Üks intrigeerivamaid  fenotüüpe vananemise bioloogias on, nagu eespool mainitud, loomad, kes ei näi vananevat. Nii laboris kui vabas looduses läbi viidud uuringud on näidanud, et erinevad kalade, kahepaiksete ja roomajate liigid, kui nimetada ainult selgroogsete rühmi, ei näita vananemise tundemärke. Muidugi on neid loomi uuritud ainult piiratud aja jooksul, kuid siiski on üllatav leida, et 50-aastases uuringus emaste Blandingi kilpkonnade (Emydoidea blandingii) ellujäämus ja sigimisedukus tõusis vanusega (Congdon et al., 2001). Teine 38-aastane uuring näitas, et ka värviliste kilpkonnade (Chrysemys picta) seas näitavad vanemad emased võrreldes teiste loomadega suurenenud sigimisedukust ja järglaste kvaliteeti, säilitades ka ellujäämust (Congdon et al., 2003). Klassikalised vananemise evolutsiooni mudelid ennustavad, et kõik liigid vananevad lõpuks (Hamilton, 1966). On ka arvatud, et kuivõrd baktereid vananevad, siis peavad ka kõik teised organismid vananema (Stewart et al., 2005). See idee näib intuitsiooniga pisut vastuolus olevat, kuna ta eeldab, et keerukama ehitusega liigid peavad vananema, kui lihtsamad liigid vananevad; tundub loogilisem, et keerukamad liigid on rohkem võimelised oma osi, näiteks rakke, välja vahetama ning seega vananemist vältima. Sellest hoolimata näitavad vaatlused, et mõned liigid ei pruugi vananeda, ning see on vananemise evolutsiooni teooriaga vastuolus. Samuti on vaatlusi vanusega suurenevast reproduktsioonist ja ellujäämusest keeruline kokku sobitada hävineva keha teooriaga. Veelgi enam, praeguseks on ilmnenud, et imetajate seemnerakud pärinevad tegelikult somaatiliste rakkude (TOIMETAJA MÄRKUS: so keharakkude,vastandina sugu- ehk generatiivstele rakkudele; sedasi on neid traditsiooniliselt jaotatud) eellastest (Bukovsky et al., 2005), seega on keha somaatilise ja generatiivse liini eristamine liigne lihtsustus.