Hetkel, mil subjektil tekib idee meeleparanduseks, on tal meeles paratamatult nii analüütilised kui sünteetilised komponendid, duaadid, triaadid, kvadraadid ja nii edasi. Kogu see segadus on meeleolu, seejuures iga hetk erinev meeleolu, sest komponendid ja nende proportsioonid hetk-hetkelt muutuvad. Põhimõtteliselt on meeleolusid lõputu hulk. Need on individuaalsed, õigupoolest ainulaadsed (üksainus on samahästi ka lõputus): meeleolusid on täpselt nii palju,  kui leidub meeli ja meeltel olusid. Neid on püütud ka standardiseerida, saades koguhulgaks ...