Nõukogude Liidu ja alkoholismi vahele võis panna võrdusmärgi. Alkoholi tarbitakse mujalgi maailmas, kuid suures kommunistlikus riigis oli joomine saavutanud hirmuäratavad mõõtmed. Joodi praktiliselt igal pool, sealhulgas ka tööl ja tööajast. Põhjusi leidus alati. Tuntud anekdoot räägib nõukogude töötajast, kes kinnitas, et ta joob ainult kolmel päeval aastas: naistepäeval, palgapäeval ja siis, kui tahab. Ma ei tea, kas väljend "rublane ring", on ka mujal maailmas tuntud. Nõukogude Liidus sellise "ringmänguga" tihtipeale tööpäev algaski. Põhjuseks eelmisest joomingust järelejäänud pohmell, palgapäev, kellegi töökaaslase sünnipäev või tihti ka lihtsalt vajadus. Selle vastu oli võimatu võidelda. Et takistada töötajatel joobunutena tööletulekut, keelati alkoholimüük enne kella 11. Seegi abinõu ei aidanud, vaid lihtsalt lükkas järjekordse joomingu mõne tunni võrra edasi. Juba ammu enne kella 11 oli töötajatel viinaraha valmis korjatud ja vastav meeski välja valitud, kes poodi pidi minema. Ootamisele kuluv aeg saadeti kuidagimoodi mööda ilma suurt midagi tegemata. Oli asutusi, kus viinajoomisele vaadati läbi sõrmede, sest juhtkond isegi polnud sellest pahest vaba. Asutuses, kus mina töötasin, oli just nimelt osakonna juhataja ise tihti asja algatajaks. Päeva peale liitus lõbusa seltskonnaga ka teisi juhtivaid töötajaid. Juhtus niigi, et peale tööliste lahkumist jäid ülemused ainsatena pidu jätkama.  Kui palju tööõnnetusi juhtus alkoholi tõttu, ei teadnud vist keegi, sest sellist statistikat ei peetud või vähemalt ei avaldatud kusagil. See oleks ju määrinud asutuse mainet. Ainsad enam-vähem kindlad andmed õnnetusjuhtumite kohta, mis olid toimunud alkoholijoobes, olid vast tollasel liiklusinspektsioonil ehk praeguses mõistes liikluspolitseil.    Minu töökaaslane rääkis juhtumist, kus põlengule väljasõitnud vabatahtlikust tuletõrjemeeskonnast ainult autojuht oli võimeline auto juurest mõne sammu eemalduma. Teised meeskonnaliikmed ei suutnud autost väljudagi (Ise oli ta, muide, üks nende hulgast). Olin ise tunnistajaks juhtumile, kui arst saabus tööle sellises seisundis, et uinus vahetult peale oma töölaua taha istumist. Minu sõber jutustas, kuidas purjus automaaler ei suutnud kuidagi värvijuga suunata värvitavale autole, vaid värvis selle asemel ruumi seinu. Juhtub, öeldi tollal selle kohta!    Tihtipeale oli tegemist väga suurte spetsialistidega, kes alkoholiga patustasid. Minu esimesel töökohal töötas keegi lukksepp, vana kooli mees, kes oli spetsialiseerunud lukkude  avamisele. Selles töös ei olnud talle kogu Eestis võrdset. Kuid ... töötama oli ta võimeline ainult siis, kui ta oli saanud oma vajaliku alkoholikvantumi. Muidu ei suutnud tema värisevad käed hoida ühtegi tööriista. Meie peainsener hoolitses isiklikult selle eest, et teda tähtsamatele objektidele toimetada ja talle viinapudel pihku suruda.    Tagantjärgi vaadates saan alles nüüd aru, missugune õnn oli minu jaoks see, et ma suutsin hoiduda alkoholi küüsi sattumast. Võimalusi selleks oleks olnud  vägagi palju.