Kuid järelemõtlemisel see eelarvamus osutub lihtsalt mitte paikapidavaks. Praktiliselt pole tõsi, et kirjasõna on väärtuslikum kui k õ n e - sõna. (Teame vanust kõrgeist kultuurest, milles kirjandust polnudki ja  võime väga hästi kujutella tulevikukultuuri ilma ajalehtedeta ja raamatuteta). Kirjasõna primaat on õige teooria vallas, kui mõtleme teaduslikele õpperaamatuile, seadustekogudele, rahvaste pühakirjadele, usulistele katekismustele ja nn. ilukirjandusele. Kuid see kõik on ju elu täiend , varaait, kust võime, alati ammutada juba olemasolevat, ent mitte enam: - mitte elusiht, mitte olemasollapidav. Sest elame tõeluses, tarvitame sõna oma tõeluse kandjana, tarvitame sõna värskena, n.ö. kuumas seisundis,  veresoojana, mitte konservina. Kes vajab seks tõendusi, see vaadaku vaid näkku elavale, poliitiliselt ja ideoloogiliselt nii lainetavale olevikule. Ta näeb rahvaste juhte inimestele kõnelevat, mitte kirjutavat neile. Mõned ju kirjutavad ka, kuid see on siis ainult täienduseks maagiliselt mõjuvale, sugestiivsele, kaasakiskuvale, pimestavale, vastuvaidlematule, tegevteolisele, kehatemperatuuris sõnale.