Siiamaani on mul olnud päris vahva reis.  Algas see muheda tähelepanekuga Tallinna lennujaamas, et üle tüki aja toimub mu väljalend keset päeva, mis tähendab, et ma pole unine ja zombilik.    Olles  välja võtnud kõikvõimalikud piletid (Londonist tagasireis, lisaks Viini reis endale ja Ellele) ning piiri ületanud, kõnetas mind üks võõras neiu. Küsimus oli vist stiilis, et huvitav, kas Londonis peame taas läbima turvakontrolli, kus kõik metall tuleb enda küljest lahti võtta. Jah, eks tal oli seda metalli, nii tanksaabaste kui metallvöö küljes. Aga sinna see jutt ei lõppenud, vaid vastupidi, sain endale toreda reisikaaslase. Selgus, et ta on kunstiakadeemias õppinud naha erialal ning praegu  spetsialiseerunud käsitsi kingade valmistamisele. Inglismaale oli ta teel selleks, et seal vastavasisulist tööd leida - natuke seiklemas selles osas, kuna algselt pidi sõitma veelgi kaugemale, kuid kuna võimalused ei lubanud, otsustas jääda Inglise pealinna.    Kohale jõudes imestasime mõlemad, kui kevadiselt soe on Londonis. Nojah, Eestis oli samal ajal lumi maas ja lennukisse minnes lõikas jäine tuul. Sealtsamast õhubussist väljudes tervitas aga meeldiv soe tuuleke… Niivõrd soe, et jopehõlmasid polnud küll  tarvis kinni panna. Olles ostnud piletid erinevatele bussidele, läksin oma reisikaaslasest lahku. Kes teab, võib-olla veel trehvame millalgi.    Pärast tunniajalist ootamist istusin nahkistmetega bussi (oh jubedust, bussi tuli teiselt poolt siseneda ja kui siinkohal juba läks teistpidi liikluse üle õiendamiseks, siis täna väljas käies kordasin endale ühtelugu: esmalt vaatad paremale, siis vasakule; esmalt paremale, siis vasakule, mitte vastupidi).    Neli tundi ja veel natuke, mis sai  peamiselt veedetud magavas olekus või muusikat kuulates ja juustupulki näksides, jõudsin Birminghami. Ega ma ei teadnud, kuhu edasi. Peamine mõte oli leida paat, ei vabandust, takso siiski. Lonkisin siis suuremale rahvahulgale järele ja ennäe, jõudsingi tühja taksopeatusse. Jälle väheke ootamist, vahepeal telefonikõne õppeasutusse ja lõpuks saabus ka mulle takso - suur ja musta värvi, selline, nagu Londoni linna vahel näha võib. Ma ei tea, mis marki, aga suht selgelt eristatav teistest autodest.    Queens Foundation meenutab mulle väga Cliffi, kus õppisin 10 aastat tagasi - kristlik mitmerahvuseline (ja -värviline) kogukond, läbi kostvate seintega toad, wc-d ja dušid koridori peal, "common room", igapäevased palvused (ehkki erinevalt Cliffist on need keset päeva, mitte kell 7.45 kohustuslikus korras). Veel meenutab mulle Cliffi aega see, et hoolimata novembri lõpust on paljud puud-põõsad täis lehis ja rohelised, täna leidsin lillepeenrast täies jõus õitsevad priimulad ja veidike oma aja üle elanud roosid.    Siiski on Cliffiga võrreldes ka erinevusi - võib-olla tulenevad need 10-aastasest ajavahest, millega ma võrdlen - sest võimalik, et ka Cliff on muutunud ajast, mil viimati seda külastasin (2003 - olin seal nädal aega raamatukogu kasutamas): nimelt on siin traadita võrk, kõik uksed käivad kiipkaartidega (sealjuures on kahte sorti uksi - ühed on nii, et tõmbad kaardi läbi, teiste puhul tuleb kaardil olev kood sisse toksida). Samuti on siin-seal näha üsna kaasaegset sisustust (ratastega  bürootoolid nii raamatukogus kui igaühel toas, spetsiaalsed arvutilauad), ka mõned vannitoad näevad üsna kenad välja (aga mitte kõik). Samas on jälgi vanast ajast - ei tea, mitukümmend aastat vanad kapid mu toas on…    Põhipoint on minu jaoks muidugi raamatukogu ja tore on see, et ta on 24h avatud. Kirjandust siin on ja kui peaks puudu tulema, loodan, et saan lähedal asuvast ülikooli raamatukogust juurde otsida, samuti on siin veel üks õppeasutus läheduses, millega koostööd tehakse.    Minu päeva  nael oli eile aga kohtumine Inesega. Inese on mitmeid aastaid töötanud pastorina Lätis, olnud sealse noortetöö juht ning meie kokkupuutepunktiks on olnud Euroopa Metodisti Noortenõukogu ja Põhjamaade Metodisti Noortenõukogu. Teatud perioodil kohtusime temaga paar-kolm korda aastas, pluss mõned üllatuskohtumised, kui põrkasime üksteise otsa nt Tallinna kirikus mõnel üritusel. Igatahes oli mulle (ja nagu näib, ka talle) suur rõõm sellise ootamatu kohtumise üle. Mulle räägiti küll, et siin on keegi Inese  Lätist, aga no ega ma ei osanud arvata, et see on SEE Inese. Talle aga räägiti hoopis, et tuleb keegi Mira Leedust - loogiline, et ta ei aimanud, et see mina olen. Sellevõrra oli üllatus ikka täie raha eest - istun ma parasjagu kabelis enne palvuse algust ja näen, et Inese astub sisse. Tema algul mind ei näinudki ja kui märkas, siis ei tahtnud oma silmi uskuda. Igatahes on ta siin aastasel magistriõppekursusel ja meil on juba paar mõtet olnud, mida laupäeval-pühapäeval ühiselt ette võtta - näiteks kristlike  raamatupoodide ülesotsimine on üks päevakorrapunkt.    Teine üllatus, ehkki väiksem, oli veel, kui kohtusin Katrinaga, neiuga Norrast. Ka temaga trehvasime EMYC-l, aga see oli päris palju aega tagasi, aastatel 2000 ja 2001. Tahaks öelda, et maailm on väike, aga tegelikult on vist väike meie kirik hoopis.    Nagu näha, sain oma traadita võrgu tööle, nii et võib juhtuda, et ka edaspidi siia mõni rida mu reisimuljetest ilmub. Seniks aga - au tööle, ehk siis hakkan nüüd kõrvalasuvatesse  raamatuvirnadesse süvenema.