi tegijad eriti mitte.      Sellest filmist ei peakski tegelikult kirjutama, sest ega tast midagi head ju loota polnudki. Peategelanna paari sõbranna ja papa jutt oli kohati  vaimukas, kõik muu oli aga nagu mingi haige unenägu, aeglane, kammitsetult kiimas ja naeruväärne. Eriti nõmedad selle niigi nõmeda filmi kontekstis olid aga tavainimestest mees-teismelised - need käitusid eranditult nagu klišeehomod. Ju siis selleks, et rõhutada, kuivõrd nõmedad ikka nood   meesisendid on, üks korralik kogus  everd või sädelevat surematust teeb isasest ikka hoopis teise tera.    Kinosaalis kiduravõitu meesvähemust esindada oli üleülde kuidagi väga kohatu tunne, seda isegi  ul. Iga kord kui järjekordne alfaisane oma T-särgi üle pea seljast rebis ja kaheksapaki paljastas, käis saalist läbi kollektiivne tunnustav ohe ja naerukihin. Oehh...    Mul on filmi peategelastest tõsiselt kahju, sest niipalju kui ma nende intervjuusid või fännidega kohtumisi näinud olen, paistavad nad ennast üsna kehvasti tundvat ja kogu kupatust sisimas  täiega jälestavat. Eriti ilmselt  , kes ju korralik muusik ja hoopis teise liini mees kui seesinane imal östrogeenikino. Kes aga ilmselt veel aastaid hulludest fännidest rahu ei saa. Vähemalt mitte enne kui juuksed hõrenevad ja vöökoht jämeneb. Aga, raha vähemalt õnneks ei haise...    Samas on kogu Twilighti-nähtus üks äärmiselt huvitav ja analüüsi väärt asi. Mis nuppe on mormoonist kirjaneitsi vajutanud, et need lame-labased tekstitellised ja  filmid pool inimkonda sedavõrd pöördesse ajavad? Seda tahaks ilmselt teada iga kirjanik, käsikirjutaja ja produtsent. Sest selles teadmises on peidus suur raha.    Aga filmitegijaile jõudu, neljas raamat olevat kuuldavasti üsna perversne ja pedofiilne, saab näha, kuidas see siis ka filmi valatakse. Kuigi tegelikult tasub muidugi oodata hoopis tõelise vampiirisarja " " kolmandat telehooaega.        tegi Foxile kaks superhead  -filmi. Siis aga ei suutnud ta stuudio solgutamise lõppu ära oodata,  võttis vastu muud tööpakkumised ja nii ongi meil triloogia kolmas film, mis ei kannata mitte mingisugust kriitikat ega võrdlust.    Ja siis tuli "Wolverine", mis osutus veelgi halvemaks... Film oli mitut pidi äpardus, lekkis ju poolikute efektidega variant tükk aega enne esilinastust netti ja nii nägid paljud X-fännid loo juba toorel kujul ammu enne ära. Ega olnud just vaimustunud. Stuudio püüdis küll väita, et filmi tehti veel ümber jne jne, aga tegelikult oli kinovariant täpselt sama. Wolverine  kössitab oma surnud naise kohal, heidab pea kuklasse ja karjatab taevasse eemalduva kaamera suunas. Kuidas saab nii nõmedaid ennastparodeerivaid stseene üldse filmi pista?!? Kui õigesti mäletan, oli filmi eri koopiatel erinevad lõpustseenid, aga see ei muuda midagi, tervik oli küündimatu jura.    Aga ükski asi ei olevat päris üdini halb. Seegi film on oma olemasolu ära õigustanud juba paljalt selle "Tujurikkuja" sketšiga. Kuigi, tegelikult on ju tollegi juured Singeri filmis... nii et see teooria ei pea vist siiski vett.      (  in USA)  Brittidest võib ju isegi aru saada - kes siis ei tahaks varasemat edu korrata... Sheffieldi strippavad töötud, matsakas ja maitsetu päevikupidaja, pulm, pulm, pulm, veel üks pulm ja matus - kõik nad said nii feimi kui sulli, kusjuures mitmete seesuguste kassahittide juures oli tegutsemas teenekas telekirjutaja  . Kahjuks ei oska või ei taha mees kinolinal aga enam eriti riskida ja püüab edu saavutada kõige primitiivsemate ja  etteaimatavate käsikirja-legodest laotud lugudega.    Film piraat-raadio-laevast oleks võinud idee poolest olla hiilgav ajastufilm, oli aga kokkuvõttes mingisugune totter farss, mille finaalis jättis kuri kuningriik hüsteerikust füüreri juhtimisel laevatäie rahvast avamerele uppuma. ( ) Taaskord hordide kaupa häid näitlejad mannetuvõitu loos. Pettumus.      