Vana on olnud,  uus on tulnud.  - Ons tõesti tulnud?  Kõdu loovutab elule  teed.  - Jah, on tulnud!  Mina ei suuda veel mõista,  aga tahaksin.  Mida vaadates kogen või näen?  Muutunud ilmas on ilmast ilma  ülesse, kõrgusse, kõiksusse tõus,  ääretu ilma silma.  Meel meeletult mõikab  ja igatsusest kaasa hõikab  kõikväelise ümina lainel,  vabanend painest, ainest,  sest kaduvast kõdust,  sureva lootuse väsivast räbust.  Siis, uuesti tõustes, ei olegi enam  vaja otsida sihti, mis parem ja kenam,  mis kannaks  ja annaks  elule mõtte või sihi.  Kuid - praegu siiski veel pihin:  Hing, meel on tulvil aimust,  ei enamat valda  ja seepärast elan ikka veel Sinu Vaimust.