*          Õõva tänav. Nägin seda kirja esimest korda bussi aknast välja kiigates. Akna äärised olid täis imbunud veest ning mullitasid nüüd ägedalt. Ent lisaks viiksuvatele veeniredele olid minu vaatevälja ilmunud ka peenikesed mustad jooned tumepruunil taustal. Nendes siugjates tähtedes elas kõhedusttekitav kontrastsus ja üksteisele ärategemine.  Buss sõitis just enne metsa. Seal, kus hein oli vihma poolt maha pekstud. Ja taaskord vaatasin  ükskõiksel pilgul oma silmi. Nägin ennast, aga samas kedagi teist. Klaasist silmadega. Ta ei pilgutanud kordagi. Teadsin, et tema juures olid kõigi teiste peegeldused ja sel hetkel oli maailm ebareaalsem, kui iial varem. Järsku tahtsin nutta. Selle klaasi tühjuse pärast. Aga olin liiga tühi. Ei osanud enam. Oleks tahtnud ennast katki kraapida, tõmmata paljaks kiht-kihi haaval. Riided. Nahk. Lihased. Luukere tükkideks saagida. Ja siis taas kokku liimida ja liha peale kasvatada. Ja nahk. Ja riided. Ja mul oli  tunne, et ma olengi seda juba teinud. Katkise enda tagasi kokku kleepinud. Ja nüüd elasingi, paigatuna. Tükikesi minust võis endiselt leida ka mujalt, killukesed olid ikka veel kadunud. Kadunud selle klaasi sisse. Õõnsate silmadega puurides.     Sulgesin silmad sellele närivale iseendale ja neid taas avades ma seda nägingi. Õõva tänav. Tänav pisikeste trükitähtedega välja kirjutatud.  Ja ma nägin teed, mis jooksis majade vahele. Vilksatamas minu ees. Ei ühtki suitsu, vaid vared  varjamas ei midagi muud kui tühjust. Rattaroopad jooksid ümber nurga. Korraks virvendas kõik minu ees nagu vana film ning siis ma pilgutasin.  Vettinud rohumaad, kerge uduvine ja sügiseselt end kurvaks nutnud hall taevas. Mis sellest, et oli kevad. Varajane ja talveplekiline. Vaatasin hoolikamalt. Nüüd nägin ka oma silmi. Otsivaid silmi sedapuhku, aga ei midagi muud.  Pöörasin end ringi ja vaatasin bussis istuvaid inimesi. Olid paigale tardunud või tegelesid oma asjadega. Ristsõnad, mp3-mängijad,  arvutid ja ajalehed. okolaadised sõrmed ja küüslauguleibade lämmatav hais. Kaugemalt kostus bussijuhi Elmari raadio. Keegi neist polnud hämmelduses, mitte keegi ei vaadanud üllatunud ilmel ringi nagu mina. Otsimas tänavat, mis alles oli olemas ja nüüd enam mitte, otsimas äratundmist teiste silmadest.    Hingasin sügavalt sisse ja välja ning vaatasin katuseluuki kirjaga varuväljapääs. Võib-olla ma kujutasin seda ette. Päris kindlasti kujutasin ette. See on see pidev ringivahtimine ja siltide mitmekordne lugemine. Küllap seostus tänav mulle varuväljapääsuga. Kehitasin õlgu ja üritasin magada. Ja ometi tundsin kõhedust. See kiri oli olnud nii selge. Majad ja tee, roopad ja tühjuse, selle võiksin unustada, aga see kiri sööbis minu sisse nagu tätoveering. Panin silmad kinni ja see virvendas laugude sees. Lämmatas oma kurjakuulutava hingega. Ahmisin õhku ja ärkasin. Päike oli avanud oma unesegused silmad.    Aeg möödus, ent Õõva tänav ei andnud mulle rahu. Otsisin seda internetist,  mingitki märki tänava olemasolust. Et vähemalt kunagi oli see eksisteerinud. Ei midagi ja ma ei mõistnud, kuidas sai mu alateadvus luua midagi, millest mitte mingilgi viisil polnud kuulnud. Hakkasin unustama.    