Ülejäänud hommikupooliku tegelen oma teise  võitluse ohvriga. Mul on tavalised miniatuurid, mis teevad, mida ma tahan näha.   Bushi põlvitab. Teda läbistavad kaks noolt: rinnast ja küljest. See on Imagawa laagri välispiiri valvur. (Tema paarimees, esimene ohver, on juba kõhuli mudas, nooled seljal turritamas).  Sellest paarist saab mu kompositsiooni keskpunkt: siin hävitavad salajased Nobunaga sõdurid laagri. Hiljem lisan ma veel ühe Nobunga mehe, kes  annab naginataga vahisõdurile surmasuudluse. Kuid viimase detailiga panen ma mööda. Veritsevad haavad. Ma sisenesin valesti ja soov midagi parandada annab veel hullemaid tagajärgi. Ja järgmisena saan ma näha purunenud miniatuuri.  Vihast ja ärrituses keevana viskan oma pintsli maha. Kahtlused ründavad mind. Ma ei saa neid eitada. Laual seisab klaas veega. Ja ma näen kuidas vee pind lainetab. See on nagu tobe stseen dinosaurusefilmist. Ma olen haritud inimene.  Ma olen lugenud, et kõrghooned võivad  kõikuda. Maavärisemisekindlad pilvelõhkujad Tokios ja Los Angeleses ehitatakse nii. Ma tean seda kõike, kuid seda tüüpi asjad ei mõju ju seitsmendal korrusel.  Koristan oma asjad kokku. Purustused on tehtud ja ootavad parandamist, mis võtab lisaaega ja pingutust. Tundub, et tänane tegevus tõi rohkem kahju kui kasu. Rõdust kaugemal pole mingit tuult.  Naine räägib õhtusöögi ajal vahet pidamata vaid oma tööst. Probleemid alluvatega. Tülid, valed ootused ja teesklused töö juures. Ta räägib, et tunneb  end nurkaaetuna. Kolleeg üritab nende ühist ülemust mustata.  Ma vastan: "Me oleme kaevu põhjas, tead sa. Ning meie saatus tuleb huvitav." See oli katse teda inspireerida. Näidata, et elus on rohkem kui 15.30 algavad tehnilised konsultatsioonid.  Ta küsib, et millest ma nüüd räägin. Muidugi tabasin ta hääles ärritust. Üritan selgitada, et need on Jaapani ajaloo kõige olulisema mehe sõnad, kuid ta ei lase mul isegi lõpetada. Ta poriseb, et ma peaksin kuulama õppima. Et ta ootaks väikestki toetust ja  ärakuulamist. Või on seda liiga palju tahetud? Ta ei oota vastust. Ta hakkab hoopis meeletu energiaga nõudepesumasinat nühkima.  Ülejäänud õhtul me samahästi kui ei räägi. Ta vaatab "Seksi ja linna". Ma üritan lugeda, aga olen liiga ärritatud sellest vastikust niinimetatud karjäärinaisest. Nad keeravad alati teleka hääle põhja, lootes, et me oleme nõus neile ükskõik mida loovutama, et nad hääle uuesti vaikseks keeraksid.