Maskid jagunesid kolme rühma: noored armastajad, koomilised vanamehed ja teenrid ehk zannid. Tavaliselt mängis näitleja kogu elu üht osa; ta õppis selle maski eripära peensusteni tundma ja arendas oma näitlejatehnikat pidevalt. Oskused anti edasi õpetajalt õpilasele jäljendamise teel. Igal maskil oli oma kindel kostüüm, väljakujunenud  näitlejavõtted ja kõnelaad. Noored armastajad olid küll süžeelises mõttes peategelased, aga laval jäid tavaliselt tahaplaanile. Tähtsam oli tegelaste kamp, kes toimetas nende heaks ja nende ümber. Koomilistest vanameestest on kindlasti kuulsaim rikas ja ihne Veneetsia kaupmees Pantalone, kellele sekundeerisid targutav, kuid rumal doktor (dottore) ja hispaanlasest argpükslik, kuid oma vägevuse, vapruse ja jõuga hooplev kapten (capitano). Need tegelased kandsid ka traditsiooniliselt näomaski. Kõige kuulsamad ja  armastatumad tegelased olid teenrid ehk zannid (tuletis nimest Giovanni, bergamo dialektis). Nende kanda jäi etenduse intriig. Tavaliselt moodustasid ka teenrid omavahel koomilise paari: juhm ja kohmakas talumats, kes tulnud linna õnne otsima (Pulcinella, Arlecchino, Pedrolino, Burattino, Truffaldino, Scaramuccia) ning leidlik ja nupukas linnasuli (Brighella, Scapino, Coviello ja ka Zanni). Tavaliselt kandsid kõik zannid ka näomaske. Teenijannadest tuntumad olid Smeraldina, Francescina ja Colombina. Kuna Itaalia  oli killustunud, siis puudus üks kultuurilis-poliitiline keskus, mistõttu oli ka raske leida publikut paljudeks õhtuteks järjestikku. Seepärast rändasid commedia dell'arte trupid ringi mitte ainult Itaalias, vaid kogu Euroopas, mõjutades rahvuslikke teatreid nii Inglismaal, Hispaanias, Saksamaal kui Prantsusmaal.