Optimist on ilus olla, oleks isegi kui oskaks.  Ma ei tea, kas olen kehv õppija või õpin valedest kohtadest - seega ikka ja uuesti: olen  kehv õppija, aga ma vihkan (seda sõna ei kasuta ma tihti) praegust "riigioptimismi",    Häppi-häppi pead sina, inimene, olema või on su riigitruudusega midagi pahasti.  Hurraa-hurraa, laste koolitoetused võeti ära, RIIK olgu kiidetud.  Elagu, haigete taastusravirahad kuuluvad kokkuhoiu hulka, RIIK olgu kiidetud.  Hosianna, meie igapäevaseid makse tõsta sina tänapäev ja ära sina mitte unusta, et mõni inimgrupp saab veel su käest, armas RIIK, RAHA!  Ära unusta neile õnneseentele  nina alla hõõruda, et see on ju puhas almus. Ärateenimatu.    Ma vihkan (aaah, juba jälle) seda ametnikku, kes temalt nõu küsima tulnud mehe ukse taha saatis sõnadega: "Jumal hoidku, ise saate ju veel neli kuud peaaegu pool vanast palgast täiesti lillegi liigutamata kätte, mida te tõmblete selle tööotsimisega!"  Üheksast tuhandest kroonist teeb 40% vähem kui neli tuhat krooni. Kaks last, naine tuhandekroonisest töötu abirahast ilma, sest kord kuus kulutada poolteistsada krooni enese  tööturuametis näitamas käimiseks osutus ühel kuul pere eelarvesse mittemahtuvaks.  Millegipärast ei vähendata ju töötuks jäänutel küttearveid ega anta poest toitu poole hinnaga.  Veider, kas pole?      Aga nojah, lebotab see õnneseen nüüd ilusasti kalmistul ja tema lastel on tulevikus toitjakaotuspensioni abil leib laual.  "Mis ta elul niimoodi viga oli?" - Tsenseeritud tsitaat heasoovlikult ametnikult.    Mediaanpalk on hetkel alla 10000 krooni. Bruto. Koondatud on liigagi  tihti just madalamapalgalised. Pool kuuest tuhandest, näiteks?  Äraelamiseks kuhjaga, onju? Eneseväärikusele mõjub selline elu... haa, kuidas?    Ma hakkan kohe karjuma, kui ma kasvõi korra veel kuulen riigitruud mula, et "penskarid" peaksid rõõmust tireleid tegema, kuna RIIK nende abi taaskord vajab. Kuradi nõukaaegsed kõdud sihukesed, pooltel niikuinii parteipilet laka peale peidetud. Või kui seda pole, siis on tegemist nendesamade tudidega, kes paarkümmend aastat tagasi oma RIIGI nimel  kartulikoori lubasid süüa. Nonii, lasku käia, vihtugu nüüd neid koori palju jaksavad, küll RIIK kartulid pintslisse paneb!      Kuidas on ometi võimalik, et inimene enese ahnuse ja mugavuse nimel on valmis teist kasvõi kaevu uputama? Kas vesi tollest kaevust maitseb niimoodi parem?    Kuidas on võimalik, et omariikluse lipp on äkki nii määrdunud? Selle taha on pugenud tondid, kes oma konksus sõrmega osutavad küll ühe, küll teise inimseltsingu peale ja kilav hääl loeb kui loitsu: "Ah  sulle ei meeldi see riik, sssssolidaaaarssssus, kuhu jääb ssssollidaaaarus?"    Kuidas on võimalik, et rahva seas leidub osutavat sõrme lammastena jälgivaid rühmasid, kes siis, nähes järjekordset osutatavat peale lendavad kui kaarnad ning kisuvad liha, himustavad verd? Järgmine kord osutab sõrm - miks ka mitte - nende endi peale.    Ideaalid, aatelisus, riigimehelikkus, humanism.    Sõimusõnad.    Vist.      Eriti humanism.    Sel hooajal on moes  töötutel hinge seest kiskuda (faking loodrid, ma ütlen, raha tuleb nagu ratsahobuse sitta - ei millegi eest!). Möödaminnes näritakse natuke logardeist penskareid.  Kohe-kohe karatakse titeemade kallale, kindel see.  Seadusetegija pääseb terve nahaga. Pekstakse neid, keda seadus puudutab. Loogiline ju: pole mõtet üles sülitada, kukub omale näkku tagasi. Lajatame parem naabrile. Mis tast, raisast kasu, kulutab ainult RIIGI raha.      Vihkan   riiki.    Armastan Eestit. Armastan inimesi. Riigi peale mõtlen viimasel ajal siis, kui puid lõhun.    Millal meid jälle okupeeriti, ma ei pannudki tähele? Robotametnike hordid on riigi üle võtnud, kas te ei näe?        Dixi.