Jalgradu ma ei mäleta, metsa aga küll. Ja akent, pisikest, neljaruudulist, mille vastu paiskus veepritsmeid, kui toosama tume, salapärane mets ennast pärast sadusid kuivaks raputas. Mäletan kirikutorni, mis eemalt-kaugelt kätte paistis ja mille mustav, otsekui haigutuseks avanenud suu tõi kuuldavale rasket,  kumisevat kellamängu, mis näis tulevat taevast ja veel kõrgemalt, ning ma mäletan kauguse kaitsvat tiivapuudutust. Mäletan, et õhk virvendas, oli suvehari, ja pärast mäletan päikesepaistes sadavat vihma. Mäletan, kuidas lõhnas kõdumuld laiavõralise kuusehiiglase all ja et maamesilase nukravõitu suminast hakkas kuidagi imelikult hell, ning et järgnev vaikusehetk koosnes millestki, milleks ma justkui veel valmis ei olnud.  Ma olin väike, liiga väike, et osata kanda endas soovi ruttu suureks kasvada.  Üleüldse polnud ainsatki, mitte ühtainsatki soovi.  Tänaseks olen suureks saanud, küpseks kasvanud, vahelduvalt väsinukski vanunud ning mu suurim soov on põigata aega, kus puudusid...soovid.  On päev nagu iga teinegi. Mitte midagi pole muutunud peale tõsiasja, et olen taas aasta võrra vanem.