Herbarti formaalastmete teooria on olnud viljakas pas­siivse õppekooli praktikas, kus õpilane mängib peamiselt passiivse vastuvõtja osa. Tänapäeval ei saa enam salata, et pole pedagoogiliselt võimalik, eriti just rahvakooli astmel, mõtlemisprotsessi formaalastmeist vahetult tuletada õpetaja metoodilisi samme, millele igal juhul peab alistuma noore õpilase mõistus  õppeaine omandamisel. J. Dewey väitis Herbarti formaalastmete puhul täitsa õieti, et õppimine tähendab aktiivset mõtteprotsessi, milles ootamatult võib tekkida probleeme ja uusi seoseid õpilase enda kogemuste vahel. Seepärast peab meetod olema nõtke; teda ei saa lahutada õppeainest ja teda peab muutma vastavalt õpilase indi­viduaalsusele. Õpetajate poolt ettevõetud õppeaine liigestusel formaalastmete järgi on see pahe, et õpilase enda mõttekäiku, mis mitte igal juhul ei toimu selle normeeritud astmiku alusel,  häi­ritakse ja lõpuks hoopis maha surutakse. Õpilase enda kogemustel toimuv aktiivne mõtteprotsess ei leia rahuldust. Seda väidab J. Dewey, seda näevad aga ka H. Gaudig ja G. Kerschensteiner. Ja kõik nad toonitavad õpilase loomupärast aktiivsust.