Teadvuseteaduse musterparadigma on järgnev: esitatakse mingit kindlat tüüpi stiimuleid, mis on lävelähedased, nii et nad (ideaaljuhul) samade objektiivsete esitlustingimuste korral vahel teadvustuvad, vahel ei. Igal katsekorral küsitakse katseisikult, kas stiimul teadvustus või ei ning samaaegselt mõõdetakse katseisiku ajus toimuvat näiteks ajas täpse EEG või MEG abil. Hiljem saab siis  ajuaktiivsused jagada kahte lahtrisse: nendeks, mis käisid koos teadvustatud katsekordadega, ja teisteks, millega stiimuli teadvustamist ei kaasne. Nii ongi võimalik uurida teadvuse neuronaalseid korrelaate (TNK) - ajuprotsesse, mis käivad koos nende katsekordadega, kus stiimul teadvustus. EEG või MEG'ga mõõtes leitakse TNKd mingil kindlal ajahetkel, kus teadvustatud protsessid teadvustamata protsessidest eristuvad. Seda katseparadigmat on edukalt rakendatud ja osa teadvuseteaduse teooriaid (näiteks väga tugevalt just Stanislas Dehaene'i oma) põhinevad suurel määral just sellist liiki katsetest tuleval tõendusmaterjalil. Järgnevalt tahan tähelepanu juhtida kahele faktorile, mille mõju sellele, millal täpselt ajas TNK leitakse, uuritud pole.