Elo Tuglase päevik sai loetud. Tunnen temast puudust, sest tahes-tahtmata tekib kellegi päevikut lugedes autoriga teatud side. Huvitav, kas Elo oskas arvata, et ühel  hetkel annab keegi tema read trükki ja tema isiklikud mõtted saavad igaühele kättesaadavaks. Ehk oskas, sest tegu oli ju väga intelligentse naisega.  Meie ajal peavad aga tuhanded inimesed päevikuid, mis on suunatud kõigile. Mõni on vähem isiklik, teine rohkem. Mina olen vist rohkem.  Etteheited. Ma näen neid kõikjal. Väga võimalik, et asi on lihtsalt minus endas. Et need etteheited pärinevad kusagilt sügavalt sisimast, peegeldudes inimeste nägudelt, kõlades nende hääletoonis, välkudes nende silmis.  Nemad. Võib-olla kujutan seda kõike ette. Ma loodan. Või?  Mulle on tegelikult alati tundnud, et inimesed minu ümber ei mõista mind ja ehk isegi ei taha mõista (aga nii tunnevad end paljud, tean). Olen iseendaga piisavalt kaugele jõudnud, tajumaks igapäevaselt selle alatise mõistmatuse osas vaid kerget, peaaegu olematut kurbusenooti. Aga on ka teistsuguseid päevi. Päevi, mil tunnen end väga üksikuna. Täna hilisõhtul koju jalutades ning oma teraapilisi käevõrusid kõlistades mõistsin, et ees on ootamas  üks nendest teistsugustest päevadest.  Väited  "Sinuga ei ole kunagi võimalik ühist keelt leida" ei mõju mulle tavaliselt negatiivselt. Mulle meeldib inimestega vaielda, sest mulle meeldib, kui neil on arvamus. Pettumusvalmistavalt paljudel pole oma arvamust või on neil mingi uhke arvamustefassaad, mille taga aga puudub sisu, konstruktsioon. Vaidlemine paneb inimesed mõtlema, sunnib neid otsima oma väidetele põhjendusi, tõestusi, tooma näiteid. Kellegagi ühe laua taga istumine ja tuima näoga kõigega nõustumine ja mõttetu sädistamine ei paku ju erilist pinget. Üksteist mõistvate ja austavate inimeste vahelistes vaidlustes on seda aga alati. Pinge kahe sõbra vahelises vaidluses pole kuidagi negatiivne, pigem värskendav. Tunnistan, et ehk meeldib mulle vaidlemine isegi liialt, kuid pigem vaielda liiga palju, kui üldse mitte. Vaikimine (sisulises mõttes) on iga suhte jaoks mürk.  Jääb  aga mulje, et vähesed on minuga nõus. Palju kergem on lihtsalt olla, lülitada aju puhkerežiimile ja elada oma roosas mullis, kus keegi ei sega seda õndsat stabiilsust ja rahu. Ja nii olengi ma tegelikult tohutult üksi (va mõned asendamatud, keda aga pole liigagi sageli kuulamas, vestlemas, vaidlemas, ...). Minu meelest pole alati nii olnud. Olen vist kaotanud, leitmata uut.  Aga tänane päev saab juba homme mööda ja ma tunnen end taas kindlalt, mitte mõeldes üksindusele, mitte mõeldes mõistmatusele. Kuni  järgmise korrani.    Ajatust aiast