Ja siis olin keset linna. Tänavarägastik. Raekoja kellad kõmisesid kõrvus, kui kiirelt edasi tõttasin. Olin peaaegu unustanud bussis nähtud hallutsinatsiooni ja ometi oli see tunne minus alles. Õgimas teadvuse allasurutud poolt. Kellad kaikusid läbi terve mu keha, kui kõrvaltänavale astusin.  Ja see kujutlus tungis jälle mu nägemismeelde. Ja ma seisatasin, sest tänavasilt vaatas mulle vastu. Lähenes ja kaugenes, tähed hüpnotiseerivalt liikumas. Õõva tänav.  Süda jättis lööke vahele. Hoidsin sõrmi automaatselt pulsil. Justkui vere mäslemine oleks minu ainus pide iseendaga. Sundisin end hingama ja rinnust väljakargav tuksatus andis märku, et olin veel olemas ja elus. Silt oli end viimaks paigale kruvinud.  Külmunud teeroopad olid auklikud. Silmitsesin neid kasvava ärevusega.  Pilgutasin silmi ja vaatasin ringi. Ent tänav ei kadunud. Ma tahtsin teada, kus ma olin ja kuidas siia sain. Ja soov seda mõista oli nõnda suur, et ma astusin.    Astusin oma elu esimese sammu Õõva tänaval.    Koheselt tõmbus kõik minu ümber pimedaks. See polnud öö. Mitte ühtki tähte või elektritulukest polnud märgata, siin lihtsalt valitses tumedus ja tusk. Tundsin ängi ja rusuvat raskust, klomp tõusis kurku. Maailm oli hall ja pime. Astusin järgmise sammu. Nüüd tundsin ka ulguvat tuult.  See isegi rõõmustas  vähemalt polnud ma liikumatus vaakumis!  Kuid hetkeline rõõm asendus kiirelt paanikaga. Ulg oli nõnda kiunuv ja võimas, et mu trummikiled põrisesid. Hoidsin käsi kõrvadel, kuid ulg oli jõudnud juba täita terve mu keha. Liikus ringi, läbis igat rakku ja viimaks pääses suu kaudu taas välja. Ulgusin, aga hääletult. Vähemalt nõnda mulle tundus. Kui ei tea, mis see on, mida endast välja lasta, ära visata, siis ei saa leida ka õigeid sõnu.  Vajusin lössi ning tõstsin uuesti  pea. Vaikus. Vaatasin enda ümber  olin enesele märkamatult mitu sammu edasi astunud. Tänavasilt keerles taas ringi. Olin astunud läbi barjäärist, mida see tähistas. Teadsin, et ulgumine oli iseäralik alarmsüsteem.    Ja mida sina siis kardad? kuulsin liivapaberiselt kraapivat häält, kuid selle omanikku ei suutnud mu silmad tuvastada. Oli ka pime, jah, aga ometi olin kindel, et kõneleja kas varjas end minu eest või oligi vaid hääl ilma kehata.  Tõmbasin end küürus rünnakuasendissse,  puurisin pilgu mustavasse tühjusse ja vastasin: Ma ei karda midagi. See oli tõsi. Hirm oli mulle alati pigem adrenaliinisüstina mõjunud. Olin vabatahtlikult roninud kõhedatesse paikadesse. Üks hullem kui teine. Rohe-roheline mets või tolmust end pilveimenud klooster, põlenud majad ja nende põlenud elud. Hirm pani mind ikka elama ja tajuma.  Kõik kardavad midagi, nentis hääl mu peakolus kuivalt. Ta ei üritanud mind veenda, ta lihtsalt teadis. Muigasin end taas püsti sirutades ja astusin uudishimulikult  ringi vaadates külmast krõbiseval teel järgmise sammu. Silmad hakkasid pimedusega juba vaikselt harjuma.    