Ükskord saabus korraldus tulla diviisi staapi, mis asus 10- 12 km eemal. Lilleleht ei tahtnud minna ja  saatis Juuriksoo. Staabis anti infot jooksvast olukorrast, mis lõppes tuntud fraasidega: pange aga vastu, meie võidame. Taipasime, et see on kõik tühi propaganda. Toidupauna polnud Juuriksool kaasa võetud, aga koha peal süüa ei pakutud. Kui ta tagasiteele asus, hakati saksa väliköögi juures toitu jagama. Ümber askeldas palju vene naisi, kes viisid toitu saksa ohvitseridele. Sama pilti oli Juuriksoo näinud juba Pihkva-Ostrovi rindel. Rügementi saabudes raporteeris Juuriksoo Lillelehele: diviisi staap on vene  naiste poolt vallutatud. Nüüd sai selgeks, miks teiselt poolt kuulutati meile valjuhääldajast sageli meie enda paroole. Lilleleht kirus, et niisuguste meestega koos sõdida ei saa! Sakslastele mõjus väga rängalt nende kodulinnade pommitamine liitlaste poolt - teadmine, et oma kodud on purustatud ja pered hukkunud lõi moraali alla - mille eest me enam sõdime?