Eelmine aasta oli minu jaoks viies ja ühtlasi ka viimane seal õpetamise aasta. Lõpetasin koos klassiga, millega olin aja jooksul tugevalt kokku kasvanud, hoolimata väikesest tundide arvust ning  sellest, et ma koolis sugugi iga päev ei viibinud. Arvasin, et selle klassi õpilaste lahkumisega lahkub koolist ka see hing, mis mind emotsionaalselt toitis, kuid peale Peterburi-reisi ning eilset lumeüritust veendusin, et see sugugi nii pole. Seal koolis olles on ikkagi selline hea ja kodune tunne. Nendest õpilastest, keda mina kunagi õpetanud olen, on alles jäänud vaid käputäis (10, kui täpne olla), kuid see ei vähenda sugugi kooli kodusust.