Tükk aega olen mõelnud, mis mind nende  Baseli vanameeste juures, kes meie vastuvõtjaid teesklesid, kõige rohkem närvi ajas. Lõpuks olen jõudnud järeldusele, et lihtsalt see kahtlane tunne, et oleme langenud heategevuse ohvriks. Sest ka selline asi on võimalik, kui inimesi justnagu aidata, aga sealjuures ohkida ja teha nägu, kui raske see ikka on, niimoodi siis nüüd kontserte korraldada ja asendusbussi tellida ja üldse, sealjuures unustades, et oled ise kogu masinavärgi liikuma pannud juba kaks aastat tagasi. Ja absoluutselt varjamata, kui tüütu  see kõik ikka on, ei hääletoonis, ei näoilmes, kohati isegi mitte sõnavalikus. Nujah, võib-olla võõrkeeles rääkimine oli viimase puhul ka üks võimalik põhjus, aga ikkagi. See pidev hapu näoilme, mis ütles, et ma ei viitsi teie pärast isegi viisakust teeselda, huvist rääkimata, kõneles rohkem kui tuhat sõna. Ja ega teise vanamehe huvi mängimine ka väga veenev ei olnud. See trikk on ju tuttav, et paned pea viltu, nagu mõtleksid kuuldava üle järele, tegelikult aga väldid nii lihtsalt pilkkontakti, millest  selguks kohe, et juba uitavad mõtted kusagil oma asjade juures. Oh jah.  Aga muidu on fotode abil jälle mõned opakamad üksikasjad meenunud, mis ka pisut rõõmsamaid mälestusi pakuvad. (Mis sellest, et ühe pildi peal olen ma nagu kaks tilka vett Madeline Albrightiga, näol sellise kurvameelse buldogi ilme.) Näiteks üks prantsuskeelne kõne rahvapeo lõpupäeval, mille üldisest rõõmsast lobast hakkasid Simpsonite koera inimkõnele ärkamist meenutaval moel mu teadvusse jõudma mõned tuttavad sõnad. Ja koguni üks  lause: La vache n'est pas une chanteuse. Mida sellega küll mõeldi, peale otsese empiirilise tõe, jäi jälle saladuseks. Ja see, et keset Baselit on Barfüsserplatz, mida familiaarselt võib ju tõesti Barfi'ks kutsuda, aga ometi tuleks takistada neid, kes oma toiduasutusele Barfi Wrap Corner nimeks panevad. Või jälle samas, miks ka mitte.  Reisi lingvistiliseks avastuseks jääb siiski see, et poola keeles ei tähenda Studio urody sugugi mingit värdjastuudiot, vaid ilusalongi. Vot urodõ.  Nädala raamat on  aga Lukjanenko "Nochnoi dozor. Dnevnoi dozor. Sumeretshnõi dozor", täelik kvaliteetajaviitekirjandus. Esimest osa lugesin pühapäeval nii, et pidin endale vahepeal kasvatuslikke ülesandeid seadma: "Võta nüüd vaip tolmuimejaga üle, siis võid jälle natuke lugeda. Ja kui vanapaberi kokku paned ja alla viid, siis jälle natuke." Töönädala saabumine on mu indu pisut pidurdanud, aga võib-olla parem ongi, jätkub kauemaks.