Sisu iseenesest pole eriliselt kutsuv ja eriti originaalne, aga film suudab end nii hästi rakendada, et sisu tundub lausa uskumatult sobiv. Kuigi oleks tahtnud võib-olla loo lõpus näha midagi märksa originaalsemat, aga teostus ja näitlejad olid need, mis kõik ülejäänud puudujäägid korvasid. Paarikest ei saanudki kui lihtsalt näitlejaid võtta, sest näitlejate puhul puudus filmist hetke üledramatiseerimine, vaid kõik oligi umbes nii nagu tavalised normaalsed inimesed  reageeriksid. Näitlejad, põhiliselt noorpaar, esitasid oma osad siiralt ja panid mind vaikselt isegi unustama asjaolu, et tegu on lavastusega. Arvestades, et teosest puuduvad harilikud filmilikud küljed ja rõhutatakse üksnes realistlikkusele, siis sellest järeldades leian, et saadi paganama hea tööga hakkama. Iga kord kui magama sätiti, tundsin kerget pistet, et nüüd, nüüd kohe juhtub midagi ja peatselt on kosta samme trepi peal või näha varju liikumas. Filmi lihtsus ei seisne ainult tehnilises küljes, vaid  ka selles, kuidas õudust tekitatakse. Selleks võivad olla paugatused allkorrusel, keegi lööb vastu seina, uks lüüakse kinni, valjud sammud trepil, võimas kurdistav karje, mida oleks kui saatnud võimas järelainetus, mis EVP vastuvõtja tummaks lõi. Ma arvan, et kasutades sellelaadseid hirmutamisviise saadi ligi teatud hirmule, mida iga laps tunneb kui ta üritab magama jääda suures pimedas toas. Lapsel tekib hirm, et äkki haarab keegi jalast või lükkab miski ukse lahti või mis veelgi hullem ja mis mulle filmi  ajal lausa kananaha ihule tõi, olid toas kostvad sammud. Sa ei näe kedagi. Sa ainult tunned ja kuuled, et miski liigub ja hingab. Nendel hetketel hakkab automaatselt fantaasia tööle ja igaüks näeb seda, mida tahab näha. Eriti piinarikka olukorra tekitasid võimsalt kajavad sammud trepil, mis lõppesid ukselävel ja sisenesid kiiresti magajate juurde.   Noil momentidel ootasin juba, et nüüd näen, mis see olevus on, kui see ukselävele jõuab. Aga ei. Seal oli ainult tühjus, aga fantaasia ja teatud hirmud hakkasid ikkagi  teatud kuju vormima, et selgust saada, mis noorpaari öösiti tülitab. Näitlejate reaktsioonid olid alati märkmisväärselt autentsed. Kordagi ei tekkinud võltsi tunnet, vaid mõtted kiskusid end alati reaalsuse poole ja sel juhul oligi kõige hirmuäratavam reaalsus ise. Kaamera paiknemine suunaga voodile ja uksele andis hea ülevaate, mis toas toimub. Eriliselt meeldejäävaks kujunes kaamerakasutus lõpus. Kaamera oli ülakorrusel toas, aga tegevus toimus all. Sel juhul jääb endal häälte kõla järgi otsustada, mis  allkorrusel parasjagu toimub. Kõikuv või rappuv kaamera või siis käsikaamera (ükstapuha tegelikult) ei näidanud alati kogu pilti. Kui ühes maja nurgas toimusid parasjagu häirivad sündmused, ei pruukinud vaataja seda üldse näha, vaid sai üksnes kuulata ja mõista, kuidas tegelased reageerivad. Jällegi kasutatakse teesi - kõike pole vaja näha, vahel on vaja näha ainult natuke, sest inimmõistus genereerib kõige hirmsamaid koletisi ise. Miks ma nii positiivselt meelestatud olen? Kindlasti on neid, keda jätab film  täiesti külmaks, aga mul on alati nõrkus õudukate vastu olnud. Eriti heade vastu. Arvan, et olen elu jooksul veel vähe õudukaid näinud, sest neid on ju igat sorti ja kuidas jõuakski kõike ära vaadata, kui maailmas on nii palju teisi filme. Käsikaameraõudukad on muutumas aina paremateks. Algul [Rec], siis "PA". "The Blair Witch Project" jättis mind esimest korda vaadates külmaks. Miski ei asenda julmalt piinavat psühholoogilist õudust, aga mõnikord piisab ka kohutavalt kombel pinget kruttivast rappuva kaamera  filmist. Nüüd oleks vaja rohkem vaadata teid rajanud slashereid ja leida endale ka nende hulgast lemmik. Kuna õudukaid on hulgi võtta, tuleb teha otsustav valik.