Koskenniemit tuleb hinnata mitte ainult väga väljapaistva, mõ­nele oma aja ja sugupõlve olulisemale mõtte- ja tundeelamusele lõp­likku lüürilist kuju annud luuletajana, vaid ka  distingeerit kultuurisiksusena. Olen juba tähendand sellele suurele puhastavale ja kes­kendavale mõjule, mis tal on olnud soome lüürika sisu ja keele arengus. Peagu sama suur on aga tema tähendus ka esseistina - võõra kirjanduskultuuri proosainterpreedina. Ta on osand süvenevalt, stiilikalt ja avarast perspektiivist käsitella viimaste kümnendite silmapaistvamaid kirjanduslikke nähteid üldeuroopalikus ulatuses, ta on läind tagasi roomlaste ja Goethe juurde, ta on asund uusi va­gusid ajama Kiviuurimusse. Nii täpne  kui ta neis teoseis ongi - ei esine ta neis mitte esijoones professorina ja filoloogina, vaid intuitsioonivõimelise kaasaelajana ja hindajana, kelle mõõdupuud on nõudlikemat laadi. Kas või mõnda tema lähematki esseed lugedes tajud kohe tema laia vaadet ja süüvivat pilku. Ta on humanist kõige avaramas mõttes, ta ei liiguta mitte ainult mõnd spetsialiseerund ajusoppi, vaid tema kriitika taga on tunda kogu inimest. Mitte asjata pole ta kuju saand nii esinduslikuks iga soome kirjandusele lähe­neja vaatele.