Olles näinud kõiki Darren Aronofsky filme peale ühe võin südamerahuga tunnistada, et tegu on mitmekülgse meisterliku lavastaja ja geniaalse stsenaristiga, kes on juba oma teise täispika filmiga toonud filmindusse uusi tuuli. Aronofsky on saavutanud julgete projektidega tuntuse, mis tagab talle koha filmiajaloos. Ükski film ei ole sama puuga löödud, vaid igaüks neist taotleb midagi täiesti erinevat ja sama saab ka tema kui lavastaja kohta öelda. Kord pakub ta šokeerivat emotsionaalset rännakut läbi hägu, milles paljud elavad. Teine kord toob ekraanile ekstravagantse teose, mis oleks kui imekaunis taies või kütkestav luuletus. Viimane, 2008-ndal ilmunud film toob esile tema oskuse lavastada ka tavapärase stiiliga draamasid, mis ei hiilga enam innovaatilise kaameratöö või unenäotaolise pildikeele poolest, kuid ilmsiks tuleb võime jutustada loomult lihtsat lugu sama võimsalt, kui seda saadaksid lummavad visuaalid või konkreetseid tundeid pildiliselt väljendavad kaadrid. Sageli on Aronofsky lahutamatuks kaaslaseks originaalsusest ja omapärasest särast pakatav helilooja Clint Mansell, kes komponeeris Reekviem unistusele perfektse muusika, mis tagab ülima emotsionaalse laengu igas seda taotlevas stseenis. Raske on pärast filmi mitte mõelda häirivatele stseenidele ja tegelaste enesehävituslikust saatusest, mis sai osaks igaühele. Seega ei leidu filmis kompromisse. Lõppude lõpuks kannatavad kõik hoolimatuse, üksinduse ja mõtlematuse tõttu kõige jubedamal mõeldaval viisil, mis annab aluse halastamatule sõltuvusele.