***  Augustikuu saabus ladiseva vihmaga, külmade tuuleiilidega ja harjumatult vara kolletavate kaselehtedega. Olin siin viibinud kaks nädalat, selle aja jooksul polnud ma teinud muud kui jalutanud, lugenud ja mööda Emajõge paberlaevukesi allavoolu saatnud. Ma olin harjunud üksindusega ja summutatud helidega, mis kaasnes teiste inimeste minu lähedal elamisega.  Ma teadsin, et Berta Kuusik ostab igal reedel endale pudeli veini lähedal asuvast toidupoekesest ja joob seda ilmselt tühja kõhu peale,  sest reedeti ei levinud koridoris praadimislõhnasid. Läbi akna piiludes olin ma näinud teda joomas, rumalavõitu ilmega laial näol nukker rahu. Mõnikord kuulas ta vanaaegseid vinüülplaate, igatsust tekitavad valusad helid kõlasid läbi praokil köögiakna siis ka minuni.  Ma olin harjunud kõrvalkorteris elava noorpaarikese lakkamatu karjumise ja tülitsemisega, nad võisid pihta hakata ükskõik mis kellaajal, peamiselt siiski öösiti. Ma õppisin oma peas naise kiledat häält ja mehe bassihäälel kuuldavale  toodud järske röhatusi omavahel kokku sulatama, ja sellest sai iga kord ühtemoodi kõlav ja veidi kakofooniline muusika, mis lõppes alati ja vääramatult hääleka seksimisega.  Ma olin harjunud vastaskorteris elava naisterahva haleda nutmisega, mis segunes tema väikese lapse nõudliku ja jonnaka kisaga. See nutt lõppes kui noaga lõigatult õhtul, kui pereisa koju tuli. "Kas minu ema nuttis üksinduses?" mõtlesin.  Jalutasin ühel õhtul mööda jõekallast kodu poole ja silmitsesin voolavat  jõge. Ma tundsin vajadust voolavasse veemassi loopida oksi, kivikesi või kirjutada valgele paberilehele mõned tühised read, voltida sellest laev ja saata see allavoolu. Ma andsin endale aru, et ilmselt ei jõua mu laevuke linnast väljagi, aga hea oli vaadata pisikest valget täppi, mis minust üha kaugemale sõitis, kandes endas pisikest aaret.  Kõndisin nüüdki jõe äärde ja istusin betoonile maha, jalad üle serva vee poole rippumas. Õngitsesin seljakotist oma pliiatsi ja kaustiku, rebisin sellest  välja paberilehe ja jäin ööpimeduses tumehallina tunduvat paberilehte vaatama, kuid midagi ei tulnud pähe. Joonistasin ühe ringi ja siis poolitasin selle ringi ühe paksu joonega. Voltisin osavate liigutustega laevukese, kirjutasin väriseva käega sellele peale "TMS Lilit" ja viskasin paberlaeva jõkke, tuiutades pilguga nii tuttavlikku, kergelt hüplevat ja ebakindlat viisi, millega see hakkas allavoolu purjetama.  "Kas noor daam ei tea, et prahi jõkkeloopimine on keelatud?" uuris minult madal  naishääl pilkamisi. Ehmusin ja tundsin tuttavaid nõelu käsi torkimas.  "Ma ei visanud jõkke prahti," ütlesin jahedalt ja lootsin, et võõras naine läheb minema ega tülita mind enam kauem. Ma ei olnud kindel, kas ma suudan ennast takistada teda lihtsalt jõkke lükkamast, kui ta peaks olema üks neist moraalijüngritest, kes luuravad ringi ja vaid otsivad võimalust kellelegi kõrri karata.  "Ahaa, no kui polnud praht, siis on muidugi teine lugu," arvas võõras. Ta istus minu kõrvale maha ja  riputas oma jalad samamoodi jõe kohale kõlkuma. Pöörasin esimest korda oma näo tema poole ja silmitsesin naist pahuralt. Kelleks kuradiks ta ennast õige peab? Naine oli noor, üsna nägus ja tundus kuidagi tuttavana.  "Ma olen Anne," ütles ta pärast üürikest vaikusehetke. "Ma elan sinuga samas majas."  Noogutasin selle peale, oskamata midagi muud teha. Nojah, see lilleline sitsiseelik ei saanud tõesti kellelegi muule kuuluda, olin selle seeliku serva näinud põgusalt koridoris, aga mitte  kunagi naisele endale otsa vaadanud.  "Nüüd oleks viisakas enda nimi ka öelda," ütles ta. "Suitsu soovid?"  "Lilit."  "Mis?"  "Lilit. Mu nimi on Lilit ja ma võtaks hea meelega ühe."  Ta õngitses taskust kortsunud paki sigarette. Noppisin sealt seest ühe, võtsin armulikult ka tulepakkumise vastu ja tõmbasin mahvi. Oli kehv suits.  "Oli asja ka?" küsisin lõpuks, et vaikust murda. Tahtsin püsti tõusta ja hullunult kätega vehkides  ära joosta situatsiooni eest, mis tundus mulle lihtsalt tobe ja ebamugav. Ma ei tahtnud suhelda, tol hetkel mitte. Ma olin alles õppimas iseendaga suhtlema, nüüd pidin seda tegema ka selle hipilikku seelikusse riietatud naisega.  Anne muigas ja hoidis oma suitsu naljakalt pöidla ja kahe sõrme vahel, justkui ta oleks selle äsja maast üles korjanud ja ei teaks nüüd, mida sellega pihta hakata.  "Sa hoiad kogu aeg omaette, lausa naljakas vahel vaadata. Silmad maas, õlad längus, hiilid  mööda tänavaid ja seinaääri ringi. Ma ikka vahetevahel näen sind aknast."  Solvusin, aga ei näidanud seda välja.  "Ma kõnnin mõnikord siitkaudu töölt koju ja olen sind ennegi näinud. Mis värk sul selle paberist paatidega on?"  "Down Time`s quaint stream, without an oar we are enforced to sail," tsiteerisin hajameelselt ammuloetud luuletust ja tundsin ühtäkki robustset vajadust talle kõik näkku paisata, künda tema ees lahti mõtete, hirmude ja soovide allavoolu saatmise  tagamaad ning lasta tal künnivaresena selle kõige seest pooleks rebitud usse noppida.  Ma ei teinud seda.  "Emily Dickinson," teatas see hirmus naine luulereale rahulolevalt vastuseks ja ma jäin teda rabatult vaatama, mispeale ta ootamatult naerma puhkes . "Emily Dickinson, noh. Ma tegin temast lõputöö eelmisel aastal ja see luuletus meeldis mulle ka. Kuule, külm on, kas lähme kodu poole ja pakun sulle tassi midagi sooja? Räägib sõna juttu ka, otsib midagi süüa kapist. Sa oled nagu  nälginud vares."  Ma tahtsin.