Uue hoo sai kaardimänguvaimustus sisse keskkoolis kui üks minu treeningukaslane kutsus  mu bridgekursustele. See tunnike teooriat juhatas mind loomuliku jätkuna Kuressaare bridgeklubisse, mispeale sain emalt noomida: " No mis sa käid õhtul hilja vanade inimestega kaarte mängimas!" Oleks ta vaid aimanud kui kurtidele kõrvadele see lause kõlas. Oskasin kooliajal nii 30-40 eri kaardimängu, millest atško, seka ja veel mõned olid ka väikeste panuste peale toimunud. Nüüd aga ilmus lagedale kaardimängude kuningas ja kõik teised tundusid selle kõrval täiesti mõttetutena. Jutt käib niisiis bridge´st.  Kui Saaremaal toimus klubi kord nädalas ja ma ei jõudnud seda päeva ära oodata, siis Tallinna ülikooli minnes võis ette tulla nädalaid kus bridgegraafik nägi välja selline: esmaspäeval klubiüritus "Tulika" restoranis; teisipäeval TPI bridgeklubi; kolmapäeval "Eesti Energia" kuraditosina turniir; neljapäeval algajate turniir Trollipargis; reede õhtul kellegi juures kodus varahommikuni roberit ning sealt otse mõnele n.ö. "külaturniirile" , mis tol ajal võisid vabalt olla kahepäevased (paari- ja võistkondlik  turniir). Esmaspäeval jälle "Tulikas", teisipäeval TPI... ja uskuge või mitte - siiamani pole veel surmani ära tüüdanud. Tõsi küll ajanappus ja ala harrastajate hulga katastroofilise vähenemise tõttu saab nüüd ehk vaid kord nädalas klubiüritustel osaletud. Ja nagu iga asjaga, teeb harjutamine meistersportlaseks. Just selline järk on mul bridges paberite järgi ning paar korda on ka Eesti meistritiitel laekunud. Samuti paar aastat on olnud au esindada meie suurt kodumaad lausa koondise tasemel.