Artur Adson luule teatavat pessimismi, mis ajuti tiheneb ko­guni maailmavaluks, tuleb siiski lähemalt selgitada. Otseteed küsi­muse kallale asudes peaks ütlema, et see pessimism on Adsoni neljan­dast luuletuskogust Kaduvik (1927) alates tingitud ta pilgu pöör­dumisest kõige kaduvuse, kõige möödamineku poole. Kuid neid meeleolusid, mis on tähtsal kohal kõigis hilisemaiski kogudes, koh­tab ka  varem välgatustena. Ja mis veel olulisem: juba Henge palango' nukker-humoristlik tagasivaade Sänna aegadele tõendab, et lapsepõlve kaotsiminek igavikku ongi õieti see algus - armastuselamuse kõrval -, mis on viinud autori luulemeele elevile. Sellest peale ei kao Adsoni värsest heldimus kõige noore vastu. Juba Roosikrantsis seltsib hardumusega nooruse ees heldimus vanaduse vaatlemisest. Igavikust tulijate ja igavikku minejate abitus on ikka paelunud Adsoni tähelepanu ja sümpaatiaid. Roosikrantsi sotsiaalse  protestiluulegi enamikus pühendab ta elust väsinud vana­inimestele sümpatiseerimiseks. Tundub täiesti loomulikuna ja ootusekohasena, et ta viimases kogus on terve rida luuletusi kirjutatud elust lahkunutele ja et valimik lõpeb kodukoha kalmistu vaatlusega. Olgu muide märgitud, et ühes järelhüüdes autor kahetseb kibedasti miks ta ei ole sõbra eluajal hääks teinud täile poisikesepõlves tehtud ülekohut. Ja juba Roosikrantsis leidub terve tsükkel pääl kirjaga "Ristikirjä'". Võiks veel viidata Adsoni näidendile  Üks tuvi lendab merele, mille teemiks on inimese oskamattus olla noor noorena ja vana vanana· surma peab arvestama, ent mitte enneaegu.