Hoopis vähem usaldatav on Roht, kui ta meile pajatab, et tarvitada kirjaniku enda sõnu, "pursuide lõbutsemisist". Siin muutub ta erapooli­kuks, üleolevaks, näitab ilmselt oma vaimuaristokraatlust, mis nii õnnetuks osutus "Hümnides Paanile". Nii vähe kui mul ongi põhjust kaitsta mõnda "seasilmadega ärimeest" Ottensoni, pean siiski ütlema, Roht teeb talle ülekohut. Roht vägistab teda, näidates järjest näpuga ta nõrkusile ning puudusile, targutades  põlglikult, moraliseerides. Lastagu ometi sellased mehed tegutseda ja kõnelda iseenese eest, oldagu nende vastu objektiivne. Siis jäävad nad püsima ka kirjandusse ja kirjandusajalukku. Milline perfekt tüüp, näiteks, Lutsu Tiikmanngi kõigi nende Parvede ja Ottensonide kõrval!