Miks mulle sellised saatesarjad tegelikult meeldivad, ongi just see lootus, et äkki, kui keegi siiski räägib oma loo, muutub tasapisi ka meie rahvas avatumaks. Võib-olla me õpime kaasa tundma ja mõtlema, selle asemel, et avameelitsejat netikommentaarides (argpükslikult, ilma nimeta) maatasa tümitada. Võib-olla siis  lahenevad ka mõned probleemid ühiskonnas enne, kui need ühtäkki otsekui maa seest üles kerkides ja seejärel kulupõlenguna levides kõiki hingepõhjani jahmatavad nagu oli pärast Toomas H. Liivi (praegu Toomas Meola) kinnikukkumist üksteise järel lahvatanud pedofiiliaskandaalidega. Me keegi poleks uskunud, et see on Eestis nii suur probleem. Kuni üks lugu lõpuks välja tuli ja sellele järgnesid teised. Salatsedes ei ole kergem elada.