Majade servad moodustasid kujundeid, mis, kui ma poleks paremini teadnud, ei oleks meenutanud mitte maju, vaid erinevaid olendeid. Seal oli pead käänav öökull ja sirutatud tiibadega nokka lõgistav vares. Ja kihvaline metskult. Ma ei mäleta neid kõiki, siiamaani nad muundavad end. Küll aga oma imestust, et puudusid müütilised olendid. Mitte ühegi maja piirjooned ei meenutanud mulle  draakoneid või ussikuningaid. Vaatasin õhus moodustuvaid kujundeid ja sirutasin end iga sammuga üha kõrgemale ja kõrgemale. Hingasin nende varjusid. Põlesin põnevusest ja ärevusest. Liikusin käsi ette pannes veel edasi, majad nihutasid end minu teelt kõrvale.  Järsku süttisid neis tuled ning mu süda võpatas. Neelasin hirmu alla ja vaatasin pead kuklasse ajades akendesse. Need pilgutasid oma kardinatega nagu silmalaugudega ja vilgatasid kord siniseid, kord rohelisi tulesid. Jälgisid mind. Vaatasin  ühtedest silmateradest teistesse. Need olid õõnsad, ennast tühjaks vaadanud ja nõnda elutult mitte millestki huvituvad. See raputas mind seisma, tuletas midagi meelde. Mu enda silmi? Ei, see oli täiesti arulage mõte. Sulgesin oma vaatevälja ja silmi taas avades puudutasin õrnalt sõrmeotstega ühe maja uksenuppu.    Kohe neelas selle lõvipea mu käe oma lõugade vahele ja mustast süngemad varjud libistasid mu enda embusse. Olin majas. Ka siin valitses tühjus ja pimedus. Olin liikumatu. Nagu ka kõik  muu. Kui see olematus juba kõrinöörivaks muutus, lõid maja kõik nurgad lõpuks särama. Hoidsin instinktiivselt käsi silme ees, et neid ereda valgusega mitte ära pimestada. Valgust oli kõikmõeldavates värvides ja ometi paistis see kahvatu ja mannetu. Mu käed vajusid rippu, kui tundsin selle uduse valguse ees väsimust. Väsimust iseendast ja kõikidest kogunenud emotsioonidest, mida endast välja ei lasknud. Tundsin peadpööritavat õõnsust ja nägin, kuidas valgus minu poole klimberdas, saatjaks tippivad sammud.  Taganesin ukse poole, kuid seda enam ei olnud. Ma olin suures valgustatud ruumis, aga mul polnud aimugi, kust see valgus pärines. Varjud virutasid end mu pea kohal kokku ning lõid eredaid sädemeid. Varjusin seina äärde ning kuulatasin südamelööke. Need olid aeglased. Nii rahutukstegevalt aeglased, et virutasin rusikaga rindu. Üks hüpe ja teine. Rahunesin. See lõi minule omaselt.  Kas sa ükskord üles ka tuled või jäädki siia kössitama, kõlas korrapäratu hääl mu kõrva äärest. See polnud seesama, mis  ennist tänaval. Vaatasin üles ja nägin pisikest vanameest. Ta sättis oma ümmargusi prille ning nuusutas siniseid käsi. Olin jäänud neid jõllitama.  Hape, seletas ta napilt.  Noogutasin informatsiooni omaks võttes. Tema siinolek ei üllatanud mind. Vastupidi. Kui keegi sellel kummalisel tänaval üldse elas, siis pidi see tema olema. Ma ei tundnud teda, aga ometi olin päris kindlasti kuskil näinud. Üritasin seda infot oma alateadvusest kätte saada, aga uks oli kinni müüritud.  Ma tean teid  kuskilt, sõnasin viimaks aeglaselt. Jälle kord tundus mulle, et liiga aeglaselt. Nagu südamelöökidegagi. Ma olin rahulik inimene, jah, aga mitte nõnda külma närviga.  Ta naeratas. Või õigemini öeldes irvitas. Kadestasin tema terveid valgeid hambaid.  Loomulikult tead, mees kõndis nüüd ruumi teise otsa, valguskiired ümber tema tantsimas.  