Kui Hurt, kes oli õppinud kirikuõpetajaks, otsustas sellele kutsele siiski mitte minna, vaid hakata välja andma eestikeelset  kirjanduslik-teaduslikku ajakirja, võttis Jakobson seda teadet otse rõõmusõnumina, olles kohe innustunud propageerima tema ette­võtet. "Hurt on vaene mees," kirjutab ta tema otsuse puhul, "ja ometegi peab ta sest elama…Aga aus mees, kes seesu­guse kahevahel asja eest kindlama põhja peal seisvat lootust ras­vase papipadade peale maha võis jätta! . . . Kui ma rikas mees oleks, küllap ma siis teaksin, mis teeksin". Kui Hurt 1877. a saks­laste poolt Eesti Aleksandrikooli mõtte vastu üritatud ajakirjan­duslikku rünnakut oli tagasi löömas teravalt eestimeelse argumen­tatsiooniga, oli Jakobson innukamaid rõõmustujaid sel puhul. Rõ­hutatud tunnustusega kirjutab ta Hurdale: "Suure rõõmuga olen ma Teie vastust Hesse häbemata kirja peale lugenud, ja ma pean tunnistama, et paremini seda vastust sugugi võimalik ei oleks ol­nud kirjutada". Ja järgmises kirjas: "Teie vastuse üle "Uue Tartu Zeitungile" oleme siin ennast väga rõõmustanud. Sakslased oleksivad küll soovinud, kui ta natukene magedam oleks olnud, aga nii oli ta just hea".