Ühel hallil päeval otsustas üks seltskond, et oleks paras aeg kusagil kokku saada ja mõnusasti aega veeta. Seltskonnaks aga mõistagi hispaania sõbrad ning kõik muud sulelised ja karvalised, kellega parajasti Rootsis koos õppisin või tšillisin. Noh, mõeldud tehtud ja kohtumispaigaks valiti Dublin. Seega pakkisingi neljapäeval oma 7 asja kokku ja panin sõbrantsiga Iirimaa poole  punuma. Ausalt öelda oli taasnägemisrõõm ikka suur ja mul on siiralt hea meel, et aasta tagasi antud lubadus sai siiski täidetud - mitte ei jäta sõpradega hüvasti, vaid saame regulaarselt kusagil Euroopas kokku.    Pean tunnistama, et ilmaga vedas meil meeletult, sest tänu osavale eeltööle, õnnestus vihmast pea täielikult pääseda. Kuid üks reegel kehtib Iirima ilma suhtes küll 100% - üle päeva sajab ja sealjuures ei ole oluline  , aga sajab ikkagi. Üldiselt võiks hetkel ilma seal nimetada meeldivalt kevadiseks, kuid sealjuures oli õhus tunda lausa kombatavat niiskust, mis isegi halli ilmaga harjunud eestlasele võib kohati tunduda isegi õõvastavana. Ehk siis päeval oli ca 8-14 kraadi sooja, mis ilmastiku erinevate nähtuste koosmõjul võis tunduda ühtaegu nii sooja kui ka kontideni pugev külmana.        Dublin kui  linn minus erilist eufooriat esile ei kutsunud. Samas nimetaks ma seda tugevaks harju-keskmiseks, mille eriliseks plussiks on kerge orienteerumine. Siinkohal lükkaksin ümber ka mõningad eelarvamused, nagu oleks Dublin räpane ja haisev linn, sest seda ei ole ta kohe mitte. Pigem võiks öelda, et tänavaid hoiti küll piinlikult korras, mis iseenesest on täitsa hämmastav, kui arvesse võtta asjaolu, et Dublini rahavastik on keskmiselt 20-40 aastat vana. Igatahes kui võrrelda Göteborgi reedet Dublini reedega, siis  need kaks on küll nagu öö ja päev. Kui keskmine rootslane joob end reedel kiirelt täis ja lagastab peatänaval nii kuis jaksab, siis iirlane läheb pubisse, ja joob kultuurselt õlut kuni hommikuni, mis on minu arust igati tervitatv nähtus.      Inimesed Iirimaal ja Dublinis on aga igati lahedad ja kipuvad võõrastega üsna kergelt juttu tegema. Nagu selgus, siis huumori meel on üks asju, millest üks korralik iirlane väga lugu peab. Ütleme nii, et nende võllanaljad, teevad eestlastele vaat, et silmad ette, sest eestlase  , on  üsna lahja kraam võrreldes sellega, mis iirlased ise endast armastavad rääkida.    Kuna Dublinile sai ring peale tehtud ootuspäraselt juba ühe päevaga, siis tekkis juba Eestis mõte, teha väike trip ka Dublinist väljapoole. Internetis surfates tekkis kohati kassiahastus, et kuidas saaks küll mõistliku hinnaga minna kuhugi ägedasse kohta. Lõpuks sain vihje trip.ee-st, mis tuli küll nagu maast leitud pärlina. Tegemis oli siis Railtours Ireland.com poolt pakutud ühepäevase teenusega, mille raames veeti meid Iirimaa lääneranniku kõige kuulsamatesse kohtadesse nagu Folgi küla, Moheri kaljud ja Burreni kuumaastik. Selle reisi jooksul sain ka aru, miks mu hispaania sõbranna nimetas pidevalt Iirimaa teid lihtsalt kohutavateks. Ma küll ei nimetaks neid nüüd päris kohutavaks, aga lapitud ja ilmast näsitud olid nad küll. Mulle jäi aga arusaamatuks asjaolu, et kiirteel (kus oli mõlemas suunas 2 rida) oli kiiruse piiranguks 80 km/h ja siis küla tee, mille laius oli umbes 1,5 autot koos rohkete kurvidega, oli lubatud sõidu kiiruseks aga 100 km/h. Eestis oleks raudselt sellistel teedel lubatud kiiruseks hoopiski 50 km/h ja kusagil võpsiku taga istuks üks  , kes mõõdaks hoolikalt kiirust.    Moheri kaljud ja Burreni kuumaastik on aga küll kohad, kus võiks võimaluse korral kindlasti ära käia. Väga lahedad vaated ja maastikud, mida peab lihtsalt oma silmaga nägema. Üldiselt arvan, et pildid on kõnekamad kui kogu ülistav  kõne kokku ning seetõttu ei hakka siia rohkem ülivõrdes sõnu ritta laduma.