Teadus ja kunst ütlevad, kuidas maailm võib olla. See võimine aga ei ole võimine tõenäosuse, potentsiaalsuse tähenduses, see pole see, kuidas maailm võibolla on. See on hoopis võimine virtuaalsuse tähenduses, see, kuidas maailm võib olla see, mis ta on. Teadus ja kunst on nagu maailma peeglid, mis aga ei näita talle, kuidas ta tegelikult on - sest seda maailm ju just teabki, argiteadvuse tasandil - vaid kuidas ta (selline ja teistsugune) olla võib. Teadus ja kunst on lõputud, nad ei jõua kunagi mingi lõpliku, olemasoleva tõeni, sest nad ei otsigi midagi olemasolevat, aktuaalset, nad otsivad virtuaalsust ja on sellevõrra ka ise virtuaalsed, võimelised, võimekad.