Mõtlesin kaval  olla ja varem lahkuda, et ivakese hamba alla leida. Ainult kõik ülejäänud olid veelgi kavalamad, Hades oli puupüsti täis. Mingeid imelikke. Võõraid. Mina ja vahepeal linna jõudnud Mats loobusime võitlusest ning läksime Woodi edasi, Pohmakas oli tööl. Tühi õhk põletas kolm korda mu sõrmi (nevermind) ja Starsis istus haldjas. Silmside ja mõru naeratus. Eeeh, ma ütlen. Olin üleval tagasi nagu viis kopikat. Tunnikese pärast seisin piljardisaalis (kuigi laud on hetkel ikka veel puuduv, sest purukspekstu asemele  tellitakse uut), pea tühi peale ühe mõtte, ühe hüüatuse. Tule! Kadusin oma (taaskord ülerahvastatud) lauda tagasi ning sekk peale seda näen haldjat seal, kus just seisin. Fakk. Koju, ja jooksuga.