Mäletad, kakskümmend aastat tagasi? ta kergitas oma pooleldi kõrbenud kulmu. Võpatasin. Esimest korda kogu selle aja jooksul hakkas mul päriselt ja  tõepoolest kõhe. Tahtsin veel taganeda, ent olin juba niigi seina vastu surutud. Silmi mehelt pööramata kobasin kätega oma selja tagant ust. Teadsin, et seda pole, kuid lootsin sellegi poolest leida väiksematki võimalust taas tänavale pääsemiseks.  Ma olin alles laps, mu hääl kähises, aga ometi oli heli nõnda tugev, et prõmmis mu meelekohtades. Tundsin lähenevat peavalu, ent suutsin selle huulde hammustamisega tagasi hoida. Hingasin ning vaatasin oma kaaslase poole.    Ta sirutas käed ja  hambad laiali. Nägin taas tema pooleldi lillaks, pooleldi siniseks kärbunud käsi. Ja järsku nägin sealsamas, enda silme ees, kuidas tema suunas hapet viskasin. Meenutuspilt kadus sama äkki kui oli tekkinud. Valgus oli hakanud hääbuma ning varjud vonklesid taas minu ümber. Mees paisus laiuses ja pikkuses. Terve ruum oli täis teda ja tema laia irvitust ja siniseid käsi. Vajusin põranda ja seina vastu, süda rinnust väljas tagumas. Hoidsin pead oma higiste käte vahel, isegi mu juukseid olid kaetud külma hirmuga,  kui sõrmede vahelt vaatasin inimest, kellele kunagi haiget olin teinud. Sulgesin silmad ja sulasin põrandaga ühte. Ma voolasin põranda ja seina vahelt tagasi tänavale. Ajasin end püsti ja samal hetkel lahvatas maja põlema. Sees paistnud värvide kumas see hõõgus ja särises kuni viimaks lahvatas kõikjale laiali. Hääletult. Ja maja enam polnud. Nõrk valgusvirve valgus veel üle tänava ja siis olin taas üksinda. Õõva tänaval seismas.    Hingasin end tagasi ja keerutasin enda ümber. Silme ees virvendas  kõikidest värvidest, helidest ja eelkõige pimedusest. Mu silmad hakkasid lisaks nähtavalt kummalistele olukordadele ka ette kujutama ja ma ei suutnud enam tõelist näilikust eristada. Ma ei suutnud eristada ei enda mõtteid ja tundeid ega reaalsust ja fantaasiat. Reaalsust? Võpatasin selle mõtte juures ning hoidsin endast kinni. Mitte miski siin ei saanud ju olla reaalne. Läbi seinte ei saa valguda, majad ei saa olematusse paiskuda, Õõva tänavat ei olnud olemas. Ja ometi ma olin siin. Ja ometi ma teadsin, et  see kõik on tõepoolest päriselt. See polnud unenägu ega hallutsinatsioon. See oligi päriselt.  Ma keerutasin end endiselt ringi ja ringi, külmunud maa ei tulnud minuga kaasa, ma ei tekitanud liivatormi. Haarasin laternapostist. Selle lambi ees heljusid mustad kilekotid. Krõbisesid. Ja krõbina taktis kuulsin rataste kriginat. Keerasin pead, ent ei näinud ühtki autot. Kartsin, et siniste kätega mees tuleb tagasi. Kuidas ta siia sai? Isegi mina ise ei mäletanud teda enam, olin oma mälestustest kõik  temaga seonduva kustutanud. Kuni tänaseni. Kogu süü oli tulnud tagasi. Otsisin silmadega tänavasilti, kuid ei näinud seda. Ma tahtsin tagasi pääseda. Jooksin klõbisevatel roobastel edasi. Need olid nõnda konarlikud, et olin kindel, et varem või hiljem ma kukun. Seda aga ei juhtunud. Ma liikusin edasi kiiremini kui kunagi varem terve oma elu jooksul. Mu jalad olid pinnasest kõrgemal, jooksmas gepardi kiirusel. Ja ometi ei jõudnud ma edasi, ainult rattakrigin lähenes mulle.    