Mahe, kuiv ja kevadise kulu karva kõrgus õhuvald lahe kohal. Vaade kandus hõljumi sügavusteni, rändas otsivalt veelgi kaugemale ja tõmbus mõtiskledes tagasi. Veeväli võbeles, loksus tasa. Peegeldav veepind läikis siiasamma kalda alla välja, aga vee peal ei käinud ma peaaegu kunagi - või kui, siis koos Romanniga, kes paati tundis. Olin kasvanud sisemaa tasaseis paigus, ei tundnud paadisõidu tõmmet. Kaskedega liivaselt künkalt oli jätkuvalt avar vaade loiult säbrutavale veepeeglile.  Tiina tuli: «Mis teed?»