Stsenaarium on  etteaimatav, aga mitte halb ega labane, kaugel sellest. Lugu on natuke liiga klassikaline sõja/armastusjutt, aga "Avatar"-i enda teostus ja CGI harmoonia reaalsusega viib küllaltki tavalise sisu teisele tasandile, sest mitte kunagi varem pole ma tegutsemas näinud nii realistlikke arvutitegelasi, kellele saab hõlpsasti kaasa elada, sest enam ei ole tegemist puhtalt animatsiooniga, vaid ülimat realistlikkust taotleva CGI-ga, mis õnnestub peaaegu et igal tasandil. Vaatamata sisu tavalisusele pakub Cameron siiski  midagi uut ja see uus ei ole mitte ainult ennenägematu arvutitehnika. Kunagi hiljem ei ole see tehnika enam ennenägematu ja kas siis on sel filmil enam üldse mingit väärtust? Mina arvan, et on. Ilus lugu ilusal taustal. Arvut genereerib palavalt armastatud loodust ja teate mis? See loobki keskkonna, mis oma fantaasiarikkas elemendis paistab ikkagi olevat midagi reaalset, käega katsutavat. Kui tegelased, masinad ja kõiksugused vidinad on tehnika viimase sõnaga loodud, aga nad ei sulandu keskkonnaga, siis pole ka  sellel viimasel sõnal mingit tähtsust, aga sellele teele Cameron ei satu. Ta paneb oma aja ja hinge mängu ning loob tegelased ja kõik muu funktsioneerima nii, et nad oleksid ideaalselt ümbritsevaga kokkusulandunud. Filmi ajal on kerge kaotada reaalsustaju, sest Pandora maailmaga tutvuv Jake on samasugune võhik nagu vaataja. Ei oska midagi oodata, ei tea maailmast ja selle asukatest midagi, aga mida aeg edasi, seda rohkem hakkab tilkuma infot Na`vide ja nende sümbioosi kohta, mis hõlmab kogu loodust ja mitte  ainult. Loodus elab - see idee ei ole uus, aga Cameron annab kulunud ideele värskuse, viies vaataja täiesti uude keskkonda ja sellega tõestab ta, et ei vehi lihtsalt arvutiga midagi kokku, vaid laskub detailidesse ja üritab neid detaile ka vaatajaga jagada, mis on esmasel vaatlemisel küll raskusi valmistav, sest kõike pakutakse lihtsalt liiga palju. 3D, fotorealistlikud Na`vid, loodus, igasugused ebaloomulikud elukad, sümbioos loodusega - nendega harjumine ja tutvumine nõuab aega ja aeg on see, mida  Cameron meile eriti ei anna, kuigi esmasel vaatamisel saab suuremal jaol kõikidele detailidele silma peale visata, aga võin kihla vedada, et midagi jääb ikka kahe silma vahele. Huvitav ja küllaltki uudne on idee seostada Na`vid loomastikugaa nii, et nendega on võimalik teha bioloogilise sideme. Nii ei pea ratsanik kuuejalaga hobusel või Ikran`il muretsema olendi füüsilise juhtimise peale, vaid hoopis mõtlema ja andma käsklusi, kas siis suuliselt või mõttes öeldes. Lahingute ajal on Na`videl nii palju lihtsam oma  strateegiat koordineerida. Sümbioosi ratsudega nimetatakse saheluks. Küllaltki kummaline on mõte, et Na`videl on juuste või millegi taolise sees ühenduslüli, mis tuleb ühendada valitud ratsu ühenduskohasse, nii ongi saavutatud täielik kontroll. Samamoodi on omamoodi huvitavad kuuejalaga hobused. Natuke võimatu, aga suutsid joosta küll. Need nägid pooleldi välja nagu merihobud, sest peaosa oli veeelukatele sarnaselt piklik, kuigi nad sõid väljaulatuva pika keelega midagi taimede seest. Sarnaseid detailseid  kirjeldusi jagub filmi peale veelgi. Paljud ideed on juba tuttavad, aga needki on saanud endale teise kuju.