Ka see tihnik jääb minu poolt lõpuni avastamata. Üritan oma uurimisretke jätkata veel mitmel pool: sisenen hotellidesse, optika- ja kinnisvara-äridesse, polikliinikutesse, tehastesse ja koolimajadesse, antikvariaatidesse, pesulatesse ja korteritesse, mille välisuks on unustatud lukustamata. Ja nii palju kui mul õnnestub neis paikades  ringi vaadata, veendun ma, et tegelikult ei ole tõelise metsa jäljed hüpermetsast mitte kuskile kadunud. Pigem vastupidi. Ürgselt kohavad laaned, millest on saanud vaikivad raielangid, on teinud läbi üksnes keeruka moonde. Elades nüüd edasi kappide, kontorilaudade, toolide, salajaste seifide, sahtlite (ja nendes sisalduvate paberite), seinte, lukustatud uste, akende ja puust majade näol, on mets saanud osaks hüpermetsast, mis meid, hüperloomi ümbritseb ja teenib.