Tasapisi olen õppinud ka oma kaitsekihiga adekvaatsemalt ümber käima - suudan selle piire kombata, seda avada nende inimeste jaoks, keda pean õigeks lasta endale lähemale, ning seda ka vajadusel sulgema, et raudset ning südametut leedit mängida. Alles eile piilusin ühel hetkel sinna sügavale endasse ja avastasin, et ikka  veel natuke soojust ja tundlikkust on seal säilinud - selline meeldiv üllatus iseenda jaoks, sest viimase aja elu on küll sundinud üsna kindla kaistekihiga ilmas ringi liikuma ja tegutsema. See oli imeline tunne - nagu oleks hiiglasuurde raudkasti antud võimalus sisse piiluda ja sealt seest särab vastu selline pisike, aga kuum, särav ja elav energiatuum, mis annab jälle jõudu edasi elada - ma pole veel sopa ja maailma raskuste alla mattunud. Teraskast aitab.