Need kaks poolt võitlesid omavahel võimu pärast ning peamine erinevus nende vahel seisnes riigi tulevase välispoliitika suundades. Üks tahtis säilitada Bhutani traditsioonilisi sidemeid Tiibetiga, kuid teine leidis, et oleks hoopis parem hoida uue tugeva jõu, Suurbritannia poolele. Britid aitasid lõpuks konflikti lahendada ja panna aluse päriliku monarhia liinile, mis valitseb Bhutanis praegugi.      1907. aastal sai Bhutani võimsaimast provintsiaalsest valitsejast, Sir Ugyen Wangchukist brittide toetusel Bhutani monarh, ta oli esimene päriliku liini esindaja. Kokkulepe, millele kirjutati alla 1910. aastal, kahekordistas brittide poolt Bhutanile makstava toetusraha suurust õiguse eest juhtida riigi välissuhteid.       Pärast India iseseisvumist tagastati Bhutanile 1949.a. kokkuleppega maa-ala, mis oli varem brittide poolt annekteeritud ning Indiale anti õigus Bhutani  toetada ja juhtida riigi kaitse- ja välispoliitikat.    Indialased, nagu Britid enne neid, lubasid mitte sekkuda Bhutani siseasjadesse. Kui Hiina kommunistlikud väed Tiibeti 1950. aastal okupeerisid, sai Bhutanist tema strateegilise asukoha pärast võistluspunkt Hiina ja India vahel.    Hiina nõuded Bhutanile (kui Tiibeti osale) ja Tiibeti budistide tagakiusamine viisid India selleni, et suleti Bhutani-Tiibeti piir ja ehitati Bhutani piisavalt tugevaid teid, et need oleksid võimelised  kandma India sõjamasinaid.      1960ndatel moodustati Bhutanis ka armee, mida treenis ja varustas India.    Kuningriigi vastuvõtmine ÜRO-sse 1971. aastal tugevdas riigi iseseisvust ja 1980ndateks olid riigi suhted Hiinaga märgatavalt paranenud.  Bhutani kolmas pärilik valitseja, kuningas Jigme Dorji Wangchuk (valitsusaeg 1953-72), moderniseeris Bhutani ühiskonda, keelustades orjapidamise ja kastisüsteemi, andes naistele rohkem õigusi, jagades suuri põllumaid väikesteks platsideks  ja pannes aluse ilmalikule haridussüsteemile.