Minule ei ole Pronkssõdur kunagi meenutanud okupatsiooni. Mulle meenutas see neid eesti sõdureid, kes Punaarmees langesid ja kellele see kuju algselt püstitati ja kes võib-olla pidid oma venna vastu sõdima; mulle meenutas see olukorda, kuhu Eesti riik ja inimesed olid sattunud oma välispoliitilise ja ühiskondliku ignorantsi pärast; mulle meenutas see Hermann Sergo mälestusi, seda kuidas raadiosõlmes läks pidu lahti, kui keegi  hüüdis: "Mehed! Hitler on endale kuuli pähe ajanud!" Siis ei olnud vahet, mis tuleb, siis oli oluline see, et sõda saab läbi. See, et sa saad minna tänavale jalutama. Mul oli hea meel, et ma iga kord Rahvusraamatukokku minnes neid mõtteid mõtlesin. Nüüd ma mõtlen hoopis teisi mõtteid, paraku. See, mida see kuju vene ja eesti äärmuslastele tähendas, on ebaoluline. Äärmuslasi oli mõlemalt poolt nii vähe, et need oleks saanud valitsusega läbirääkimiste laua taha panna, et konstruktiivne lahendus leida.