Dilthey ei taha anduda vahetule elumeelestusele, elurefleksioonile nagu kreeka-rooma elufilosoofid: Cicero, Seneca, Epiktetos, Marcus Aurelius. Ta ei sea enda eesmärgiks elu ja elamusi väljendada ja kujutada. Ta ei viljele oma stiilis vahetute elurefleksioonide väljenduse vahendeid, nagu kiri, maksiimid, esseed, diatriibid jne. Kuigi ka Dilthey juures filosoofia säilitab erilise missiooni, erilise funktsiooni elukorralduse, elupraktika suhtes, siis ei tule see funktsioon nii vahetul viisil  nähtavale, nagu mainitud elufilosoofide juures. Küll aga teeb Dilthey inimeste elamused, elamuste kujunemise ja elamuste tähtsuse filosoofilise resp. metafüüsilise mõttesuuna ja maailmapildi kujunemise suhtes oma filosoofilise uurimistöö objektiks. Dilthey filosoofilise mõtlemise impulsiks saab püüd tunnetada elu, millest me osaneme, tunnetada vaimse elu reaalsusi, mis moodustavad meie inimliku elu mõtte ja sisu. Diltheyd seob filosoofidega, nagu Nietzsche, Schopenhauer ja Bergson, ühine püüd teha elu üldse  ja enda elu filosoofiliseks tunnetusprobleemiks.