mu juurde sattus hiljuti (vist juba vähemalt teist korda) üks  päris tore kettkiri - igati heade soovitustega stiilis 'sõlmi rahu oma minevikuga, et see olevikku tuksi ei keeraks', 'ära võrdle oma elu teiste omaga - sul pole aimugi, milles nende teekond seisneb', 'saa lahti kõigest, mis pole kasulik, ilus ega valmista sulle rõõmu', 'põleta küünlaid, maga pühapäevalinade vahel, kanna seda ilusat pesu, ära hoia neid eriliseks puhuks - täna ongi eriline' jne. sellised asjad, mida ikka tasub vahel endale meelde tuletada.  aga eriti inspireeris mind see: 'mine iga päev  välja. imed ootavad kõikjal.'  ja miks - ma sattusin seoses paljude imeliste hetkedega viinis ja tartus juurdlema, miks seal on nii imeline ja tallinnas sageli mitte nii väga. ja jõudsin välja umbes sellise mõtteni, et nendes linnades on olnud mul aega rahulikult mööda tänavaid jalutada ja märgata kõiki neid imesid, mis mu teele jäävad. tallinnas kipun rohkem liikuma kiirustades, autoga, kindlatel radadel...  mu järeldus: välja minna on oluline, aga imedele avatud ja erk olla on veel olulisem.  (ootamatult ülilahe reede õhtu hea seltskonna + värviliste jookidega kaheksas ning hiljem tom lilienthali valitud suurepärase muusika + ohjeldamatu rokkimisega vabankis on mu teooria värskeim kinnitus :))