Jakobsoni esimene teravam, tema biograafias tuntuks saanud võitlusakt leiab aset tema konfliktis Torma mõisa omaniku v. Liphardtiga nn lehmaloos. Selles miniatuurses kokkupõrkes ei seisa noor, vaevalt 20-aastane köster oma kihelkonna paljuvõimsa kirikupatrooniga veel vähemalgi määral teadliku ja aktiivse eesti rahvuslasena. Ja nii tühine kui see lugu ka alguses oli, on ta ometi suurt huvi vääriv  Jakobsoni võitlejaliku isiku suhtes. Kui mõisnik tahab ülekohtuselt karistada tema poisikesest venda, kes juhtus viibima mõisa heinamaale läinud köstrilehma lähedal ja oli vastanud möödasõitva iseka härra küsimusele mõnevõrra isetead­likult, ruttab köster ise mõisa oma noorema venna eest. Viisaku­seta seal kahekordselt vastu võtmata jäetud, ei suuda ta end sun­dida kolmandat korda minema mõisniku juurde, kui see teda nüüd eriti kutsub. Tee mõisast köstrimajja olevat sama pikk kui sealt mõisa, teatab ta käskjala  kaudu kutsujale. See Jakobsoni esi­nemine on otsekui sümboolne tema pärastise ühiskondlik-poliitilise võitluse kohta. Nagu ta hiljemini oma poliitiliselt alaealise venna - eesti rahva - õiguste eest võitlemisele pühendas oma elu, nii on ta väljas ka oma esimeses kokkupõrkes mõisnikuga. Ta katsub küsimust lahendada otseste läbirääkimistega. Ja kui need temast sõltumata nurjuvad, ei luba tema isiklik enesetunne ning uhkus alistuda temale põhjendamatuna ja ülekohtusena tunduvale käsule. Sellelaadiliselt toimis  Jakobson ju ka hiljemini.