Ka Laidoner pidas kevadel ja suvel 1939 mitu kaitsetahtest pul­bitsevat kõnet, milles viidati näiteks Tšehhoslovakkia halvale ees­kujule riigi puutumatuse kaitsmata jätmisel. Laidoner pidas  kaitse­jõudude kõrgemale juhtkonnale 28. märtsil 1939 kõne, kus ta rääkis pikalt Euroopa olukorrast ja eriti Tšehhoslovakkia saatusest. Kõne on avameelne ja selge seisukohavõtt selles, et Eesti kõikides olukordades - ka siis, kui ta jäetakse üksi - kaitseb ennast relvaga ka ülekaaluka vaenlase rünnakute eest. Tšehhidesse suhtus ta alandavalt, peaaeguhalvustavalt, öeldes muu hulgas: "Just samal päeval, kui Münchenis algas nõupidamine, oli minul kõnelus ühe välismaa diplomaatilise esindajaga sündmuste käigu üle. Tema  kui endine ohvitser avaldas sama kartust, mis tekkis minulgi, s.o Müncheni nõupidamine on juba hiljaks jäänud, sest kuidas suudab Tsehhi sõjaväejuhatus tagasi tõmmata oma jõude piirilt, kindlustatud rajoonidest. Kui mu sõber minult küsis, kas mina võiksin anda sellise käsu, pidin avameelselt tunnistama, et ei, sest mind võidakse siis lugeda äraandjaks. Isegi juhul, kui selline käsk antakse, tekib küsimus: kas seda täidetakse? Kas ei teki siis vastuhakkamine, mäss?" (229)