Kui ma olin väike, siis oli kuusk ülioluline. Juba detsembri alguses korrutasin emale: kuusk, ruttu, tahan! Ja laeni! Just, tõsimeeli tahtsin laeni kuuske. Kahetaolises korteris on ikka vaja sellist, mis laeni ja laiad oksad takistavad  elutuppa sisenemist.  Ehted pärinesid nõukaajast, neid vaatan siiani kohati heldimusega. Kui kunagi päris oma kodu ja perekond, ärandan (loe: küsin soolaleivaks)  Ja jõululaupäev. See oli veelgi olulisem. Juba hommikul mõtlesin kinkidest, praest ning kõigest muust, mis jõuludega kaasneb. Mis ajast ma enam jõuluvana ei uskunud, ei mäleta. Küll mäletan, et olles kaheksa-aastane mainisin emale: ma tahaks päkapikuga sellist diili, et ta külastab mind 12. sünnipäevani. Ilmselgelt olin ma siis juba  "valgustuse" osaliseks saanud.  Tõesti, armastasin jõule. Armastasin sedagi, kui Kuusalu pasunakooriga 24. kirikus mängimas käisin. Armastasin totraid jõulufilme, mida iga aasta uuesti ja uuesti vaadatud sai.    Nüüd. Ma ei teagi. Kuidagi on see elevus vähenenud. Kohati pelgan, et olen ka seda masti inimene, kes ei suuda enam jõule nautida. See, kes kirub: mis kommertspüha, pähh. Ei tahaks, aga kohati lööb välja. Tõmbaks teki üle pea ning magaks nii 26. õhtupoolikuni välja.  Kipun seda  põhjendama sellega, et mul pole suurt suguvõsa, kellega jõululauda jagada, võidu süüa ning tühjast-tähjast rääkida.  Tea, kas seegi tõsi. Olen alati jõululauas istunud ema ja vanaemaga (mitte siiski alati, vahemaa põhjuseks). Lapsepõlves ei häirinud.  Näis. Kui tänavu Kiius maandun, kas tuleb tuju peale. Või tõesti, löön käega ja valin mõne muu püha, mida jumaldada?!    Vaatasin, et eelmise postitusega pikk vahe jäänud. Ju pole midagi hingel kripeldanud. Elu on kulgenud. Ja mitte halvasti.  Stabiilsus annab tunda. Hea stabiilsus.    Muide, jõululaupäeval on ka viimastel aastatel olnud siiski filmitraditsioonid. "Grinch" ja "Love Actually". Päris vastuolulised linateosed, elagu tasakaal.