Kahtlemata oleks mu lähedastel valus, kui mind enam poleks. Aga samas tean, et sellegipoolest nad läheksid oma eluga tasapisi edasi. Ma olen olnud ja elanud. Ma olen nautinud. Ma olen siia maailma oma panuse andnud oma kahe lapse näol (keda ma loodan suureks kasvavat ja lahkuvat alles siis kui nemadki on saanud oma portsu elada - ehkki samas, seda garanteerida pole minu võimuses). Mis siin ikka kahetseda või  kurvastada kui ükskord tuleb aeg peolauast lahkuda. Kellelgi oli selle kohta ka kunagi üks luuletus vististi (või vähemalt aforism või idee) - selle peolauast lahkumise kohta -, aga mul tõesti ei tule meelde kes see oli või kuidas see kõlas. Kahjuks. Mingi ähmase mälestuse järgi oli seal päris hästi öeldud. (Kui kellelegi teisele see samuti tuttav ette tuleb ja ta selle leiab, siis oleks väga tore, kui ta mind meeldetuletamisel aitaks ja selle ehk siia lisaks.)