Lapsepõlv ja õpingud   Albrecht Sutor sündis 25. jaanuaril 1691 tänapäeva Saksamaa kirdenurgas Wolgasti linnas, mis toona kuulus koos terve Pommerimaaga Rootsi riigi koosseisu nagu ka Liivimaa siinpool Läänemerd. Kui väike Albrecht oli ristitud, soovis vaga  vanaema lapselast näha. Ta võttis lapse sülle, suudles teda ja ütles: «Selle minu poja pärast ei ole mul hirmu.» Siis ta suri.  Iseloomult oli Albrecht reibas ja rõõmsameelne ning vanemad suunasid teda õppima. Selleks võttis kaupmehest isa talle koduõpetaja. 17aastaselt läks Albrecht naaberlinna Anklami kooli, kaks aastat hiljem jätkas õpinguid Stargardi linna gümnaasiumis. Samal ajal vallutas Peeter I Liivimaa ja Põhjasõja sündmused ei jätnud puutumata ka Pommerit.  25. augustil 1712 astus  Albrecht Sutor Rostocki ülikooli usuteadust õppima, mille üle tema vanemad väga rõõmustasid. Sutoril oli õnne elada kuus aastat kindralsuperintendendi ja usuteaduse professori dr Albert Joachim von Krakewitzi majas. Ühtlasi oli noor tudeng professori sekretär ja raamatukoguhoidja.  Kutse kirikutööle  Hea jutlustajana jäi üliõpilane Sutor silma Mecklenburgi hertsogile ja 1718. aastal andis hertsog Sutorile käsu jutlustajaamet vastu võtta. Kuid enne veel, kui Sutor jõudis kirikuõpetajana Mecklenburgis  tööle asuda, saabus Liivimaalt maanõunik parun von Roseni kutse asuda sinna tööle.  Kaugele Liivimaale minek võis tähendada jäädavat lahkumist oma kodumaalt. Ta läks aeda omaette palvetama, avas kirja oma Õnnistegija ees ja palus kindlust oma südame otsusele. Professor Krakewitz, kellel oli Sutoriga usaldusväärne vahekord, püüdis üliõpilast küll ümber veenda, kuid asjata. Laev ootas sadamas ja Sutor asus Rostockist Liivimaa poole teele.  Teekond Kambjasse  Nagu selgus, ei sõitnud Sutor üksi.  Kutse Liivimaale oli saanud veel teinegi üliõpilane - Heinrich Wollin. Üheskoos asusid nad pikale ja ohtlikule merereisile. Teel tõusis äge torm, inimesed sattusid paanikasse ja kapten pani mängu kõik, et päästa reisijad. Kuigi Sutor oli merehaige, võttis ta end kokku ja pidas tormi ajal jutluse, mis hajutas hirmu ja julgustas kaptenit. Jumal võttis merehädaliste palveid kuulda ning natuke enne mihklipäeva (septembris 1718) jõudis laev õnnelikult Riiga.  Riias võttis noormehed väga sõbralikult vastu  Liivimaa superintendent Heinrich von Brüningk. Sutor pidas Riias ühe jutluse ja reisis seejärel edasi Tartusse. Seal ootas teda ülemõpetaja Jakob Wildberg - noor mees, kes oli Rostocki ülikooli usuteaduskonda õppima asunud vaid kolm aastat enne Sutorit.  Tartust läks Sutor maanõuniku korraldusel edasi Vana-Kuuste mõisa, kus õppis eesti keelt ja pidas mõnikord jutlusi. 1719. aastal esitas Suure-Kambja omanik, 17aastane parun Karl Otto von Stackelberg Sutorile ametliku kutse asuda teenima Kambja kogudust.  Sutor võttis kutse vastu ja 17. juulil 1719 ordineeriti ta Riias Kambja koguduse õpetajaks.  Vaese rahva teenija  Olukord Kambjas oli enam kui tagasihoidlik. Kirik oli varemetes ning jumalateenistusteks kogunes rahvas rehehoonesse. Sõjas oli vaesunud nii talurahvas kui aadel. Sutori patroon von Stackelberg eelistas mõisa vaesusele linnaelu Tartus. Seal elas noor parun ennasthävitavat elu.  