Austatud Indrek, on vahva, et oled selle loo postitanud. Analüüsimiseks endale ning mõtisklemiseks teistele. Hea, et sa oled harvaesinevalt rahulikult kirjeldanud oma elamusi EMO-s. Sinu näpunäiteid klienditeeninduse kohta ning tähelepanu juhtimist suhtlemise ning suhtumise puudujääkide kohta on huvitav lugeda nii meedikul kui küllap ka teisel.    Siinkohal pean  vajalikuks lisada, et ei ole kunagi Ida-Tallinna Keskhaigla (ITK) EMO-s käinud, küll aga olen tuttav Tartu Kiirabi ning Tartu Ülikooli Kliinikumi EMO tööga. Ma ei taha mingil määral kiita ega laita oma kolleegide tööd ITK EMO-s, küll aga kõrvalseisjana mõnedele asjaoludele tähelepanu juhtida.      Kas meditsiin on ikka klienditeenindus tavapärases mõttes? Me ei oota ju arstilt samasugust teenust (ja sealt tulenevalt ka suhtumist) kui Selveri kassatädilt! Millised on "tavalise inimese"  ootused artiabile? Seda küsimust on sotsiaalministeerium iga aasta uurinud ja tulemused ei ole aastate lõikes märkimisväärselt muutunud. Uuringu järgi on kolm tähtsaimat arstiabiga rahuloleku tegurit ravijärjekordade pikkus, arsti suhtlemine patsiendiga ning parkimiskohtade olemasolu haigla juures. Asjaolu, kas diagnoos ja ravi olid õiged ja kvaliteetsed, ei mahu patsientide arvates TOP 3! Mõsituspärasusest lähtudest on ravi kvaliteet siiski arstide jaoks primaarne ja kõik muu samuti oluline ja sellest  seisukohast ka meedikud lähtuvad. Kedagi ei muudaks õnnelikuks, kui arsti juurde saaks kiiresti, arst lahkelt ning empaatiliselt jutustaks ning autot oleks ka mugav parkida, kuid haigus jääks ravimata ning diagnoosimata.    Ravijärjekordadest... Plaanilises ravis on järjekorrad otseses seoses rahastamisega. EMO-s aga, paradoksaalsel kombel, mida kiiremini patsienti käsitleda (ehk mida vähem ja pealiskaudsemalt temaga suhelda) seda vähem peavad teised patsiendid ootama. Usun, et mõsistad mind, et raviv arst  on sisuliselt kahe halva valiku ees, kas suhelda ühe patseindiga põhjalikult ja lasta teisel oodata, või käsitleda mõlemat kiiresti, kuid seda suhtlemise arvelt. Ega see valik ka arstile emotsionaalselt kerge ei ole.    Paneme ritta faktid: järjekorras oli 10 inimest, patsient "roheline" ning diagnoosini jõuti 12 minutiga, tuleb nentida, et ITK-s tehti väga kiiret tööd. Superklass! Euroopa tavapärane aeg oleks olnud paar tundi. Ootajale tunduvad minutid alati liiga pikad, kuid aega ei oska ka  arstid kiiremini käima panna.    Miks ei ütle meedikud, et "olge rahulik, kõik saab korda"? Otseselt selle pärast, et seadus seda ei luba. (ei ole jurist, et täpsustada, kuid vastava seadusepügala võib leida võlaõigusseadusest). Lisaks veel, uksest sisse tulles ei tea meedik, kas kõik saab korda, ning valus küll, kuid mitte alati ei saa kõik korda. Ja veel kehvem oleks lugu, kui antaks katteta lubadusi. Mistõttu uksel selle rahustava lause ütlemine ei oleks eetiline. Surmahirmust ja selle suurtest  silmadest saame me kõik aru, kuid seda hirmu ei saa maha võtta enne, kui patsienti ei ole uuritud.    Arstisarjadest...Kõike, mida filmides näidatakse, ei tasu tõe pähe võtta. Mulle õpetas juba vanaema, et "filmimeeste trikid". Hinnata meedikuid kriteeriumide alusel, mida arsti-seriaalidest nähtud, oleks sama, kui eeldada, et kõik Eesti kaitseväleased on samasugused kui Rambo samanimelises filmis.    Emotsionaalsus versus ratsionaalsus? EMOs on patsient alati emotsionaalne, kuid mida  ratsinaalsemalt arst patsiendile läheneb, seda kiiremini ja korreksema diagnoosini ta jõuab. Nii et teatud määral on vastuolu patsiendi ootuste ja arsti võimaluste vahel juba olemuslikult sisse programmeeritud. Paratamatult ei saa hea ravi nimel alati lähtuda patsiendi ootustest ravile ning haigusesse.    Ja lõpetuseks siiski tahan rõhutada, et patsindil on õigus oodata, et temasse suhtutaks väärikalt, teda informeeritaks haiguse üksikasjadest ning patsiendil on õigus ravi üle otsustada.    Ole terve,    Villem Nigu    TÜ arstiüliõpilane, 6. kursus