Kahjuks pidin päev otsa kassas olema ja sain seega vaadata ainult  päeva viimast filmi "(Untitled)" ("(Pealkirjata)"). Ning see tegi kõik jälle heaks.  Filmi keskmes on kaks venda: üks on helilooja, kelle suhtumine muusikasse väljendub kõige paremini väites, et "Tonality is a capitalist plot to get people to buy pianos" ("Tonaalsus on kapitalistlik vandenõu, et inimestele klavereid müüa"). Tema muusikas on  lisaks klaverile ja klarnetile ka jalaga ämbri löömine, paberi rebimine, mürast eristab seda kõike vaid see, et kõik see on kirja pandud ja ettekavatsetud heli. Teine vend on maalikunstnik, kelle tööd on kõik ühesugused, aga kommertslikult edukad. Kahe venna vahele satub aga galeriiomanik Madeleine, kes usub kunsti ja elu ajal märkamatuks jäävate kunstnike igavikulisust.  Film heidab pilgu New Yorgi kaasaegse kunsti karakteritele ja selle kõige veidrustele, leides sealt hulganisti absurdikoomikat ning  tuues samas esile igavikulisi küsimusi kunsti olemuse ja looja rolli kohta ühiskonnas. Kindlasti on siin tegemist filmiga, mille hindamiseks peab inimene olema õiges nišis sees ja võimeline sellega samastuma. Kaadrid, kus loominuliselt puntras helilooja Adrian tonaalsust taasavastab on samaaegselt klišeedest küllastunud ja tunnetusest nõretavad. Millegipärast tahaksin teada, kuidas oleks selle filmi režii poolest lahendanud Charlie Kaufmann. Igastahes oli "Pealkirjata" meeldivalt pretensioonitu, kuid samas  intellektuaalselt intrigeeriv lugu, mida kõigile siiski aga soovitada ei julgeks. Kummitama jäi üsna mõneks ajaks ja õhtused vestlused Genklubis tulid just selle pärast arvatavasti kohutavalt (ebameeldivalt) diibid.