PÖFF algas minu jaoks eile, kahe filmiga.  I oli Austraalia noortest aborigeenidest rääkiv lugu . Film rääkis kuskil Austraalia kolkas elavast kahest mustanahalisest noorest, näidati vaesust ja valgete ühiskonna varjus toimivat teist, pärismaalaste ühiskonda. Minu jaoks oli oluline taas näha lääne tsivilisatsiooni äärealade õõva - bensiininuusutamine, vaesus, lootusetus, tõrjutus jne. Lugu lõppes siiski nii positiivselt, kui sellise taustaga noorte lugu üldse ilmselt lõppeda saab.    Teine film, mida vaatasin, oli " ". Juttu tehti Venemaa skinnheadidest, neonatsidest. Film  oli üles võetud dokumentaalfilmi stiilis, justkui väikse amatöörkaameraga. Istusin saalis I reas kõige äärmisel toolil (kuna ülejäänud kohad olid võetud) nii et sellest kõigest tulenevalt oli ekraanil toimuvat veits raske jälgida. Huvitav oli sellegi poolest. Huvitav ja kurb. Filmis küsiti mitu korda erinevate skinnheadide kamba liikmete käest, miks neist on saanud fašist, kes muud ei tee kui sepistab päevad ja ööd plaane kuidas Moskvas elavaid kaukaaslasi, kesk-aasialasi ja üldse kõiki võõra välimusega  inimesi "paika panna". Kõige adekvaatsema vastuse andis filmi lõpus peategelane Blade, öeldes lihtsalt et nad on "teistsugused".  Aga kuidas sellise "teistsuguste" kartuse . ksenofoobia ja võõraviha vastu võidelda? Kas haridustöö aitaks? Aga kuidas sa selliseid skinne hariksidki? Või aitab majanduslik õitseng? Kui kõigil on tööd ja leiba, siis peaks ka ju filmis kõlanud argument, et võõrad võtavad ära meie töö, oma kaalu kaotama? Samas - Eestis viidi pronkssõdur ära siis kui olime majanduskasvu tipus... Ja  kui lugeda meie netist immigrante puudutavaid kommentaare, siis õhkub ka neist vaid vihkamist.  Paistab, et nii Venemaa kui Eesti on nii katkised ühiskonnad nii katkiste inimestega, et neid ei paranda muu kui aeg.    Ja täna on PÖFFi II päev, sõelale on jäänud kolm filmi: Vutikohtunikud, London River ja Ajami. London Riveri suhtes ootusi ei ole, ülejäänud kaks peaksid olema päris vinged lood.