1924. aastal lõpetab Harri gümnaasiumi ja sama aasta sügisel läheb ta Tartu Ülikooli usuteadust õppima. Juba 12-aastase poisikesena oli ta unistanud kirikuõpetaja ametist [55] . Ülikooli ta lõpetas 1929. aasta jaanuaris. Oma prooviaasta pidas Harri Haamer Martna koguduse õpetaja, Lääne praosti Gustav HALLERI juures [56] . Aga kuna ta oli siis ainult 22-aastane, pidi ta seejärel korra kohaselt õpetajakutsesse ordineerimist ootama jääma kolmeks aastaks. Seniks pani kirikuvalitsus teda vastrajatud noorsootöö sekretäriks, kirikunoorte kogujaks ja tegelikuks juhiks. Seda tööd ta tegi lühikest aega, kuid väga hoolsalt. Ta lõi eeldused noorte koondiste ja noorliikumistest "koguduste" tekkimiseks ja pani põhja kirikunoorte liikumisele. Kirikuvalitsuse nägemus noortetööst oli aga Harri omast pisut erinev ning  Harrile tehaksegi ettepanek asuda parem ühe koguduse õpetaja ametikohale. Ordinatsioon leiab aset 1929. aasta 6. oktoobril Tallinna Piiskoplikus Toomkirikus. Esimene Eesti piiskop Jakob KUKK tervitab teda kui noort Püha koguduse õpetajat, keda Saaremaa unustatud randadesse tööle saadetakse [57] . Harri kirjutab sellest ise nii: "Küllap kirikuvalitsus kalkuleeris õigesti, et kui sinna üks poisike pannakse, siis pole sääl enam midagi hukka minemas." [58]  Tõepoolest, Püha kogudus oli olnud selleks ajaks lesk juba 17 aastat, rahvas oli valgunud laiali. Koguduses oli alles vaid 72 liiget. Harri Haameri ametiajal liitus aga kogudusega taas 700 inimest. Käivitus korrapärane noorte- ja muusikatöö. Koguduse õpetajale kerkis uus eluase. Tõsi, viimane tehti võlgu, kuid võlgade vähendamiseks jättis Harri Haamer koguduse õpetaja ametikohalt lahkudes Püha  kogudusele peaaegu kogu oma maise vara [59] . Sääraste võimete pärast, mis Harri Haameril olid, pandi teda Saaremaa kirikuelus paljusid probleeme lahendama. Üks nendest  oli siis ka Kaarma koguduse hooldamine pärast endise õpetaja Herbert Lieberg'i lahkumist. See hooldamine kestis kaks aastat. Kaarmal pidas Harri Haamer kaks korda kuus jumalateenistusi, peale selle tähendas see ka leeritunde ja kõikide vajalike talituste pidamist. Juhtus ka nii, et õpetaja võttis küll kõik koguduseliikmete soovid vastu, aga füüsiliselt oli neid suure vahemaa tõttu väga raske teoks teha. Kaarma kogudus pidi lisaks palgale tagama õpetajale ja tema kutsarile prii ülalpidamise. Sama kehtis ka  õpetaja hobuse kohta. Kuigi Püha ja Kaarma koguduse vahelises "õpetaja jagamise" lepingus oli märgitud ka kutsarit, tegi Harri Haamer oma sõidud Kaarmale sageli üksinda. Talvel oli hea hobusega otse üle heinamaade ja kraavide pärale jõuda. Mööda maanteed minnes tuli tee kaheksa kilomeetri võrra pikem. 1932. aasta kevadel, kui Harri jälle Kaarmale minekuks otseteed kasutas, oli kevadine vesi lumest ehitatud kraavisilla ära viinud. Tagasiteed ei olnud, sest õige varsti pidi algama jumalateenistus ja kirikki oli  siinsamas üle kraavi, metsatuka taga. Harri sundis kavalusega hobuse külma vette minema ja kuna minekupoolne kallas oli jääs ei jäänud hobusel muud üle kui õigest pervest üles ronida. Selle tulemusena oli aga ka ratsanik läbimärjaks saanud. Jõudnud kellade helinal kiriklasse, kallas Harri rentniku köögis vee säärikutest välja, väänas sokid kuivaks ja astus märjana kirikusse teenistust pidama. Pärast jumalateenistuse lõppu tuli kojujõudmiseks läbida veel kakskümmend kilomeetrit [60] .