Ta oli uhke ja iseteadev. Kohati tundus, et isegi vanglas on tema õlakutel  kindralipagunid. Esimene mulje temast jäi kui sõjamehest, kes on arvamusel, et tõeline mees algab alles leitnandist. Peatselt aga koorus välise karmi kesta alt tema isalikult hoolitsev iseloom ja suured vaimsed teadmised. Lamades naril, jutustas ta vaikselt oma elust, tõekspidamistest. Olin lõpetanud Tallinna Reaalkooli ja minu küsimusele vastates selgitas ta, miks lahkus haridusministri kohalt endine Reaalkooli direktor Nikolai Kann ja miks tema sõjamehena asus haridusministeeriumi juhtima.  Koltunud  paberilehtedelt otsisin üles mõttekillud tema iseloomustamiseks. Sõjaväeliselt range distsipliin nõuab aukraadilt kõrgema ees valveseisangus esinemist - kandade kokkulöömist, auandmist. Käsu saamisel "just nii" vastamist, käsu kordamist ja - täitmist. Mida käsutäitja mõtleb, see jääb käsuandjale suletuks. Selle vahemüüri murdmiseks, enne kui ta noori ohvitsere esitas aukraadis ülendamiseks, kutsus ta neid enda juurde koju. Koduses miljöös - sundimatus vestluses oli tal võimalik saada mingi ettekujutus noore mehe  elufilosoofiast.  Rääkis oma pojast ja kuidas ta poega kasvatas. Naine oli muretsenud klaveri tagasihoidlikuks musitseerimiseks. Ta viskas klaveri välja, kui märkas, et poeg liigselt hakkas huvituma musitseerimisest ja mõnigi kord oli ta tabanud, et poeg improviseerib klaveri taga. "Elus ei jõuta kaugele Schuberti sonaatidega. Elu on võitlus, kus teed tuleb raiuda rusikatega," seletas mulle kindral, "seetõttu lendas klaver välja. Tahan, et pojast kasvaks mees, mitte tahtejõuetu unistaja!"