Tuli see eest või  jälitas mind? Kriuksud ja võllid, rattarummid. Olin peatunud. Lapergused sõõrid jõudsid mulle järele ning möödusid teine teisel pool minust vaid millimeetri kauguselt. Külm õhk puhus neist näkku ning süda põksus erutunult. Ma olin just surma suust pääsenud. See oli vapustav tunne. Vaatasin oma käsi. Olin elus. Endiselt. Ja olemas. Endiselt.  Tundub tõesti nõnda, vastas minu mõtetele kehatu hääl. Aeglaselt ja kõiketeadvalt.  Nägin hõbejast kogu endale lähenevat. Mitte ei tundu, vaid nii ongi,  kraapisin oma sõnadesse viimase enesekindluseraasu, mis mul veel oli. Vaatasin kõhklevalt tema poole. Nüüd oli ka see kogu mulle tuttav, ent mitte kuskilt mälusoppidest. Ma lihtsalt teadsin temasuguseid. Targutajaid. Inimesi, kes teevad suuri sõnu, keerutavad nendega ringi, aga sihtpunkti, kuhu nendega pärale jõuda, ei olegi.  Küll koer koera tunneb, kõlas jälle tema kõiketeadev hääl. Raputasin õlgadelt viimsegi kahtluse ja ootasin, et ta minuni jõuaks. Mida see siis õigupoolest tähendama pidi? Üritas  minus süütunnet tekitada, et ma elus olin või?  Ma ootasin, kuid kedagi ei tulnud. Kogu ja hääl olid taas kord kadunud. Vaatasin pimedust ja olendeid, kes tegelikult olid majad. Vaatasin teeroopaid ja seisin.    Nägu. Varjudest sähvatas hetkeks valge nägu, silmad leekimas, suu pigist nõrgumas. Hüppasin sammu tagasi. Ma ei karjatanud, ikka veel ei osanud ma midagi endast välja lasta. Ja jälle. Nägu. Nüüd püsis see selgelt minu silme ees, väänutas huuled naeratuseks ja noogutas, valgus  laiali. Et sellel neetud tänaval ka kõik kogu aeg laiali valgus. Sirutasin käe näo poole, ainult kleepuv kitt jäi sõrmede külge. Naksutasin näppe üksteise vastu ja taas lahku. Kleepuv materjal hakkas kuju vormima. Ja enda üllatuseks nägin oma peos sedasama nägu, ainult palju väiksemana. Tahtsin sellest lahti saada ning mätserdasin ikka uuesti ja uuesti. Ja uuesti ja uuesti oli mu peopesas nägu, mida ma näha ei tahtnud. Õud lainetas taas läbi mu veresoonte. Nii rahulikult, aga samavõrra ängistavalt. Tahtsin õhku  hingata, aga see oli nõnda paks. Nägin kõike läbi udu. Vajusin üha sügavamale näo lummusesse, kuni viimaks suutsin silmi pilgutada.  Taas pimedus. Kontrastne ja vaheldusrikas. Nii palju kui pimedust vaheldusrikkaks saab nimetada. Sulgesin silmad uuesti, lootuses neid avades end valges valguses leida. Eemal Õõva tänavast. Piilusin ühe lau vahelt. Endiselt siin. Avasin silmad ja astusin edasi. Siluetid varitsesid mind, kuid enam ei teinud ma sellest välja. Leppisin asjaoluga, et juhtuma pidi just  see, mis juhtus ja minul polnud selles enam mingit osa mängida.  Sa ei taha siis lennata? see hääl ei olnud tavapärane. See oli minu enda sisehääl, tundsin selle ära. Plärises nagu porikärbes. Ma ei tahtnud lasta sel end ärritada, aga miski ikka kraapis ja kraapis sees. Tahtis välja saada. Lennata. Mitte leppida sellega, mis toimub, vaid ise midagi ära teha. Tormasin edasi, ma ei tahtnud enam mõelda. Nagunii oli see mõtlemine, mis mu siia hullumajja juhatas. Varjud liikusid minuga kaasa ja üritasid  midagi kõrvadesse sosistada. Ma ei kuulanud neid, aga ometi kuulsin, kuidas mängisid mu kuulmeluukestel nagu ksülofonil. Jäin järsult seisma ja vaatasin neid kummitajaid.    Olgu, sõnasin vaikselt, ise silmanurgast kavalalt muiates, tahate minu sisse tulla? Eks tulge siis, nagunii olen mina juba teie sees. Mõnes mõttes rääkisin ma tõsiselt. Peaasi, et sellest pimedusest lahti sai. Tulgu siis minu sisse, vähemalt näevad silmad paremini.  Valgusin laiali nagu katkine teleriekraan. Hangusin ja  tegin hingamisse väikese pausi. Või vähemalt nõnda mulle näis, sest järgmisel hetkel seisin Õõva tänaval ja maailm oli valge.      Kuldsed kardinad varjasid maja saladusi. Astusin ettevaatlikult ligemale ning kardin võpatas. Keerutas end akna ees jämedaks patsiks ning moodustas tõllarattasilma. Pilgutas seda korda kolm ning järsu liigutusega vajus taas maja sisemust looritama. Nägin vaid vilksamisi suurt vanaaegset äratuskella tiksumas. Jah, enam ma seda ei näinud, kuid tiksumine  jätkus. Nipsutasin selle taktis sõrmi enne, kui mõistsin, et tegelikult poleks ma tohtinud seda kuulda. Tiksumine vaikis koheselt. Et paari sekundi pärast veelgi valjemini oma vasarat taguda.  Avasin ukse. Kohe pahvatas mulle näkku väävlihõng ja kollane suitsuvine. Vaatasin enda selja taha tänavale, hingasin suure sõõmu õhku ning hinge kinni hoides astusin majja. Seinad värahtasid, kui uks kolksuga kinni langes.  Hei-aa! Sina oled tema, eks? Tere tulemast! hüppas minu ette kuldse saba ja sarvedega  kitsehabet sügav vanuseta mees.  Palun-palun, astuge edasi, tundke end kui kodus, ta kõkutas naerda ja see kõlas isegi sõbralikult.  Naeratasin kramplikult ja liikusin tema järel. Igati positiivne, kus siin see õõv oli? Ma ei tahtnud seda küsimust lõpuni mõelda ja otsustasin minna kaasa kõigega, mida mulle pakuti.  Teile üks tervitus! plaksutas mees käsi ning istusin nüüd kroonlühtritega kaunistatud saalis, grupp artiste minu ees tantsimas.  Nad rebisid mind kaasa ja liikusid üha  ringi ja ringi ja ringi. Värvilised seelikud lehvisid rütmiliselt tiibu sahistades. Keerutasin ette ja taha, ülesse, alla, kõrvale, põigiti. Tantsusammud leidsin ma enda seest, need olid alati olnud varjul, end minu eest varem peitnud. Jalad puudutasid veel vaevalt maad, kui ma edasi lendasin.  Sulgesin silmad ja endiselt oli kõik värvikirev. Tippisin mööda vett, pritsmed jalataldadest lendamas. Särts! Särts! Kõik kohad olid täis joovastavat elektrit ja seelikusiilud langesid ja langesid.  Avasin silmad, et vaadata mustalt kutsuvatesse. Maja oli jäänud seisma. Muusika vaikinud, inimesed tardunud, mina üksi ainult tantsisin ja vaatasin nägu, mis taas minu ette oli ilmunud. Plaadivahetus ja elu liikus taas. Pilgutasin kiirelt silmi  ikka veel polnud ma harjunud Õõva tänava äkilise sürreaalsusega.  Kuulsin hammaste plaksumist ja naerulaginat. Pöörasin oma tähelepanu taas seltsilistele. Kaks sammu sissepoole, kaks sammu väljapoole, kinganinaga nipsuta põrandat! Hele naer oli ruumis  täielikult võimust võtnud ja ometi häiris mind miski. Pinises kuklas nagu suvised rohutritsud.  