Jõuan siiski lennuvälja kohale. Kuigi fleer sõi natuke liiga nõrk ja ma käisin nätaki  siruli maha, tundus maandumine väga loogiline ja üldsegi mitte hirmus. Katsusin kondid üle ja tõusin püsti täpselt selleks ajaks, et näha kuidas teine varjur otse kuusemetsa põrutas. Siis haaras mind küll paanika, sest mõte, et mõni mu sõber peaks kuuse kõrguselt maha prantsatama, ei ole mus kunagi erilist vaimustust tekitanud.