Nädal tagasi saabus hoiukodusse Ofelia, kes püüti kinni ühest Kalamaja keldrist. Tema saabumine oli mõnevõrra dramaatiline. Eestimaal on paras ports nn kassitädisid, kes oma sissetulekust  neid eluheidikuid toidavad ja siis ühingutele kiiremas korras peale suruvad. Kõik tundub ju esialgu loogilisena. Selleks need MTÜ-d on, et koduta kiisudega tegeleda, aga kui su kodu ukse taga seisab tädike, konteineris kaks hüljatut, siis paneb see kõvasti pahandama. Meie kodus on kassipojad ja seda kõige õrnemas eas, mis võib tähendada haiguste ja parasiitide sissetoomist ja halvemal juhul kõikide kassipoegade haigestumist ning hukkumist. Jahmatav, kui habras on kassilaste elu, üks vastik viirus ning  nädala pärast võivad sul hukkuda kõik pisikiisud. Tuhande eurosed veterinaariarved pealekauba. Sellepärast on meie peres isegi ostetud õhufilter, mis toas õhku puhastab ning UV kiirtege desinfitseerib. Kassitädid sellele muidugi ei mõtle, ilma kokkuleppeta püütakse kassid ja hoiukodu poole teele. Kui jutt tuleb materiaalsetest kuludest, mis sellise kiisu korrastamisele kuluma hakkab, siis otse loomulikult, ei taheta sellest kuuldagi. Nii siis Ofelia ja Oravake saabusidki hoiukodu ukse taha ja ikka siis kui mina  tööl inimeste hädadega tegelesin, sest tädike teadis suurepäraselt, et kodus olev eakas vanaproua vastupanu ei suuda avaldada, aga ausalt üteldes, ega ma isegi suudaks kui kastist vaatab vastu kaks hirmunud kassinägu. Nii toimuski kiirkorras vangerdus. Üks tuba karantiinitoaks, puuri deninfektsioon ning kassid puuri. Kuna kaks loomakest lisaks oleks olnud juba liig mis liig, siis päeva pärast võttis Oravakese Reet. Vandus ja võttis ning ma saan temast suurepäraselt aru. Taevale tänu, mõlemad kiisud olid  sõbralikud. Nüüd siis elab Ofelia keslinna hoiukodu karantiinipuuris.