Samas, küsimus jääb. Kas taoline lakkamatu eufooria,  mida ma julgen ka maaniliseks seisundiks nimetada, saab olla positiivne ideaal või on tegu ühe inimese vaimsele teele seatud kiusatusega? Miks ma ütlen kiusatus? Sest ma näen newages tegelikult tendentsi, kus tõelise arengu ja edasiliikumise asemel otsitaksegi võimalusi, kuidas aktiveerida oma aju naudingukeskusi. Nii tekib mul sellise lakkamatu eufooria teema peale kohe assotsiatsioon kusagilt loetud teaduslike katsetega, kus loomad nälgisid surnuks, kui nende käsutusse anti nupp, millele vajutamisel sai  oma aju naudingukeskust aktiveerida (kui ma õieti mäletan oli tegu rottidega). Just sel põhjusel ma tegelikult olen vägagi kahtleval seisukohal. Lakkamatu eufooriline nauding on küll hea tunda, ent ülimalt ühekülgne. Sellises ideaalis puuduvad terve hulk inimest inimeseks tegevaid omadusi nagu reaalsustaju, tarkus, vastutustunne, enesekriitika jne. Üks emotsionaalne värv kogu emotsioonide paletist äärmuseni võimendatuna, on ikkagi vaid üks värv. Ma ei suuda kujutada ette mitte mingit toimivad vähegi  praktilisemate asjadega tegelevat pidevas eufoorias viibivate inimeste kooslust. Mõnes mõttes tulevad siin mängud sarnased teemad, mis narkootikumide puhul (jättes füüsilise sõltuvuse täiesti kõrvale): kaob reaalsustaju ning ainsaks eesmärgiks saabki eufooria pikendamine ja suurendamine.