Aga vaadeldes suuri reformatsioone minevikus, vaadeldes  praeguse krist­luse suuri kaotusi, aga ka mõningaid seesmisi käärimisi ja uuendamispüüdeid muil mail, ei tahaks ma siiski uskuda, et ka meie kirik kaua jääks püsima oma tardunud skolastikas. Mida enam puruneb ta senise ainumõjustaja, Saksa kiriku positsioon väliselt ja seesmiselt, seda rohkem on temagi sunnitud ise hakkama mõtlema oma tulevikule - ja seda ei saa kaua kaitsta ainult maksunõudjate politseinikkude abil. Uut rahutut verd kasvab juure, usuteaduskond loodetavasti ei lase end enam päris  tasalülitada, vähemalt mitte ortodoksliku kirikuvõimu poolt. Intelligentsi religioossed käsitlused uuenevad ja järk­järgult imbub ka pastorite hulka teissuguseid arusaamisi, - kas siis mingi uue protestantismi "sekti" näol või rahulikuma penetratsioonina. Kirik tervi­kuna vaevalt hakkab käima meie kristluse vaimse uuenemise eel, aga ta loode­tavasti jõuab sellele lonkida seevõrra järele, et jaksab säilitada oma mõju massides, eriti talurahva seas ikkagi suuremal määral kui päris uuesti raja­tud taaraism. Ja nii võib  ta positiivne mõju olla kindlasti suurem kui viimasel.