Olles vaadanud hiljuti Klapischi viimast filmi "Paris", tekkis huvi ka tema varasemate filmide vastu. "Hispaania võõrastemajal" on IMDB-s väga kõrged punktid ja film on tõesti tore. Mitte midagi erilist, aga lihtsalt tore vaadata, eriti nendel inimestel, kes ise vahetusüliõpilasena välismaal teiste rahvuste esindajatega korterit on jaganud. Sündmustik leiab aset Barcelonas, kuhu maabub Erasmuse programmi abiga ontlik prantsuse poiss Xavier (Romain Duris). Ta satub korterit jagama viie üliõpilasega - taanlase, hispaanlase, sakslase, inglase ja itaallasega - ja kutsub neile lisaks belglase Isabelle'i (Cécile de France). Korterist ja selle elanikest on ta vaimustunud, kuna see kirjeldas hästi segadust, mis ta peas, hinges ja elus alati valitsenud oli. On ju sõnapaar auberge espagnole prantsuskeelne väljend, mis tähendas algselt võõrastemaja vms, kuhu tuli oma söök kaasa võtta, ja ülekantud tähenduses midagi sellist nagu "mida külvad seda lõikad", kuigi ilma fataalse alatoonita.  Peategelane Xavier otsib selle sõnapaari tähendust sõnastikust ja  leiab Maurois' tsitaadi: "Il en est de la lecture comme des auberges espagnoles: on n'y trouve que c'est qu'on y apporte." Kõik, mis juhtub, on lõbus ja kohati hämmastavalt tõetruu, näiteks Xavier' tähelepanekud tundmatu linna kohta või see, missugune bürokraatia kadalipp tuleb Erasmuse stipendiumile kandideerijal läbi käia, et sihtkohta üldse kunagi pärale jõuda. Kohati häiris pealiskaudsus, aga see näib Klapischi stiili juures paratamatu - tegu on jälle terve trobikonna tegelastega, kelle sisemaailma ei  saagi filmi piiratud mahu juures kuigi sügavalt avada. Antud juhul polnud see ka eesmärk - tegu on lihtsalt lõbusa filmikesega, mida on kõige toredam vaadata seltskonnas, sest kuigi palju süvenemist film vaatajalt ei nõua.