Õlifondi loomine Eesti kontekstis on olnud vähem  või rohkem kõne all peamiselt seoses 2006. aastal toimunud Loode-Eesti naftaõnnetusega, peale mida lubas valitsus selgesõnaliselt õlifondi moodustamist: näitas ju õnnetus üsna selgelt kätte Eesti vastava võimekuse ning ressursside nulliläheduse. Juba mainitud hädaolukordade riskianalüüs sätestab täna Keskkonnaministeeriumi kohustuse: "saastaja maksab" põhimõtte rakendamise seaduse vormistamine, seadusloome protsessi algatamine. Ehk sisuliselt on Keskkonnaministeeriumile pandud kohustus õlifondi loomiseks  ning selleks vajalike seadusemuudatuste sisseviimiseks. Nimetatud protsessi algatas KKM juba 2004. aastal, kui ministeerium hakkas pidama konsultatsioone veeseaduse muutmiseks, eesmärgiga luua õlireostuse tõrje võimekuse suurendamiseks vastav instrument. 2005. aasta detsembris valmis esimene veeseaduse muutmise seaduse eelnõu. Eelnõu esimene versioon oli arutlusel Vabariigi Valitsuse 2. veebruari 2006. aasta kabinetinõupidamisel, kus otsustati eelnõuga tööd jätkata. Samal ajal juhtus seni Eesti suurim  naftaõnnetus Loode-Eesti rannikul, mis käivitas õlifondi loomise diskussiooni ka avalikkuses ning peaminister lubas avalikkusele kindlalt: õlifond tuleb. Täpsustamata, millal. Õlifondi eelnõu käis kokku veel kolmel korral kooskõlastusringil ning seda muudeti vastavalt erinevate ministeeriumide ettepanekutele, kuid viimasel korral, 11. jaanuaril 2007, ei peetud vajalikuks eelnõud isegi enam arutama hakata. Muidugi oli Loode-Eesti katastroofi kära selleks ajaks vaibunud ning muretu suhtumine taas võimust võtnud.