Ühe Tuglase põhimõttelise kirjutuse puhul ("Keha ja vaim," Tall. Teataja nr. 288, 1921) Hindrey ruttas seletama skoutingu ja spordi positiivseid väärtusi (mida muide keegi ei eitanudki) ja hakkas seo­ses sellega meie kirjanikke süüdistama isamaalsusepuuduses (K. A. H.: "Uus vaenuväli." Päevaleht nr. 14, 1922). Tuglas oma vastuses nõudis kõigepäält seda, et usutaks, et "vastane ka midagi mõtleb, küsimuse isiklikult läbi on tunnud ja mitte ainult hoopsõnu ei tar­vita".  Edasi jätkab ta: