On kardetav mõnes seltskonnas rääkida kirjanduse ideoloogilisest arengust, või üldse ta ideelisest-sisulisest küljest. Sest juba meilgi on kirjanduspublikus mõnevõrra inimesi, kes arvavad, et see tähendab üldse mitteesteetilist ja siis nagu endastmõistetavalt ka diletantlikku suhtumist kirjandusele, tarbetut või kitsast moralismi, mingiks esteetiliseks surmapatuks peetavat väikekodanlust jne. Nii võib see näida isegi mõnele ligemalt kirjanduse  uurimisega tegelejale, sest on ju sel alal ainult esteetilise külje toonitusest võrdlemisi kerge libi­seda ka puht formalistlikku estetismi. Või, jälle eriti kauemat aega oma töö teaduslikkuse eest hoolitsedes, langeda tagasi endisaegsesse kuiva filologismi, kus teaduslik ja huvitav on ainult "täpselt" kindel fakt, siis peaaasjalikult vaid kirjatäht või aastaarv. Laiemale publi­kule aga tundub harilikult iga natukenegi mõtlemispingutust nõudev teoreetiline selgitus ainult targutusena; eriti nüüdsel  intellektist võõrdunud ajal, kus näit. poliitikameestele isegi intellektuaalne" teot-susprogramm arvatakse olevat tarbetu.