Koos kooli alguse tekkis ka elu tagasi- enam ei ole vaja mõelda, mida oma vaba pärastlõunaga teha, sest neid lihtsalt ei ole. Esimene nädal oli šokk- kell seitse hommikul ärgata on oi-kui-valus, vene keele kodutööd on oi-kui-hirmsad ja koolisöökla toit on oi-kui-halb.  Peaaegu kaastundliku näoga vaatan ma koolis käies verivärskeid gümnasiste, sest nad ju veel ei tea, kui koledaks nende elu kisub :) (Rebasterets on alles ees...) Kolmapäeval ja neljapäeval läbisin esmaabikoolituse, mis tõi jälle selgelt esile mu nõrgad närvid. Ja sõidutundides läheb mul juba paremini, all hope is not lost. Mnjah, kuigi tagurdamine ei ole veel käpas. Nüüd ma pean (jälle) tõsiselt järele mõtlema, kuhu mind jagub ja kuhu mitte, sest kõikjale ma ka ei jõua, aga seda, mida tahaks on nii-nii palju. Ka  mind on vaid üks ja kui mina ära võtta, siis ei jää järgi üks, nagu esimatemaatik arvas, vaid siiski null :)  Vihmast sügist ja palju vene keele kodutöid,  K.