Kuna haritlaskond pole tundnud huvi usuküsimuse  vastu, on usuküsimus jäänud meil peaaegu täielikult nende monopoolseks tegevuseväljaks, keda seob usuga elukutse. Need on saanud kindlakujulise usulise hariduse (kooli), mis­tõttu ka usuküsimuse käsitlemine on muutunud kooliliseks - skolastiliseks. Usuküsimuse skolastilist käsitlemist aitab säilitada ja süvendada elukutseliste "vaimulikkude" ametivanne, mis nõuab, et seda õpitud õpetust peab hoitama ja kuulutatama puhtalt, kuna ta on tunnistatud "Jumala sõnaks" s. o. absoluut­seks tõeks. Absoluutses ei ole  võimalik midagi muuta - ei ära jätta ega juurde lisada: muidu ta ju poleks absoluutne. Iga uus mõte on sobimatu absoluut­suse mõistega, sest ta kas püüab täiendada valitsevat tõekspidamist või koguni seda välja tõrjuda.