Elas kord õps.  Mitte eriti noor ega ka mitte eriti vana. Selline parasjagu paks ja parimais aastais. Armastas lapsi, oma tööd ja enamust oma kollektiivist. Õpsina teadis ta küll, et kõik, mis paberil, on püha ja vastuvaidlemisele ei kuulu ja kui paber täitmata, on jama majas ja pool tööd tegemata. Õpsil läks aga  tunniandmine niivõrd loominguliselt et paber oli see viimane, millest ta parasjagu mõtles. Pealegi ei olnud tegu isegi mitte paberiga, mida reaalselt näpu vahel kuhugi viia saaks vaid e-paberiga, mille täitmiseks paarist näpuliigutusest piisaks. See paar näpuliigutust aga kippus no tagaplaanile jääma kõigi tööde- tegemiste juures ja kõrval.  Õpsil oli kolme sorti kaastöölisi. Ühed sellised ideaalsed; sära silmis ja paberimajandus korras, teised panustasid paberitesse ja viimase tunnikellaga paugutasid  koolimaja ukse tagantkätt kinni. Kolmandad… neid kolmandaid rohkem nagu ei olnudki. Õps ise oligi. Hingest rabeledes ja lastega mässates jäi dokumentatsioon tahaplaanile. No sorry, ega siis kõike ka ei jõua nii otsekohe. Pärast teen. Enamasti tegigi. Ja kui ei teinud, siis meeldetuletamise peale tegi ikka ära.  Mõned aastad tagasi, e.m.a (loe: enne masuaega) kui koolides veel preemiat maksti, töötati Õpsi kollektiivis välja statuut teemal "tingimused, mis peavad olema täidetud preemia saamiseks".  Peamised kriteeriumid: ühiskondlik aktiivsus, osalemine kooliüritustel, nende korraldamine jne jne jne… ja eks ikka see e-paber ka. Päeviku moodi e-paber. Ja kui mõni tegemata, siis: me pappi ei saaaa ja me pappi ei saaaaa…  See statuut jõudis kehtida täpselt aasta. Mitte et keegi seda ära oleks lõpetanud aga preemiad said lihtsalt otsa. Ja kolleegid arutasid: no ei ole enam vaja üritustel käia, olgu paprid korras ja asi voosjem. Ja kool kõige oma sisuga käigu kus kuuskümmend.  Mõeldud- tehtud.  üritustest viiliti iga hinna eest, põhjuste leiutamisel ilmutati sellist loomingulisust mis oleks isegi prätšeti terrile au teinud. Preemiat ei antud aga ega palk pole ju ka paha. Peaasi et paber korras ja tunnid kirjas. Mis peale tunde- keda kotib . Võõrkeeles siis: kavo sumit.  Õps, va tohman, ei läinud uue moevooluga kaasa vaid lasi vanaviisi edasi: majandas lastega, mässas igasogaseid üritusi läbi viia ja tundis end koolielus kui kala vees. Kellaaegadest väga ei hoolind.  Möödus kolm aastat ja jõudis  taas september. Mis teadupärast toob kaasa uue kooliaasta.  Nädalat paar peale algust hakkasid Õpsi kõrvu jõudma kõlakad teemal *võimalik preemia üle hulga aja*. Õps ei muretsenud eriti, naisülemus oli talle kevadepoole korra maininud et tehtagu paberimajandus korda ja no eks siis Õps omast arust tegigi. Rõhk siinkohal teemal "omast arust".  Täna selgus, et "omast arust" enam ei tööta.  Umbes kell 1 teatas naisülemus: tee oma eekool korda. Õps tundis end halvasti ja piinlikult sest enda  arvates tal oligi kõik korras pluss veel miljon boonust. Õps lubas kohe asja korda saata. Et siis tänase õhtu jooksul.  Umbes kell 2 hakkas naisülemus töölt lahkuma.  Õpsil tuli meelde kõlakas *preemia üle hulga aja* ja küsis seepeale kas see võiks ka tõele vastata.  Ja seepeale Õpsi naisülem teatas: tõsi ta ju on… a sina, Õps, ei saa seda teps mitte, Sa pole määrinud ära e-paberit lõpuni välja.  See oli nüüd siis rahavaesel kuul Õpsi jaoks viimane tilk karikasse mis kaamli selgroo murdis ja  Õpsi lõug hakkas väga emotsionaalselt võdisema ning soolavesi ajudest väljema. Naisülemus põgenes ja andis nõu konsulteerida Ülima Meesülemusega. Kes teatavasti ei tee ühtegi sammu ilma Ülima Naisülemuse heakskiduta.  Õps pages oma klassi, tõmbas rulood alla et oleks ikka piisavalt pime nutta ja ulus seni kuni silmad ei seletand.  Kui aga silm selgis , marssis kodoje ja treffas tee peal meesülemust.  Et julge hundi rind on aavleid täis, uuris Õps mida ette võtta saaks. Ülim Meesülem arvas et  kui ommeommikuks on asi korras ei teki asjast suurt nummert. Elik siis kogu see elukorraldus on enivei kokkuleppeküsimus.  Ja kui Õps veel surnd pole… täidab ta siiamaani eekooli ja loodab sinisilmaliselt et kunagi saab Inime olema tähtsam kui Paber…