Ma ei näinud nende nägusid. See oli veel eriliselt veider, arvestades fakti, et nägin ma ju nägusid õhust materialiseerumas ja siis jälle kadumas. Mida enam mu jalad rõõmustasid, seda enam andis tunda see migreenimaiguline pinin. Kuni viimaks tinistas nagu kulp kastruli pihta. Ahmisin õhku, milles taas tundsin väävlimaitset. Ja kell tiksus.    Ja kell tiksus.    Ajasin silmad pärani,  kui seda äratuskella taas oma vaateväljas nägin. Kaheteistkümnest puudus kolm sekundit. Ja siis plärises terve maailm. Põrand mu jalge all värises ja pragunes, kivid lajatasid end raskelt seintest ja lagedest põrandale. Seisin selle kiviorkaani ja väävlihõngu sees. Minu tantsukaaslastest olid saanud ebaoriginaalsetes poosides kivikujud. Puutusin üht neist sõrmega, mispeale see klaasi klirinal laiali lagunes. Jättes maha kaleidoskoopiliselt värvilise mustripleki.  Ent maja värises edasi. Korraks  mõtlesin välja joosta, kuid ma ei tahtnud põgeneda. Teadsin, et järgmine maja ei saa olla eelmisest parem. Ja ometi see oli seda. Sest seisin keset varingut oma mullis ja esimest korda Õõva tänaval tundsin tõelist rõõmu. Mitte kõkutavat või hüsteerilist, tõelist rõõmu. Ma tahtsin näha seda hävingut. Nii uue kui vana hävingut. Nautida väge, mida pakkus puhas ja rikkumata häving. Varjud minu sees naersid. Tundsin, kuidas hõõrusid end üksteise vastu, kompisid mu närve ning sosistasid sajatussõnu. Vajutasin  silmad kinni.    Ja jälle olin ma Õõva tänava tähitu taeva all. Et see kummaline rada ka otsa ei lõppenud! Silt oli minust juba kaugele maha jäänud, enam polnud seda näha. Ja ometi astusid mu värisevad jalad järgmise sammu krõbekülmadel roobastel. Ma ei näinud enam hooneid. Vaid sissesõiduteed ja olendid, kes endiselt mu silme ees oma sulgi saputasid või hääletult möirgasid.  Kui kaugele sa jõudnud oled? kõlas mulle juba tuttav tänavahääl.  Ma ei vastanud. Ma ei mõelnudki vastata.  Kellelegi, kel puudub nägu? No ei!  Naer. Nõnda külm, et kattis mu keha hetkeks närvilise higi asemel kõrvetava jääga. Astusin edasi. Kuulsin, kuidas jääkiht minu ümber lõdvenes ning tilkhaaval sulas. Hingasin jälle rahulikult. Külm oli möödas, nüüd oli hoopiski kergem kõike endasse haarata.  Mida tähendab: kas sina oled tema? küsisin järsku endalegi ootamatult. Pomisesin seda vaikselt enda ette, ainult enda kõrvadele.  Oled vaid üks versioon endast.  Ma ei olnud kindel, kas seda ütles  mulle olematu hääl või vastasin ise oma küsimusele. Hoidsin vaid endast kinni ja astusin edasi.  Ma ei näinud tänava lõppu. Ma ei teadnud, kas see olemaski oli, kui kaotasin korraks valvsuse ning see maksis kätte. Üks kajakamaja klähvatas nokaga ning neelas mu enda sisemusse.    Alguses ei näinud ma midagi. Siis mõistsin, et kõikjal oli klaassile pind. Metalne ja värvitu. Mustad varjud sillerdasid nagu mina ennist veel olin tantsinud. Üks ja teine ja kolmas, hammustasid üksteist sabast ja  liikusid hääletult ülehelikiirusel edasi. Kallutasin pead ja lihtsalt vaatasin. Ma ei saanud aru, miks mulle mitte midagi tõelist ei näidatud. Miks siin midagi ei toimunud? Ma olin tegelenud oma süütunde ja kahjurõõmuga, ma olin valmis kõigeks.  