kui Eeros reedel küsis, et kas ma filmis tahan mängida, siis ma ütlesin pikemalt mõtlemata, et muidugi tahan! ja et ma võtan Kärdi ka kaasa. see sobis suurepäraselt.    täna me siis seadsimegi oma sammud Venus Clubi  (jajah, meiegi mõtlesime, et milline tore koht võteteks) ja õudusega avastasime, et peale meie on seal veel umbes kuus inimest. ühesõnaga ei mingeid statistide masse.    Venuse ees tuli muidugi oodata. et inimesed ikka näeksid, kui meeleheitel me oleme sinna kluppi pääsema. moodustades järjekorra juba esmaspäeval, kuigi klubi avatakse alles kolmapäeval - et kindlasti tasuta sisse saada ja rabada ära kahe esimese klubilise kokteil. õnneks varsti meie piinad lõpetati ja me saime siseneda.    Venuse sees pidime taaskord ootama. kuni hakati grimmi tegema. ei pea mainimagi, et kui filmis kujutatav ajastu on 80ndate lõpp ja 90ndate algus, siis ega sealt eriti kaunist meiki ja soengut ei tule. nii ma üldse ei imestanudki, kui ma endale suhteliselt siniseks löödud silmad ja sinna kõrvale roosa suu sain, vürtsitatuna kauni tupeeritud tukaga. mille peale teatas Eeros, et appi, sa näed välja nagu mõrd. ma ei saanud protestida ka, sest tal oli ometigi täiesti õigus.    peale veel mõningast  (et mitteöelda mõnetunnist) ootamist, hakkasid filmiinimesed ka saabuma. ja neid saabus ja saabus. ja koos nendega terve hunnik tehnikat. see võttis juba päris kõhedaks. lõpuks saabusid ka kostüümid. meie Kärdiga lootsime saada endale pükse, sest noh, karvaste jalgadega väga ei taha küll minikaga ringi lasta (nagu hiljem selgus, olid karvased jalad kõikide naisstatistide probleem). noh, päris pükse me ei saanud, see-eest aga kaunid ühestükis patšokkidega pükspluus-komplektid, mis kõigis suuri  naeruhüsteeriahoogusid tekitasid (no tegelikult tekitasid muidugi kõikide kostüümid kõigis suuri naeruhooge - oh neid kauneid kaheksakümnendaid). mina sain jalga kaunid helesinised kontsakingad, komplekti peale kauni vöö, kätte kullast koti ja pähe kauni peapaela - ja kostümeeritud ma olingi.    edasi juhatati meid positsioonidele ja selgitati ülesannet. selleks oli enda sebidalaskmine kahe noormehe poolt, millega pidi kaasnema vali jutuvada ja naer ja itsitamine. noh, täiesti igapäevane tegevus meie puhul.  üheks noormeheks saime õnneks Eerose. ja teinegi noormees oli väga tore. tegime nalja ja vestlesime hoogsasti. arutasime nt pikalt selle üle, et kas statistidele antakse eraldi auhindu. et kõige võikam taustanaer. või kõige rohkem filmisekundeid. või kõige halvem statist. leidsime, et ilmselt selles viimases võtaksime vabalt ära neli esikohta (ja meie Kärdiga muidugi ka taustanaerus). ilmselt tegime head tööd, sest saime kiita.    hiljem tehti veel mõned stseenid ja siis tuli minu suur tähetunni  võimalus - nimelt sain ma kõndida samal ajal trepist üles, kui naispeategelane alla tuli. tegime seda stseeni mitu korda. ma olin rõõmus, vaatasin teisi võiduka näoga ja mõtlesin, et kas ikka jaksan pärast kõigile autogramme jagada. ja siis muidugi teatati, et mu trepist ülesminekut ei ole vaja. no zänkz ö lot! sinna kadusidki mu kuulsuseminutid ja miljonites suplemine.    ja siis oligi kõik. aitüma ja minge koju. õnneks Eeros lubas meid edaspidigi filmivõtetega kursis hoida. siis te veel näete,  kuidas ma kuulsaks saan!! (kostub võidukat ja võigast naeru). seniks aga hoidke silm peal kõikidel Eesti-Hispaania filmidel, kus räägitakse narkokaubandusest, ja mille pealkiri on midagi sarnast nagu "Kuidas suudelda surnud tüdrukut". meie oleme seal (kui muidugi välja pole lõigatud) ja särame täiega!    autogrammitund on järgmisel reedel.