Esimene alternatiiv: sõjaline vastupanu. Meenutagem kolmepoolseid läbirääkimisi 1939. aasta suvel. Siis mõisteti, et punasõdurite sattumine Balti riikide territooriumile tähendab omariikluse lõppu. Toona deklareerisid Eesti  ja Läti juhid valmisolekut osutada kõigi vahenditega agressorile vastupanu. Tõsi, 1939. aasta suvel lootsid Eesti ja Läti loota Saksamaa toetusele. 1939. aasta sügisel oli see ära langenud ja Nõukogude Liit oli koondanud Balti riikide piiridele suured väeüksused. 1939. aasta septembrisündmusi Eestis on sageli võrreldud Soomega. Soome Talvesõda ja Balti rahvaid tabanud repressioonid tekitavad paratamatult küsimuse kuivõrd arukas oli nn. vastastikuse abistamise lepingu sõlmimine. Teises maailmasõjas langes  võõras mundris 25 000 eesti sõdurit. Teoreetiliselt oli kõigi kolme Balti riigi puhul muidugi tegemist märkimisväärse sõjalise jõuga, mis sõjaliselt potentsiaalilt ületas Soomet.  Kuid sõjaline kaitseliit eksisteeris vaid Eesti ja Läti vahel ja ainult paberil. Eesti ja Leedu vahel sõjaline koostöö puudus. Kuid Soome idapiir oli looduslike tingimuste tõttu siiski paremini kaitstud ja erinevalt Balti riikidest olid Soomel Rootsi näol ühendusteed sõjamaterjalide saamiseks Soomele sõbralikest riikidest.  Soome elanikkond moodustas ainult pool kolme Balti riigi elanikkonnast. Soomel oli kaks korda pikem piir Nõukogude Liiduga, kuid Soome idapiir oli looduslike tingimuste tõttu siiski paremini kaitstud. Kuid siinkohal ei võiks unustada, et Balti riigid ei jõudnud sõdadevahel kaitsepoliitilistes küsimustes kunagi üksmeelele. Läti ja Leedu ei suutnud langetada lõplikku otsust missuguse suurriigi poolel sõjas sõdida. Erinevalt Balti riikidest oli Soomel ühendustee sõjamaterjalide saamiseks Rootsi näol olemas. Balti  riikidel selline tagala puudus. Ka Saksamaa suhtumine Soome ja Balti riikidesse oli erinev, seda vaatamata Molotovi-Ribbentropi lepingu salajasele lisaprotokollile. Põhjuseks olid Saksa sõjamajanduslikud huvid. Ametlik Saksa välispoliitika püüdis rõhutada huvi puudumist Soome vastu. Mitteametlikult aga õhutati Soomet järeleandmatusele. Kardeti, et kui Soome rahuldab Nõukogude Liidu nõudmised on sellega koheselt ohustatud Rootsi rauamaagitarned, millest Saksa sõjatööstus olenes. Tooraineküsimus oli  Saksamaale sõjas esmajärgulise tähtsusega. Talvesõja ajal müüs Saksamaa suurtes kogustes relvi Rootsile. See võimaldas Rootsil müüa oma relvad Soomele. Sõjakolde tekkimine Baltikumis löönuks segi kogu Nõukogude Liidu Euroopa osa transpordisüsteemi ja katkestanuks teatud ajaks Saksamaa kaubavahetuse Nõukogude Liidu ja ka Balti riikidega. See häirinuks oluliselt Saksa sõjamajandust. Saksamaa sõltus Nõukogude Liidust ja Balti riikidest väljaveetavatest toidu ja toorainetest. Võimatu on vastata aga küsimusele,  missugune olnuks Saksamaa reageering Nõukogude Liidu ja Balti riikide sõjale. Soome suutis osutada Nõukogude Liidule vastupanu kolm kuud. Küsimus, kui kaua suutnuks seda teha Eesti ja Läti ei saa olla teadusliku arutelu objektiks.