Sellest ma saan väga hästi aru. Vahel on see isegi takistav: palju kergem on ükskõik kas konstruktiivselt või üleüldiselt kritiseerida kedagi, keda sa ei tunne, kui kedagi, keda sa üsna hästi tunned. Kui su töö (olgu ülekantud  või otseses tähenduses) aga sõltub sellest, et sa võimalikult palju kritiseeriksid (vastasel juhul viskad pliiatsi nurka ja mõistad sõnatult kõiki asjaosalisi), osutub see kohutavalt tülikaks. Hakkad midagi kellegi kohta arvama, aga samas juba näed selle arvamuse vastuväiteid ja vastuväidete vastuväiteid ja oledki puntras.  Sellepärast olen suure ettevaatusega hakanud suhtuma neisse, kes pidevalt millestki arvavad. Ja sellevõrra on austusväärsemad need, kes tunnevad ja arvavad (asjalikult).  Ka  mina ei pea end teatriinimeseks, kuigi seda tegelikult nagu olen; pigem näen end kellenagi, kes on küllalt palju kõrvalt näinud, mismoodi asjad sünnivad ja miks neist saavad just sellised asjad, nagu neist saavad. Just see, ja mitte, et mu nimi on nende asjadega seotud, teeb arvamise väga keeruliseks. Ja teeb keeruliseks arvamise seonduvatest lavastustest (nt. samas majas, samas ajahetkes, samas kultuuriruumis) ja inimestest (kursusekaaslased, mõttekaaslased, kritiseerijad jne).  Aga kuuluvuse kohta ei  teagi, kuidas on. Võib veeta terve eluea mingis keskkonnas või kogukonnas ja tunda et mittekuuluvana. Võib-olla see on kirjutajate alatine probleem - kas või näiteks Unt. Sest sõnad ise on juba nii mittekuuluvad, kuna tegelevad erinevate teemade, olustikkude kujutamisega. Nii et kes kirjutab, kirjutab tegelikult alati alla oma kuulumatusele ja üksindusele.  Teoreetiliselt võiks siis saada ka vastupidi: kuuluda, tegelikult kuulumata. Näiteks olla osa Hemingway lähemate sõprade ringist tema raamatute kaudu  või tunda end merebioloogina dokumentaalfilme vaadates.  (See näib ka pisut kurb variant. Aga ehk pole.)