Nanking (2007)    "Even in the darkest of times there is light."    Nanking on dokumentaal traagiliselt sündmusest Hiinas. 1937 tungis Jaapani armee Hiinasse, tappes juba esimese kuu jooksul üle 200  000 inimese ning vägistas oma 20 000 naist. Hiinas elas aga sel ajal ka läänest pärit inimesi, kellest grupp otsustas teha n-ö. "Safety Zone", mida nad palusid jaapanlastel mitte puutuda. Sellega aga päästsid nad kindlast surmast aga oletatavad 250 000 inimest.      Dokumentaal ise oli siis üles ehitatud nii, et kirjade põhjal esindasid näitlejad neid lääne inimesi, kes hiinlasi aitasid. Ausalt öeldes mind nad häirisid, väga võltsi ja kauge mulje tekitas, kuid nad seda teksti seal lugesid. Ainus, kes seda tunnet ei tekitanud, oli üks naine, kes Minnie Vautrini esindas. Sellised tuttavamad tüübid nagu Woody Harrelson ja Stephen Dorff tekitasid pigem sellise wtf tunde.      Hoopis teistmoodi mõjusid Nankingi sõja üle elanud hiinlased, kes oma lugu rääkisid. Näha inimest jutustamas läbi pisarate, kuidas ta ema pussitati, oli kohutav. Tegelikult oli ääretult raske vaatamine.  Mustvalged stseenid toimunust andsid muidugi veel selgema pildi.      Selle filmi peale tekkis täiesti küsimus, et kuidas on selline asi üldse võimalik? Paljud jaapanlased ei usu ise ka tänaseni, et nende kaasmaalased nii käitunud on. Mismõttes nagu põhimõtteliselt tervel armeel on igav ja siis nad lihtsalt vägistavad mitmekümneid tuhandeid naisi või võistlevad, kes saab enne 100 pead maha lõigatud?! Isegi, kui mingi osa sellest on filmitegijate poolt liialdatud, on see kõik siiski täiesti vastuvõetamatu. Sõda on kole küll, aga see ei pea ju nii ebainimlik  olema.    Üldiselt, film oli siiski hariv kogemus. Kahjuks päris samamoodi jaapanlasi enam ei vaata. Paranoiadisco arvustus siit.    Hinnang: 7,5/10    Posted by: Shin