Esmaspäeval siis teine Grammy. Ja seda meie oma Filharmoonia Kammerkoori (Grammy aastal 2006) ja Tallinna Kammerorkestri näol. Kaljuste oma koori ja orkestriga andis New Yorgis kontserdi Eesti-USA viisavabaduse kehtestamise puhul. Esitlusele tulid Erkki-Sven Tüüri "Requiem" ja  orkestriteos "Show" ("Action", "Passion", "Illusion"), Arvo Pärdi "Da pacem Domine" ning osad Tõnu Kõrvitsa teosest "Kreegi vihik". Minu lemmik teosed olid Tüüri "Show" ja Kõrvitsa Cyrillus Kreegi lugude seaded. Võib olla ma olen jällegi veidi kriitiline ja võib olla ei istunud ma heas kohas, aga saal ei kõlanud minu meelest piisavalt, et ka teiste lugude ilu minuni jõudnud oleks. Natuke tundus, et orkester oli hästi kuulda, aga miski (näiteks vaip) summutas vokaali veidi. Ah, ei ma virise! Kui ma kunagi  aastal 1997 Kaljuste koori kontserdil Tucsonis, Arizonas käisin, kuulutasin ikka kõva häälega et ma olen ka eestlane. No ikka nii, et kõik kolme meetri raadiuses istuvad ameeriklased kuuleksid. Nii väga uhke tunne oli kuulda Pärdi muusikat ja meie oma kammerkoori Tucsonis. Kuulajad olid ka vaimustuses ja ma sain oma tahtmise ehk kõvasti respekti juurde. :) Kui New Yorgi kontserdil poleks enamus eestlased olnud, oleks ma ilmselt jällegi samamoodi käitunud.    Üks naljakas seik siia lõppu ka veel.  Kui Kammerkoori kontserdilt koju tulin, astus minuga koos lifti meie hispaanlannast naabrinaine. Ta töötab siin ÜRO koolis hispaania keele õpetajana ja ega ta inglise keelt eriti ei oska. Mina ütlen talle alati "Hola, Como estas?", siis ta itsitab ja viimasel ajal näitab ta mu kõhu poole ja ütleb, "hhaa, biiig!". Biig jah. Nüüd aga vestlesime pikemalt. Ta küsis "kicks a lot?" ja mina vastasin "oh yes - a lot!". Seepeale ütles ta mulle, et tema kuuleb ka kuidas öösiti meie väike vennike põtkib MINU KÕHUS! No  mul võib ju kõhus superbeebi olla, aga nii kõvasti ta nüüd ka ei põtki et naabrinaine seda kuulda saaks. Mnjah. Mind ajas see jutt veidi punastama, samas ma ikka väga loodan et ma lihtsalt ei saanud aru temast. Hmm, me jagame magamistoa seina tolle nabrinnaga, Tobiase tuba jääb teisele poole, mistõttu ei saa Tobist jutt ka olla. Meie Priiduga oleme aga ontlikud, vaiksed inimesed ja "no kicking, ma ütlen". :)  Lost in translation.