Aga ainult varjud nilpsasid üksteist. Olin pettunud. Pettumus virutas oma naelad mulle sisse ning kinnitas paigale. Ma ootasin. Et midagi juhtuks. Et sel majal oleks oma eesmärk.  Tühi. Kõik siin oli end tühjusest täis imenud. Ma otsustasin välja  pääseda, aga seinad olid klaasist. Libedad ja ilma ühegi pideta. Tõmbasin küüsi mööda selle pinda. Hirmu nõelteravad torked näpistasid mind. Hingeldasin. Ootasin. Katsusin taas pinda, mis oli nii tume ja klaasine. Nii tühi.  Ma ei tahtnud siia jääda, ma ei tahtnud jääda üksinda. Üks versioon minust endast. Tundsin taas seda paanikat, mis mind vaikides algusest peale jälitanud oli. Mis siis, kui..? ei, ma ei saanud siia jääda.  Naersin. Ma ei tea enam, kas hüsteeriliselt või vaikides. Naersin,  sest ei osanud mitte midagi muud teha. Ma ei olnud varjusid enda sisse lasknud, need olid kogu aeg minu sees. Minu väeks. Ma ei tahtnud seda, ma ei tahtnud seda enam ja äkitselt nägin väljapääsu.  Seinal mu ees läigatas hele valguslaik. Lähenesin sellele ning puutusin sõrmedega klaasi. Miski minu sees murdus ning nägin, kuidas mu sõrmedest voolas välja hele ollus. Ja kadunud see oligi. Sinna, kuhu valguslaik teed näitas. Vajutasin käe raskuse seina taguma, aga see ei liikunud. Ikka olin ma siin.  Üksinda! Ma ei tahtnud jääda, ei tahtnud iseenda sisse ära külmuda. Ja ometi ei lasknud klaas mind läbi. Lihtsalt seisin ja vaatasin, kuidas tuluke hääbus. Klaas oli taas täis pimedust. Varjusid, mis üksteist õgisid, aeg-ajalt mulle oma irvitavaid pilke heites.  Seisin ja vaatasin üksisilmi seina, mis mu maha oli jätnud. Taas virvendas mu ees nägu. Nägin ennast, aga samas kedagi teist. Klaasist silmadega. Ta vaatas otse minu sisse. Nii tühjad olid need silmad ja siis äkitselt täis elu, mis  minu maha oli jätnud. Ma ei tahtnud teda vaadata, näha neid silmi. Ja ometi ma tegin seda. Vaatasin. Jäin nende sisse. Mina ei pilgutanud ja tema ei pilgutanud.  Nägin, kuidas tühjus temas kadus. Õhk vajus minust välja. Ma ei tahtnud jääda üksinda! Aga ma ei suutnud seda hüüda. Ja ei suutnud ka oma pilku mujale viia. Ta naeratas. Ja pööras pea ära. Ja klaasi pinnal võis näha taas ainult varjusid. Me olime temaga lõplikult lahus. Olin iseenda äravisatud tunded. Versioon endast? See polnud enam  isegi mitte versioon. Ainult ära visatud tunded. Need, mida mitte keegi ei tahtnud. See tühjus, mis lihtsalt kargab vastu ja käsib end tükkideks raiuda. Hingeldasin. Nägin veel, kuidas mu hingeõhk klaasil kustus. Mind polnud enam tarvis.  Lasksin varjudel end närida ning siuglesin täherägastikus edasi.    Õõva tänav. Seda ütleb silt, milles ma liigun. Tühjana. Nii tühjana ja ometi täis tunnetest, mis on parem ära visata.  Astun järgmise sammu. Tänaval. Roobastel. Sildi kontrastsetel  tähtedel. Järgmise sammu, mis ei vii mitte kuhugi, sest enda sees mind enam ei ole. Astun järgmise sammu Õõva tänaval.  Eraldusmärgid. Järgi on jäänud vaid tühjus. Vahel ma mõtlen ja loodan veel, et mõni tükike temast jõuab tagasi minuni. Aga iga maja on tühi. Näen vaid teisi omasuguseid. Varesid, mis paistavad läbi ning koosnevad vaid tühjusest.    Mina olin see, kes tema jaoks tähistas tühjust.        *