Selle elulise rahvapärase "välispolitilise orientatsiooni" võt­sid omaks ka eesti rahvusliku liikumise  radikaalse suuna esimesed juhid. Kui selle avaldus keisritruudusena ja -ülistusena ametlikes palvekirjades kujunes mõnikord maotuks ja piirepidamatuks liial­duseks, siis polnud see ometi sugugi ainult "diplomaatiline" ene­seväljendus, vaid ka tõsimeelne veendumus. Vaevalt küll tegi A. Peterson silmakirjalist manöövrit, kui ta 1864. a. sügisese kollektiivmärgukirja koostamisel kirjutas, nagu nägime, keiser Alek­sander II-st kui "parimast, armulikemast, õiglasimast, humaanseimast ja õilsaimast valitsejast, kes  üldse kunagi on valitsenud ja krooni kandnud". Samuti polnud tagamõtetega vigurdamine küll seegi, kui sama käsi kirjutas nii superlatiivselt, nagu Uue-Võidu talupoegade samaaegses palvekirjas : "Jubba koggoni ammo olleme meie üht täieliko ärrapeästmist julgeste ootnud, nenda et meie silmad on pühha Peterburgi Linna pole vaates ärra vassinud, kus meie ainus Ärrapeästja ellab… Oh ilma otsata armoline Rigi Essa, ärra lasse meid, vaesid Eestlassi, Sinno, Sinnul Suur Keiser, sennikui viimse verretügani truud ja  peale toot­likud lapsed ja sannakulelikud, keigeallandlikumad allamad oma nipaljo Millijonide, nüüd rõõmsaste õiskajate allamate seas, häd-das ja villetsuses öhkades, ja meie ilma-armota mõisnikude keige raskema, vanna-aegse mahha-rõhhumisse all, - kes nüüd agga meie täieliko rikkumist sovides meie hädda igga päevaga sure­maks tevad, - mitte kurvastusses koggoni ärra nõrkeda!!!"