Sutor asus hoolega tööle. Tal oli südant maarahva jaoks ning oma tagasihoidlikust sissetulekust jaksas ta  aidata ka vaeseid. Heaks abimeheks oli Sutorile temast paarkümmend aastat vanem köster Ignatsi Jaak, kes raskete aegade kiuste oli ustavalt Kambja koguduse keskel töötanud.  Olnud aasta aega ametis, abiellus Albrecht Sutor õpetaja Wildbergi sugulasega Tartust. Albrecht ja Anna Maria Sutori perre sündis kuus tütart ja kaks poega, neist esimesena 13. augustil 1721 tütar Auguste Sophie Sutor, kellest hiljem sai abikaasa Sutori mantlipärijale, õpetaja Heinrich Johann Frostile.  1721. aasta lõpul, veel  enne advendiaega, jõudsid lõpule Kambja kiriku taastamistööd. Siiski tuli ka edaspidi palju raskusi ületada. Nälg tabas Kambjat nii 1726. kui 1730. aastal. Samal ajal käis rahvas üha hoolsamalt kirikus.  Ka Sutor ei istunud, käed rüpes. 1726 asutas ta pastoraati väikese kooli, mis tegutses viis aastat. Koos Sangaste õpetaja Rauschertiga andis ta 1727. aastal välja Wastse Testamendi teise trüki ja 1729. aastal lõunaeestikeelse lauluraamatu. 1728 anti Sutorile ka praosti ülesanded ja 1731 usaldati talle  Tartu saksa kooli inspekteerimine. Tänu Albrecht Sutori kaitsekirjadele pääses köster Ignatsi Jaak mitmel korral (1727 ja 1734) mõisnike käest, kes teda tagasi pärisorjusesse nõudsid. Samal ajal pidas õpetaja Sutor sidet paljude ümbruskonna ametivendadega.  23. märtsil 1731 suri Urvastes õpetaja Heinrich Wollin, kellega koos Sutor oli Liivimaale saabunud. Nüüd oli Sutor see, kes Urvastesse uut õpetajat otsis. 1732. aastal saabuski Saksamaalt värskelt Jena ülikooli lõpetanud Johann Christian Quandt.  Õppinud Kambja pastoraadis Sutori käe all eesti keelt, asus õpetaja Quandt tööle. Lühikesest tutvusest sündis sõprus, mis saatis mehi surmani.  Murepäevad saabusid 1736. aasta mais, kui Albrecht Sutor pidi Kambja kirikuaeda matma oma abikaasa Anna Maria Sutori.  Uus lehekülg Sutori elus  1736. aastal külastas Liivi- ja Eestimaad vennastekoguduse rajaja krahv Nikolaus Ludwig von Zinzendorf. Sutor kohtus temaga Lätimaal Valmiera mõisas. Seal sai Sutorile korraga selgeks vennastekoguduse liikumise  tähendus. Kuulnud oli ta Herrnhutist ja vennastekoguduse äratusliikumisest juba varem õpetaja Quandti käest. Tagasiteel Kambjasse peatus Sutor Urvastes ja ütles seal Quandtile: «Nüüd ma mõistan, mida sa oled mulle tahtnud ütelda.»  Vahepeal oli oma elus kriisi läbi elanud ka Suure-Kambja parun von Stackelberg, kes nüüd Sutori abiga Jumala halastust tundma õppis ja oma elulaadi põhjalikult muutis.  1737. aastal tutvus Albrecht Sutor Kriimani mõisahärra von Gaveliga, kes samal aastal elas läbi  usulise ärkamise. Sealsamas Kriimanis elas ka von Gaveli abikaasa õde, Liivimaa maanõuniku tütar Margarethe Helene von Tiesenhausen (1719-1788). Juba järgmisel aastal laulatati Sutor noore aadlivõsuga. Vaatamata suurtele erinevustele ühendas Sutorit ja tema naist siiras usk Jumalasse. Albrecht ja Margarethe Helene Sutori abielust sündis viis poega.  Vennastekoguduse levik  Võttes eeskuju Urvaste õpetajast Quandtist, hakkas Albrecht Sutor 1738. aastal pidama piiblitunde ka Kambjas koos köstri ja eesti  kirikuvanemate ehk vöörmündritega. See oli tähtis muutus vaikiva orjarahva elus - eestlane tõusis sakslasega nähtamatu Jumala ees samale tasemele. Rõhutud rahvas hakkas täisealiseks saama. Koos talupoegadega istus palvetundides nüüd ka parun von Stackelberg.  Kaasaegsete mälestuses näis Sutor tegutsevat otsekui Jeesuse sõnade järgi, et Jumala riik ei tule tähelepanu äratades. Tasapisi leidis Jumala Sõna tee maarahva südamesse ja mõne aja pärast pidasid talupojad juba iseseisvalt palve- ja piiblitunde  terves Kambja kihelkonnas.  1741. aastal suri Ignatsi Jaak. Et usuelu aina elavnes, palus Albrecht Sutor õpetaja Quandti abi vennastekoguduse organiseerimisel. Kujunenud olukorda kirjeldas ütlus: Sutor on süda, Quandt aga pea! Abi palus Sutor ka Herrn­hutist, kust 1742. aastal saadeti Kambjasse vennaste vend Michael Morgner, kes ühtlasi oli Sutori lastele koduõpetajaks. 1745 aitas Urvaste kogudus Kambjat veel selliseltki, et saatis siia ametisse uue köstri Mango Jaagu, kelle poeg Johann ehitas hiljem  Kambja kirikule esimese oreli.  Konflikt von Brackeliga   Raskusi vennastekoguduse töösse tõi suhete halvenemine riigivõimuga. Maarahva usulise aktiivsuse kasvu püüdis takistada Kodijärve mõisa omanik von Brackel. Lisaks ei suutnud ta nõustuda sellega, et piiblitunde võisid pidada ka naised. Palvetunnid Kodijärvel jätkusid salaja. Hulk tüdrukuid sai selleks juhtnööre Sutorilt.  12. novembril 1742 ilmus Tallinnas keiserliku kindralkuberneri dekreet, milles «hernhuutlike emissaride» siiatulek ja  ilma loata «koguduste» moodustamine ning koosolekud eramajades keelati põhjendusel, et kirikukorrast tuleb kinni pidada. Kaks päeva hiljem laskis von Brackel Kodijärve tüdrukud pärast jumalateenistust kokku ajada ja neid kõigi nähes piitsutada. See hirmuäratav demonstratsioon oli suunatud ühtlasi Albrecht Sutori vastu.  Saamaks ülevaadet vennastekoguduse tegevusest saatis Liivimaa kindralkuberner Kambja pastoraati juurdluskomisjoni. 5.-8. veebruarini 1743 kuulati üle Albrecht Sutor, köster Carl  Ignatius, vend Michael Morgner, parun Sta­ckelberg, Kodijärve mõisavalitseja Baumgarten, Kodijärve mõisa kubjas ja paarkümmend talupoega tervest kihelkonnast, kes osalesid vennastekoguduse töös eestvedajatena.  Sutor oli oma vastustes siiras ja otsekohene ning kinnitas, et tema koguduse liikmed pole teinud midagi lubamatut.  Töö jätkumine takistuste kiuste  16. aprillil 1743 andis Venemaa keisrinna Jelizaveta välja ukaasi, milles kästi kõik palvemajad sulgeda, Herrnhutist siia saadetud vendadel  kästi maalt lahkuda ning kirikuõpetajatel keelati ühenduse pidamine vennastekogudusega.  Keelust hoolimata jätkas Albrecht Sutor rasket tööd vaimupõllu harimisel. Palvetunde peeti nüüd erinevates kohtades ja valgetel suveöödel koguni metsas. Suure-Kambjasse ehitas parun von Sta­ckelberg uue härrastemaja, kus oli piiblitundide jaoks suur, mitusada inimest mahutav saal, ja loomulikult ei saanud keegi mõisahärrale ette kirjutada, milliseid külalisi ta vastu võtta tohib. Ka vend Morgner sai uude majja korteri.  Aastal 1747 andis Sutor vennastekoguduse töö täielikult eestlaste kätte.  Sutorile endale oli armsaks paigaks Kriimani palvemaja, mida ta sageli külastas. 