Ma olen kohutav  blogija, täpselt selline, nagu mulle endale ei meeldiks olla. Ei kirjuta suurt midagi ja kui, siis igavat. Ei saa ma lubada, et ma paranen, midagi on muutunud ja ma ei oska öelda, mis. Aga siis ma lähen oma igava sissekande juurde oma nädalast.  See oli kohutavalt raske, aga samas saavutatud sai palju. Kool on see, mis teeb raskeks kõik. Kuidagi oli juhtunud nii, et sellele nädalale oli kuhjunud palju: mitmed kontrolltööd ja mul ja Triinul ka kunsti esitlus. Mõelda võib, et mis seal ikka, aga  tegelikult on 40 minutit täis uusi teadmisi pikkida päris raske. Kuid me saime sellega hakkama ja õpetaja ütles, et see on kõige põhjalikum ettekanne, mida ta kuulnud on. Rõõm saavutusest täitis mind.  Enda jaoks ei olnud sellel nädalal väga aega, näitering on ka läinud nõudvamaks. Loomulik kah, kaks proovi etenduseni. Samas ei olnud väga lahe neljapäeval koju jõuda peale 14 tundi kodust eemal olekut.  Samuti sain ma Eliisele matat õpetatud ja see tingi kolmapäeval kell 21 koju jõudmise ja järgmisel  päeval oli mata töö mul endal.  Aga elu ei ole ju ainult kole. Reedel, kui mul ei olnud jõudu minna esimestesse tundidesse, votlis Triin laeva, värvis selle roheliseks ja kirjutas Kati peale. Ta rääkis, et ajalootunnis oli see tema ja Anu vahel laua peal, mind asendamas. Minu arvamuse kohaselt oli see temast väga nunnu.  Ja kui käes on reede õhtu, unustavad kõik oma tegemised ja mured. Sel nädalal toimus kokkusaamine, millele tulnud inimesi võiks nimetada "Long-time, no see". Oli vahva ja põnev. koju  jõudsin siis, kui kell oli juba hommikune.  Laupäeval olin tööl ja täiesti uskumatult oli õhtune vahetus parem kui hommikune. Õhtul olid inimesed ilusad ja head- sõbralikud ja naeratavad. Kummaline oli näha nii harjunud kurjade kivinägude asemel tõesti inimesi. Minu tuju paranes küll väga palju selle tõttu, aga ma juba olen selline inimene, ked mõjutavad sellised asjad.    Elu on igaviku kontsentraat.    K.