1. Üldesteetiline (on tarvitet ka  sõna alaesteetiline, või koguni (Lalo) anesteetiline) otseväärtus seisab muidugi kirjandus­teose antavas elamusintensiteedis kui niisuguses. Selle aluseks on mitmesugune meeleline või tungipärane-tundmuslik funktsioonirõõm, jämedast sensatsiooni- ja effektihimust kuni enam intellektuaalsegi toimlemisrõõmuni, katartiline nii rõõmu kui valu ärareageerimislõbu, argielu monotoonsust vaheldav ja rikastav täienduselu eriti fantaasia abil, ka tõsielu liiga valusa intensiteedi mahendus kontemplatsiooni abil või ta  ilustus idealiseeringu teel jne. Pole kaht­lust, et see on kirjanduse nagu iga muugi kunsti väärtustest kõige intensiivsem, kõige populaarsem, kõige põhjapanevam: teos, mis meile mingit emotsionaalsetki elamusintensiteeti ei anna, pole üldse kunst (olgugi et ka seda on püüdnud eitada ühekülgsed formalistid nagu Hanslick, K. Fiedler jt.). Kuid samuti tõsi on, et sellest intensiteedist pole väärtkunstiks kaugeltki küllalt, jah, et see pole kuns­tile kaugeltki mitte spetsiifiline omadus, vaid et sedasama annab  ka lihtne mäng, sport, seltskondlikud lõbustused, unistamine, rändamine ja looduseimetlus, isegi alkohol, muud mitmesugused nar­koosid jne.