1749. a saatis ta oma tütre Herrnhutti ja 1753. a läkitas sinnasamasse ka pojad Gottliebi ja Christliebi.  1750 surid kodus Sutori pojad Renatus ja David. Sama aasta kevadel saabus Urvastest teade 45aastase õpetaja Quandti surmast. Sellega oli Urvaste kaotanud vennastekoguduse suure eestvedaja ja nüüd pidi Kambja kogudus täitma selle liikumise  keskset kohta Lõuna-Eestis.  1757. aastal suri üks Sutori poegadest, kelle ta Herrnhutti oli saatnud. Kurb sõnum oli vanale mehele raske kanda, ent sama aasta novembris saatis ta Herrnhutti ka oma viimase poja.  Armastatud hingekarjase lahkumine  Albrecht Sutori elus oli esikohal tema isiklik suhe Jumalaga. Sageli külastas ta Kriimani palvemaja. Viimast korda käis ta seal 1758. aasta märtsis ja jättis lahkudes iga vennaga südamlikult jumalaga. Märtsi lõpus jäi Sutor voodihaigeks. Juba  järgmisel päeval külastasid teda sealsed armsad sõbrad, kes teda väga rõõmustasid. Haigus aga süvenes kiiresti.  Päev enne surma kõneles Sutor varahommikul oma naise ja tütardega Issanda lauale minekust. Selleks tuli Kambjasse Võnnu õpetaja Steindorf, kes Sutorile tema surivoodil viimast korda armulauda jagas.  Õpetaja Steindorfiga jagas Sutor oma rõõmu uudisest, et poeg on õnnelikult Herrnhutti pärale jõudnud. Seejärel jättis ta Steindorfiga hüvasti, soovides natuke üksi olla, pidamaks õrna ja salajast  ühendust Õnnistegijaga. Pärast seda külastasid teda eesti vennad ja õed. Jumalaga jättes manitses ta neid mitte unustama tänamast Õnnistegijat Jeesust.  Järgmisel hommikul kaotas Albrecht Sutor kõnevõime ja varsti uinus ta juuresviibijate laulu saatel viimsele unele 67 aasta vanusena. Oli 12. aprill 1758. Kambja kiriku meetrikaraamatus seisab vana kalendri järgi 30. märts.  Neli päeva pärast surma kanti Sutori põrm Kambja kirikusse. Enne kirikusse viimist pidas kodunt lahkumise kõne Rannu õpetaja  Meder. Seejärel kandsid kümme meest kirstu kirikusse, kus toimus matusetalitus. Armastatud õpetajat oli pisarsilmil saatma tulnud väga suur hulk koguduse liikmeid. Sutori kirst asetati ajutisse rahukambrisse, kust ta hiljem lahkunu soovi kohaselt kevade saabumisel mai alguses kirikuaeda oma laste kõrvale maeti.  Albrecht Sutori surm valmistas palju muret Suure-Kambja parunile von Stackelbergile, kes 39 aastat tagasi oli Sutori siia kutsunud. Stackel­berg, kes ka ise haigustega võitles, pidi nüüd  hakkama Kambjasse uut kirikuõpetajat otsima. Ent temagi tervis nõrgenes ja tulise iseloomuga parunist sai rahulik mees, kellel maised mured tasapisi kadusid ja asemele tuli eriline igatsus taevase kodu järele.  1758. aasta oktoobris Sta­ckel­berg suri ja maeti Kambja kirikuaeda. Uue õpetaja ametisseseadmist tema silmad enam ei näinud. Albrecht Sutori tööd Kambja õpetajana asus jätkama tema väimees Heinrich Johann Frost.  15 aastat hiljem, 1773. aastal rajati Kambjasse uus surnuaed, mis on kasutusel  siiani. Vanas surnuaias kiriku ümber on hauad rohtu kasvanud ja nii ei tea me täpselt sedagi, kuhu Albrecht Sutor on maetud. Siiski avati 14. juunil 1987 Madis Linnamägi eestvõttel Albrecht Sutorile mälestuskivi, mis seisab Kambja kiriku küljeukse kõrval. Töö vaimupõllul läheb aga edasi - Jumala abiga!