Küll hoidis Prantsusmaa märgatavalt järjekindlamalt kinni nii oma Põhja-Aafrika araabia valdustest kui Levandist. Maroko, Mauritaania ja Tuneesia iseseisvusid siiski suurema verevalamiseta, kuid Alžeerias püüdsid prantslased oma võimu iga hinna eest säilitada. Alžeeria oli  Prantsusmaale olnud eriti lähedane juba üle saja aasta. Seda maad ei vaadeldud kolooniana, vaid Prantsusmaa jätkuna Aafrika mandril, provintsina. Alžeerlasi ei nimetatud araablasteks, vaid islamiusulisteks prantslasteks. Alžeeriasse oli asunud ümber ka arvukas prantsuse kogukond, rohkem kui miljon inimest. Tolle aja Alžeeria rahvastikust moodustasid nad umbes kolmandiku. 1954. aastal alanud vabadussõda kujunes Prantsusmaale üle ootuste raskeks ja kulukaks. Ebapopulaarse, kuid ainuvõimaliku otsuse tegi president  de Gaulle, kes viis Prantsuse väed Alžeeriast välja ja tunnustas seda vabariiki. Siinkohal ei saa jätta märkimata, et de Gaulle, kel oli prantslaste keskel tohutu populaarsus Teisest maailmasõjast alates, tehti avalikus sõnas peaaegu et riigireeturiks.