Lugu New Orleansi neegriplikast, kes püüab oma isa kohviku-unistust teoks teha, pidi saama filmiks, mis toob täispika joonisfilmi tagasi kinokülastajate südameisse ja  taastab usu, et hea multikas ei pea tingimata olema arvutiga liigutatud. Ma pole kindel, et ta sellega hakkama sai.    Filmi parim lõik on konarlikus   stiilis kujundatud muusikanumber, milles peategelannast Must Printsess   oma tulevast lõbu- ja toitlustusasutust ette kujutab. Kahjuks pole aga seegi suurem asi. Suvalise  i filmi lõputiitrid on tüki paremini  teostatud, rääkimata siis näiteks " " algusanimatsioonist.    Tervikuna oligi konnalugu kahjuks üks üsna kehvake film. Esiteks juba kaugelt liiga pikk - paarkümmend minutit 97-st oleks tulnud julmalt ära kaksata. Teiseks oli filmi "paha" tegelaskujuna kuidagi lahjavõitu. (Aga see on tegelikult juba Disney traditsioon, paljukest neid tõelisi kurikaelu Disney filmides üldse olnud on... needki paar tükki on naised. :-) Kolmandaks oli siin virnaviisi  varemnähtud detaile ja tüpaaže, mis aga ei mõjunud mitte  'na vaid fantaasiapuudusena. Neljandaks oli inimeste kujutamine ebajärjekindel, kohati realistlikuvõitu, kohati süldina deformeeruv. Sama logisev oli tegelikult kogu filmi maailm musitseeriva krokodilli ja muu säärase totrusega.    Tervikuna mõjuski kogu kinoteos mitte nagu looming, vaid kui filmina vormistatud Di$ney suurkorporatsiooni turundusaosakonnast alguse saanud idee. Selge on see, et firma  vajas oma printsesside sekka lisaks punapäisele  ile, brünetile  sele, blondile  le ja teistele " " ka tumeda nahaga kangelannat. Miki hiire kõrvadega roosasid telekaid, kleite ja karaokeplaate tuleb ju ka tollele turuosale müüa... Aga selleks peab olema keegi, kellega samastuda. Siit siis vajadus Musta  Printsessi   järele.    Kurb, aga kogu film mõjubki mitte kui film, aga pigem kui turundusprojekt. Takkajärgi tunne - ei mingit tunnet tegelikult. Ükskõik kui palju raha see film teenib ja kui palju disnikama müüa aitab, on see tegelikult lihtsalt üks kama kaks film.        filmid ei ole päris minu maitse, kuigi korra võib neid kõiki vaadata. Veider kolikamberlik ja teatrilaadne ruum ühes ebaharilikult liikuva "täisnurkse" kaameraga on ka visuaalselt üsna huvitav. Hm, eelmises lauses oleks nagu vastuolu sees...    Aga, on mis on, oodatud nukufilm,  i lool põhinev lugu rebaseperest oli mulle igatahes kokkuvõttes pettumus. Filmi esimene pool oli hea ja tõotas paljut ning seda mitte ainult seepärast, et praegusel arvutiajastul on   nukufilmi väga värskendav vaadata. Aga umbes sellel ajal kui elukad asusid ahvikiirusel maasse käike kaevandama muutus kogu värk minu jaoks tobedaks ja nii veereski kogu lugu lõpuni liigselt napakas võtmes.    Loomulikult ei  ole selle filmi koht aasta halvimate filmide seas, kuid pettumuse ta põhjustas. Jah, kahjuks ei kuulu see film minu jaoks nende sekka, mida endale osta ja mille abil aastat 2009 hea sõnaga mäletada.          Mida rohkem ma sellele filmile tagasi mõtlen, seda vähem see mulle meeldib. Täpsemalt öeldes ei meeldi mulle seal mitte miski. Ei asotsiaalselt ülekuhjatud kujundus, ei arvutianimatsioon, ei kostüümid, ei näitlejatööd, ei montaaž, ei lugu. Ei - ja see on asi, mille just selle filmiga lõpuks enda jaoks avastasin ja mis ilmselt mind ka  varasemates  i filmides on häirinud - pidevad väärakad alt-üles ülevalt-alla ja igapidi viltu kaameranurgad, mis hakkavad ajudele. Lisaks oli ka pildikvaliteet "kultuuripalee" kinos tõeliselt sitt.    Ainus Gilliami film, mis mulle tõsiselt meeldis, on " ", mis oli üks mu esimesi DVD-sid ja millel oli ka väga korralik lisadokumentaal. Kõik muu (ja unustagem siinkohal nähtus nimega  , see ei puutu asjasse) on enam või vähem haige sonimine. Mõnel neist on ilmselt mingisugune kunstiline väärtus või siis on asi vähemalt korra vaadatav (FaLiLV), aga vendade Grimmide lugu oli juba täiesti peatu ja sabatu film ja paistab, et paranemist pole paista.    Ma saan aru, et tal on olnud oma filmidega järjest ikka ilgem ebaõnn, peaks ju kaasa tundma. Aga sellele vaatamata loodan ma, et keegi talle enam filmide tegemiseks raha ei anna. Aitab küll.