Noorte naaberriikide vaheliste probleemide seas oli oma koht ka arhiividega seondunud küsimustel. Eelkõige puudutas see naaberriigi territooriumile jäänud või sattunud arhiivide osi, millised olid vajalikud teise riigi vastava maa-ala administratiivses  asjaajamises ja korraldamises. 1920. a. lõpus sõlmiti esialgsed kokkulepped, "arhivaalide Lätiga vahetamise küsimus" oli üks olulisemaid märksõnu kahe aastakümne arhiivinduses. 1920. aastate keskel lisandub siia juurde veel üks nüanss, LRKkA küsimus, mille Riia Ajaloo- ja Muinsusselts  H. v. Bruiningki juhtimisel uuesti päevakorda tõstis. Otsides tuge Lääne-Euroopa ajalooringkondadelt, kinnitab ta eluõhtul (Archivalische Zeitschrift 1926), et arhiiv tuleb tagasi tuua selle tekke- ja eksisteerimiskohta - Riiga. Mõneks ajaks puhkes poleemika Eesti ja Läti ajakirjanduses, ei puudunud ka anonüümsed vassimised ja ERKA juhi ametikohaga seondunud päevapoliitika. Mõlema poole teadlased kinnitasid arhiivi jagamatuse printsiipi, Eesti pool apelleeris lisaks õiguslikule küljele, kinnitades, et LRKkA on Tartu rahu objekt. Samuti viidati valitsustevaheliste kokkulepete puudumisele, mistõttu vastava küsimuse arutelu polevat vajalik.