Ja Ormusson kaebab ikka jälle, kui külm ja raske on see vorm, mis ta leiab oma hinge unistustele ja kui abitu on sõna, et kuju anda kaunishinge elamustele. Ja töötab kui ori oma esteetilises  laboratooriumis. Ka siin see igavene "tahtevõimlemine" ja valvelolek oma "väikekodanlise" organismi vastu, mis tahab korralikult süüa ja magada ning mis rabatakse jalust kombeõpetusega: "Vaimu aristokraat valvab ööd ja magab päevad ning ei söö tihti üldse mitte!" Mis kassile palderjan ja sõnnile punane rätik, seda on Klaosele orjameelsus ja Ormussonile väikekodanlus. Kummagi ideaaliks on vaimuaristokraat, kuigi hoopis vastupidise sisu ja eluülesandega.