Tööl tavaliselt pistan lihatükikesi kotti ja panen lindile tagasi. See on paras igav töö, sest kellegagi rääkida ei saa ja tükid tulevad ühtmoodi  kümme tundi järjest. Vahel tuleb mõni hea mõte, siis on jälle värskem tunne. Vahel olen juba suutnud niimoodi teha tööd, et teadvus lülitub natuke välja ja pärast ei mäleta möödunud kümne minuti kohta midagi.