Aga siiski miks peaks Jumalal olema ohvrit vaja olgu siis esimest või viimast? Ega olegi. Nii lihtne vastus. Ja ongi lihtne vastus. Jumal on otsustanud kommunikeeruda meiega läbi oma Poja, kelle me risti lõime. Meie vastu kõneleb me endi tegu, rist. Kõneleb meie  ohverduslikkusest. Miks selline kommunikatsioonivorm? Miks mitte steptants ja peeretamine? Mnjah. Miks ohver? Seda peame endilt küsima, ei teistelt. See, mis tegime avas me silmad selle suhtes millised me oleme ja pani ehk mõned tahtma teistsugune olla. Enamik inimesi aga on nüüd vabad ja päästetud ja reeglistatud rivaliteedi järgijad, eriti moraaliküsimustes ja teiste üle otsustajad mis jätkuvalt nende enesehinnagut kehutab ja õigeolemisele tuult tiiba annab ja tundub et neile piisab sellest küll. Ja mõtlevad  ohverduslikult edasi Annase ja Kaifase võtmes - parem on kui hukub üks inimene kui terve rahvas. Lihtne inimlik loogika ju. Liiga vähe liiga väike on selline kristlus, see polegi kristlus see mingi naljanumber anakronism Jeesuse õpetusest. Aga eks pandagi kristlus tähendama ja rääkima midas iganes, küsige või identiteedivabrikantidelt kirevates rüüdes. See termin tuli mulle ühe kiriku pühitsemisel kus hulka kirevaid pappe koos oli. Et miks mitte kamoflaas, miks mimikri? Seda sellepärast et neil pole midagi  varjata, vastupidi, rünnakuvärvus sellepärast et nad ongi ründavad, nad on identiteedivabrikandid, identiteediloojad, tegijad kes on kristuse õpetuse seganud rahvusluse ja ajalooga ning teinud sellest kena rahvuslise identiteedi valmis mis ei kohku tagasi ka pomme, mürske ja lennukeid ja sõjalaevu õnnistamast. Vaat see on absurdum. Igavene jumal on pisut omast igavesusest laenanud ka oma rahvale ja nõnda nad siis seal kahekesi taaruvad.