Tahaksin öelda, et erakordselt raske on klassi astudes  võtta endale selline abstraktne kohustus ja öelda: sa pead nüüd olema vaheldumisi lõbus ja tõsine. Enesestmõistetavalt on endale sellise ülesande võtmine võimatu ja isegi naeruväärne. Seda ei saa teha, kuna keegi ei saa minult nõuda, et ma pärast rasket isiklikku läbielamist peaksin hommikul oma tundi vürtsitama naljakate lugudega. Sellist abstraktset kohustust pole aga tarvis võtta, kui õppetöö sisule, mis peab vaimustama õppima, lähenetakse vaimuteaduslikult. Siis muutuvad üksikud elulõigud meie jaoks  objektiivseks ja ebaisikuliseks. See lihtsalt on nii. Kui ma kella 3 ajal astun klassi, et lastega koos midagi teha, siis nii nagu vaimuteadusegi puhul, nii nagu olen õppinud asjale lähenema, lähenen ma ka oma ainele, see muutub minu jaoks millekski selliseks, mis aitab mul jätta arvestamata kogu välise maailma ja sellesse kaob minu enda meeleolu. Aine objektiivsus hõivab mind ja sisendab mulle õigel ajal huumori tunde või selle puudumise vajalikkuse. Kõik kujuneb iseenesest.