Ideaalset meeleseisundit kirjeldati mulle kui lakkamatut eufooriat, milles isiksusel pole enam mingeid piire, on vaid üliintensiivse eufoorilise armastuse emotsioon, mis on väga tugev ning mis  voolab nii tugevalt, et nakatab ka kõiki teisi. Mõistust pole, on vaid tunded ja neid tundeid on hästi palju. Selline inimene usaldab kõike, usub kõike, toitu ta ka enam ei vaja, sest loomulikult on inimesele ainus puhas toitumisviis praanatoitumine (mida antud inimene pidas täiesti võimalikuks) ehk siis inimene elab õhust. Ideaalses maailmas on piirid inimeste vahelt peaaegu kadunud ja kõik elavad vaid tunnetega. Seni on kõik veel nagu armunud seisundi kirjeldus, mis aga minus tõsise ohutunde tekitas, oli  väide, et mõistus ja kriitiline mõtlemine on madalad ja heidetakse ära, sest need ei lase eufoorial vabalt voolata. Ja kui selle hetkeni oli see ideaal minu jaoks ehk mõistetamatu, siis antud punktist edasi hakkasin nägema juba antud maailmanägemuse ohtlikkust. Sest kirjeldatu ei ole enam see eufooria, mida me oleme kõik kogenud armunud olles, vaid sarnaneb pigem kirjeldusega bipolaarse persooni maanilisest faasist. Aga maaniline faas ei saa olla ideaal, sest sellises ideaalis ei taju inimene enam reaalsust  ja lubatu/lubamatu piire, vaid tormab pimedana eelkõige üle ümbritsevate inimeste isiksuse piiride (noh, ilmselt sellepärast üritati ka väita, et uuel ajastul isiksuse piire enam pole).