Eelmine nädal sügist oli saarel suisa imeline - pea iga päev kõndisin läbi kollaste lehtede ja uskumatult sooja  päikesepaiste linna, võtsin Brunos kohvi ja lonkisin läbi lossihoovi mere äärde.    Rannasopist, kus inimesed vaid paar kuud tagasi oma kehi leotamas käisid, oli saanud vaat et pardipuder. Paadisillal raamatut lugedes tuli kindad kätte tõmmata ning vesi mu ümber tundus kummaliselt sinine.    Ühes teises kohvikus istudes ja erinevaid kaardimänge meelde tuletades juhtus aga selline lugu, et väärika olemisega ettekandja-daam tuli koogitaldrikuid ära korjama ja poetas justkui muuseas: "Oi, kui siin  tuleviku ennustamiseks läheb, peaksin küll koha sisse võtma." Pidin kahetsusega nentima, et seda kunsti veel kahjuks ei valda, mille peale väärikas daam teatas: "Mis siin ikka ennustada, nagunii läheb kõik persse!"    Ma ei tahtnud teda uskuda.