Laupäeval, 28. aprillil 2001 ilmutas kirjanik ja kriitik Kalle Kurg Postimehes ülaltoodud pealkirjaga arvamusloo. Lugu tõstatas küsimuse ja Kalle Kurg vastas sellele samas loos: «Milleks peaks Eesti kasutama oma eelist olla väike ja heal tehnoloogilisel järjel maa? Arvan: selleks, et luua loodusvabariik.»    Loo ilmumisest on möödas üle kuue aasta. Kas oleme vahepeal liikunud loodusvabariigi poole?    Uurisin, mida arvab Eesti arengutest Kalle Kurg ise. Ta vastas järgmise kirjaga: «Ökoloogiat esmajärguliseks pidavat riiki ei panda üles nagu telki ega saa seda ka dekreediga kehtestada, vaid see sünnib. Pole võimatu, et ökoriigi poole liikumine on vältimatu objektiivne protsess, võib-olla üleilmnegi tendents.    Seni saab rääkida üksnes Eesti  loodusvabariigiks kujunemise võimalusest. Ökoloogiliste ideede ja rohelise mõtte mõju kasv on meil siiski silmnähtav. Otsus omaalgatuse korras kogu Eesti prügist puhtaks teha on näiteks, et on hakatud mõtlema suuremas mõõtkavas kui seni.    Sünergia poole püüdlevad ideed ringlevad seni eeskätt roheliste seas, vaja oleks aga ühist poliitilist tahet. On ilmne, et palju raskem oleks ökolinna rajada Eesti projektina Euroopas kui Euroopa projektina Eestis.» Nii kirjutas loodusvabariigi idee autor Kalle Kurg.    Eesti on vabade kodanike vaba riik. Äkki leiame aastalõpul aega mõelda oma riigile, ja mis põhiline, enda ja oma pere elule, otsides vastust küsimusele, kas elame loodusega kooskõlas. Ei pea ju laskuma äärmustesse, kodu maha jätma ja metsa muldonni kolima. Piisab ka sellest, kui poest asju ostes mõelda, kas neid on ikka vaja. Äkki saab ka ilma hakkama? Või veeta nädalavahetus telekavaatamise asemel looduses. Külastada näiteks kellelegi külla sõites teele jäävat matkarada või teha muidu väike  tiir metsas. Loodusest hoolimine algab pisiasjadest. Kui kiires linnasaginas korraks seisatada ja ringi vaadata, võib pea alati märgata midagi huvitavat loodusest. Linnas elame ju kõrvuti lindude, loomade, puude ja muude taimedega. Peab ainult oskama neid tähele panna.    Meid on Eestis üle pooleteise miljoni. Seda on nii väikese maa kohta väga palju. Kui igaüks püüaks elada natukene säästlikumalt, tekitada veidi vähem laga ja jätta veidike rohkem ruumi loodusele enda ümber, oleks meie elukvaliteet  siin maal kõigi jaoks tükk maad parem. Praeguse Eesti ühiskonna liikmetelt oleks ilmselt palju oodata, et me muretseksime nälgivate Aafrika laste pärast, puhta joogivee puuduse pärast maailmas või kurvastaksime muude suure maailma probleemide üle, nagu teeb suur osa eurooplasi.    Eestlased on õppinud juba oma kodust hoolima. Kui saaks nüüd selle hoolimise piiri laiendada ka vallale-linnale, siis edasi oma riigile, tekiks kunagi ka meie tohutule ametnike armeele surve oma tööd paremini teha.    Mina küll usun meie inimestesse, eriti noortesse. Muidu poleks ju mõtet siin riigis elada. Küll see loodusvabariik varem või hiljem tuleb.