Kui me ütleme, et inimene koosneb neljast  liikmest, siis mida see tegelikult tähendab? Vaadake, siin osutatakse millelegi, mida tunneb tegelikult iseenesestmõistetavalt iga pedagoog, kes on õppinud inimese psühholoogiat. See on talle tuttav, kuid see teadmine ei lase tal veel vaadata tõeliselt sügavale inimolendisse. On ju teada, kui paljud psühholoogid ja nende hulgas ka koolipsühholoogid on diskuteerinud selle üle, et me püüame inimeses just hingelisust näha mõtlemise, tundmise ja tahtmise kolmeliikmelises metamorfoosis. Te teate, kui palju on  vaieldud selle üle 19. sajandil ja kuni tänapäevani välja, et kas tahe on esialgne ja mõtlemine vallandub otsekui tahte loomusest, või on aluseks hoopis mõtlemine või kujutlus. Te teate, et Herbarti pedagoogikas domineeris näiteks teatud intellektualism, kus tahe on teatud määral vaid kujuteldavate püüdluste resultaadiks jne. Kui kogu seda mõtlemise, tundmise ja tahtmise üle toimuvat diskussiooni vaadata erapooletult, siis on märgata, et neis on midagi puudu. Ja puudub nimelt kogu inimolendi tõeline vaatlus.  Ja just inimese sisse tahaks vaadata vaimuteadus. Ta tahaks omandada jälle seda võimet, näha inimolevust tema terviklikkuses.