Usk inimkannatusse viis mind elus alati edasi. Lasi kohtuda inimestega, kes ei teadnud oma nime ega nägu. Neil polnud muud, kui ebamäärast kalkulatsiooni oma hingesuurusest. Ning ma armastasid neid inimesi.  Raskus, neid kaitsa ning oma südames hoides, andis mulle igavese valu, kuid ma ei kaebanud.  Vaid tõstsin nende valu enda omast kõrgemale ja lakkusin puhtaks kõik haavad, et mitte tunda süüd. Aron oli üks minust, kes kartis kellegi teise sügavusse kukkuda, kuid, kes alalõptmata jalutas vabalt mööda lõpmatuse äärt. Ta arvas, et teiste valu leevendamine teeb ta millegi vääriliseks, uskus, et tema ohverdused on sündinud siirusest. Kuid tema eksimus oli võrdväärne maailma näoga, mis peegeldas üha enam tõde.  Minu suu ei puutunud kunagi kokku tema haavadega, need jäid robustselt tema enese ila all  ligunema. Kui keegi meid ei laku, siis peame ise oma keelt lõpmatusse väänama.  ''Kas sa usud, et valu pole enam siiras?'' küsis ta kord lahtise akna juures sigarit tõmmates. Ma ei uskunud.  ''Kas sinu valu on siiras?'' esitas paradoksi.  ''Aron, mu randmed jooksevad verest tühjaks ning mu sisse kallatud veinis ulbivad sajad tabletid. Mu valu on appikarje.''  Ta ei uskunud kunagi mu väiteid. Vahel talle meenuvad mu hüsteerilised kõned, oma au, minu sisse toomas. Ta vaatab mind ja mõtleb,  kas see keha, mida ta füüsiliselt ahistab, on kunagi talle päriselt kuulunud. Iga hõõrumise ajal vaatab ta mu silmadesse ühe pingsamalt. Ning ta kuuleb oiete asemel lapsenuttu, minu nuttu. Ning tal on korraga piinlik, vastik. Perversne tunne paneb higi voolama. Ta ei suuda panna end uskuma, mida tema teod väärivad.  Aron toob end tagasi kohast, kus tema mõtted on alati tähendusetud, sest tema keel ei suuda kunagi tantsida.  ''Kas sa oled mu isa, Aron?''  ''Su isa on surnud.''  ''Mulle  helistati, ta on elus.''  ''See oli naljakõne. Sa tead, et sind tahetakse hulluks ajada.''  ''Nad ütlesid mulle, et ta on haiglas.''  ''Su isa on surnud, tule vaata aknast välja.'' ta tahtis näidata oma kindlusega, et hetkel marsivad sajad inimesed mu isa kirstuga surnuaeda.  Suutlikus end liigutada kadus täielikult. Ainuke kehaosa, mida oli näha, oli mu pea, kõike muud kattis puhvis tekk. Korraga roojas randmetest väljuv veri paremale ja vasakule poole suured tumepunased ringid. Aron  pööras pead, et mind tagant kiirustada, kui järgmisel hetkel oli ta voodis ja karjumas nagu hullumeelne.  ''Appi,'' ma sosistasin ''appi...''  ''MIDA SA TEGID, mida sa ometi tegid... '' tema pea langes mu kõhule, ta ei üritanud takistada verejooksu, sest olin näost sinine. Tema teadmine minu surmast oli kindel. Üritasin liigutada end veel viimast korda ning tõstsin vasaku käe tema juuste vahele. Juuksekarvad segunesid verega ning ta nutt oli lakkamatu. Meie valu teeb eelkõige haiget teistele, ma  mõtlesin. Ma ei mõistnud seda ennist kunagi nii, sest olin liiga keskendunud viisidele, kuidas seda väljendada. Minu värdjaslikus seisnes kannatuse ülistamises ja armastuse taunimises. Armastuse ilu jäi mulle tundmatuks.  Järgmise päeva hommikul, kui Aron oli kuivatanud puhtaks kogu oma keha minu ja oma enda kehamahladest, jäi ta ukselävel seisma.  ''Mul pole enam valu'', ta mõtles, ''sest sa oled surnud. ''  Ning minu laip oli imelikul kombel saastav. Ma ei sobinud enam sinna tuppa, nende  kardinate ja raamatute juurde. Minust oli saanud keegi, keda poleks pidanud kunagi olema.  Aron peatus lõpuks ühe augu juures ja viskus end sinna sisse, kogu oma hiilguses. Ta oli väsinud lakkumast haavu, mis ei nirgunud kunagi verest tühjaks. Selle augu nimi oli Mia. Tema oli armastuse kehastus, selle ilu. Ning Aron ei tundnud end hästi, sest tal polnud enam midagi lakkuda. See sisemine dilemma, mis on kord kaotanud midagi väärtuslikku minevikku, kuid seda aega mööda uuesti taga nuttes. Samamoodi oli Aroni  kannatustega, mida ta vajas eksisteerimiseks. Ta polnud inimese loomu, mina polnud inimene ning see tegi meist tühimiku, mida pidi täitma.  Üks päev leidis Aron Miat nutmas, tema sisemuses kasvas äkiline kirg. Ta tundis jällegi, et saab midagi oma keelega parandada, olla keegi, keda ei lükata minema.  ''Ma olen rase Aron, kas see pole mitte õnn?'' ning Aron istus laostunud hoiakuga tugitooli. Kõik oli ühe ropsuga läinud.  Järgmisel päeval pakkis ta kokku kõik esmavajalikud asjad ning peatus  motellis. Minu pilt seismas piiblil, mis omakorda kummuti peal.  ''Appi, appi, sa sosistasid... nüüd ma tulen sulle appi.'' Ta asetas mu pildi oma kõhule ja tema verest tühjaks kustunud radmed silitasid mu pilti sööbinud juukseid.  Me ei osanud kunagi olla õnnelikud, sest see tunne tegi meid kurvaks. Meie võimuses polnud anda maailmale rahu ja vajalikku valet. Meie kehad lihtsalt sulasid selles täpselt määratletus nägemuses.  ''Kas sa oled mu isa, Aron?'' küsisin, kui me lõpuks kohtusime.  ''Vaata alla.'' ning mu silmad olid koondatud palatile, milles lamaval patsiendil olid minu silmad.  ''Sa valetasid mulle.''  ''Sa olid nii väike, liiga väike.''  Minu põski reostasid pisarad ning Aron haaras minust kinni ja sositas:  ''Aitan, ma aitan sind...''  Niimoodi suutis Aron end kaevata välja august, millesse sisse kukkumine aitas leida tõelist palet, inimeseloomuse puudust. Ning ma armastasin neid inimesi.