Järjest kaugemale aga paisusid omal ajal üksikute rühma liikmete ja nende mõtteosaliste teoreetilised nõudlused. 1917. a. lõpul need Siuru aktivistid vallutasid Tartus Postimehe ja hakkasid sääl uljalt oma kunstilist usutunnistust jutlustama. Sellest "ülevõtmisest" on hiljem avameelselt, aga mitte just väga täpselt pihtinud üks asjaosa­lisi; Rasmus  Kangro-Pool. On päris huvitav kuulda, kuidas tolleaeg­sed noored vanale poliitikamehele Jaan Tõnissonile niivõrt osanud mõjuda,, et see lõpuks nõustunud Postimehe "üleandmisega" ning jul­gustuseks koguni lausunud: "kui enamlus läheb liialt palavaks, siis ärge andke alla, vaid õpetage või anarhismi, aga Postimees peab jääma." Uus toimetus asunud tööle 1. detsembril 1917 ja sellesse kuu­lunud pääle Bachrnanni, Hindrey, Jürgensteini, Paulmeisteri ja Re­base A. Gailit, R. Kangro-Pool ja Fr. Tunglas, kuna alatisteks  kaas­töölisteks olnud viimaste kirjanduslik sõpruskond: Adson, Alle, Roht, Under, Visnapuu j. t. See toimetamise ajajärk, mis nüüd alanud ja 1919. a. suve paigu lõppenud, saanud Postimehe "Siuru ajajärgu" nime. Edasi Kangro-Pool jutustab Postimehe jõulunumbrist 1917, mis olevat kõigi traditsioonide vastaselt täidetud erootilise sisuga. Gailit kirjutanud sellest, kuidas ilane purjus köster paksu naist ar­mastab. Visnapuu ja Under laulnud iharusest. Kangro-Poolilt endalt olnud artikkel Siuru erootilise  usutunnistuse kaitseks, millises artik­lis toonitatud Marie Antoinette'i ilusate rindade modelleerimise ning jäädvustamise vajadust. (R. K.-P.: "Postimehe" jõulunumber 1917. Päevaleht nr. 350, 1929.)