Loomad imiteerivad matust. Need, ja paljud  teised küsimused olid põhjuseks miks tekkis soov ja vajadus viia läbi eksperimentaalarheoloogiline projekt "Eesti muinasaja matmisviisid". Kindlasti ei ole võimalik anda kõigile neile küsimustele vastust meie poolt sen tehtud üksikute eksperimentidega. Ja enamgi, iga katse käigus tekkis hoopis rohkem ja teistsuguseid probleeme, millele enne, matuste puhtteoreetilise interpretatsiooni faasis, ei osanud tullagi. Kuna projekti ettevalmistamise käigus oli selge, et tegemist on distsipliinidevahelise projektiga  siis võtsime ühendust mitme eriala uurijatega. Meie suureks rõõmuks olid kõik, kelle poole pöördusime kohe valmis projektiga ühinema, tuues kaasa oma uurimistraditsioonid ning probleemid. Kõikide eksperimentide juures osalesid lisaks arheoloogidele ka osteoloogia, mikrobioloogia, entomoloogia ja mullastiku teaduse uurijad Ajaloo Instituudist, Tartu Ülikoolist ja Eesti Maaülikoolist. See kõik avardas projekti probleemistiku ning võimaldas näha uusi aspekte.  2005. aastal alustati kolme inimmatust  imiteerivat katset loomadega. Kaks neist olid laibamatused ning üks põletusmatus. Mõlemat laibamatust käidi vaatlemas iga 7 - 10 päeva järel. Igal külastuskorral võeti matuste juurest temperatuuri ja õhuniiskuse näidud, määrati laibaga seonduvad putukaliigid ning tehti matuste üldine kirjeldus. Kõikide eksperimentide alt pinnasest võeti ka pinnaseproovid, mille võrdlev analüüs enne ja pärast eksperimenti võiks aidata edaspidi leida uusi probleeme ja võimalusi päris muististel. Lisaks fikseeriti olukord fotodel  ja filmil. Kui algselt oli soov olla võimalikult "teaduslik" ning püüda kõike mõõta või kirjeldada mõõdetavana, oli peagi selge, et meie emotsionaalne reaktsioon oli piisavalt tugev, et seda kirjeldada.