Meie oma kohalik kultuslingvist Paul Ariste (1905 - 1990) armastas kangesti vadjalasi ja vadja keelt ning käis  aastatel 1942 - 1980 regulaarselt Vadjamaal rahvaluulet talletamas. Käsikirjalised ülestähendused, fotod ja vadjalaste saadetud kirjad koondas ta "Vadja etnoloogia" mappidesse (I - XXIII). Suurem osa ligi 6000-leheküljelisest materjalist oli juba ammu avaldatud, välitööpäevikud aga mitte. Õnneks tegi selle töö ära Ergo-Hart Västrik, koostades ja kommenteerides 2005. aastal "Vadja päevikud 1942 - 1980".    Enne kõnealusesse raamatusse süüvimist oleks vist sobilik veidi vadjalasi tutvustada.  Võib-olla teate, et vadja keele näol on tegemist eesti keelele lähima sugulaskeelega, mida on kõneldud Leningradi oblastis. Sellisel etnilisel kontaktalal asudes pole neil kunagi õnnestunud rajada oma riiki (ausalt öeldes ei tea ma, kas keegi seda üldse üritanud on) ning kirjakeeltki pole neil kunagi olnud, mistõttu oleks vast õigem rääkida hõimust rahva ja murretest keele asemel. Neist vadja keele oskajaist, keda Ariste küsitlemas käis, on elus ainult mõni üksik. Tuleb aga tõdeda, et viimasel kümnendil on nii  mõnedki hakanud huvituma oma vadja päritolust - õpitakse keelt, püütakse ühtset kirjaviisi luua, mõeldi välja lipp ja vapp jne. Tatjana Jefimova, kelle mees on vadjalane, rajas Luuditsa külla vadja koduloomuuseumi, paraku on see aga korduvalt maha põlenud (või põletatud, ei tea). Ühest küljest muidugi tore ja kena, aga teisest küljest näeb see minu jaoks välja nagu surnule kunstliku hingamise tegemine. Aga vaevalt keegi päriselt usub, et tulevikus sajad inimesed vadja keelt vuristavad, pigem on asi juurte  väärtustamises ja sureva keele säilitamises ja austamises.    Nüüd aga raamatust endast. Kirja pandud päevikusissekanded kajastavad ainult Ariste reise Vadjamaale, nii et aastaringset ülevaadet ta tegemistest siit ei leia, kuna Vadjas käidi põhiliselt juulis või augustis. Professor võttis pea alati kaasa potentsiaalikamaid üliõpilasi, kelle seast paljud said isegi tulevikus õppejõududeks ja uurijateks. Mõnel aastal olid neile lisaks kaasas ka etnograafid, kes siis vadjalaste materiaalset pärimust  jäädvustasid. Kuna päevikud katavad niivõrd pikka ajajärku, jõudsid vahepeal põhjalikult muutuda nii Vadjamaa kui Ariste ise. Aasta-aastalt oli aina vähem uut keelematerjali, mammid mäletasid vähem, jäid põduramaks või surid sootuks. Masendavat mõju avaldas muidugi ka nõukogude võim, alavääristades vadja keelt ja asendades traditsioonilised maaviljelusviisid kolhoosidega. Vanemaks jäi ka Ariste ise, kes 1980. aastaks oli juba 75-aastane ja kes see ikka jaksab sellises vanuses päevas 20 km eri külade vahel  käia.        Kõigele vaatamata ei ole tegu mingi pisarakiskujaga, sest vaatamata keele hääbumise jälgimisele ja sellega kaasnevale nostalgiale juhtus neil reisidel palju rõõmustavat. Kindlasti oli üks põhjus Ariste isiksus, mida võiks iseloomustada näiteks järgmised päevikukatkendid: