Alatriste - Agustín Díaz Yanes    Mõni paar kuud tagasi, kui jubedalt sõnaahtraks hakkasin, lubasin enesele, et enne ühtegi filmi ei vaata, kui tuliuus ekraan ja projektor kenasti tuppa installeeritud. Paraku tegid nii valimiskampaania kui ka 18. oktoobri õhtul teada antud tulemused mu sularahast päris  lagedaks ning seetõttu tuli koostada negatiivne lisaeelarve, mis muu hulgas sisaldas ka kärpeid kinoministeeriumi haldusalas. Aga noh, nagu mõni teravsilm on täheldanud, ei ole ma esialgse lubaduse vaimus elanud ning ikka salaja magamistagatoa tagavaraekraanilt üht-teist piilunud. Aga läheme nüüd lähiajaloo juurest kaugemasse minevikku ja külastame mõnd maad, mis tänapäevani turistide parvi kärbsepaberina enda pihta tirivad.    Kunagi XX sajandi keskpaiga paiku kirjutas Anne Golon (õieti Simone  Golombinoff) erakordselt eduka 13 romaanist koosneva sarja "Angélique", millest Prantsuse kinomehed Bernard Borderie' isikus väntasid terve rea mõõga ja mantli filme, ja mille põhisisuks olid kaunitarist Angélique'i ning tema sundabikaasa, armilise näoga Peyraci krahvi, seiklused Louis XIV-aegsetes Vahemere basseini maades.    Üks vähe kaasaegsem Hispaania kirjatsura lõi umbes samasse ajastusse paigutuva jutukogumiku, mis keerles el capitán Alatriste seikluste ümber. Ka sellest vändati film. Kahjuks mitte mitu, vaid ainult üks. See oli ilmselt ka filmi peamine puudus - ta oli liiga lühike ning paljud asjad jäid suhteliselt arusaamatuks. Noh, võib ju nuriseda ka, et tolle kasvandiku armuloole kulutati aega, mida oleks võinud pruukida hoopiski mõne tagamaa selgitamisele...    Aga nüüd, kui lubatakse, siis siirdume Louis XIV ajast mõnikümmend aastat varasemasse aega, Kolmekümneaastase sõja keskele. Teatavasti oli selle sõja alguseks paisunud hiiglaslikuks Habsburg'ide dünastia võim, ulatades Ida-Indiast Lääne-Indiani ehk siis Filipiinidelt Mehhikoni. Nende perekonnavalduste keskmes olid tolleks ajaks juba kaheks riigiks jagunenud Austria ja Hispaania. El capitán tegutseb siis arusaadavalt viimases.    Nimetatud aastakümnetepikkune sõda oli rebinud Euroopa kaheks, ühel poole lõunapoolsed katoliiklikud maad ja teisel poolel Põhjas asetsevad valdavalt protestantlikud riigid. Ja nende vahel mängis hiiglaslikku  malet suur minister Richelieu, kellele kuulub idee protestandist kui liitlasest tingimusel, et see vastab riigi huvidele. Ja nii juhtuski, et omavahel murdsid piike ning ristasid mõõku Roi Trés-chrétien ja tema nääl Rey Catolico. Seesuguses maailmas valitses don Diego süserään, kelle ülla soovi kohaselt vaene kapten reisis kord Brabant´i Breda´t, kord Roussillon´i Rocroi´d piirama.    Kuningas (või Indiate keiser) Felipe IV päris nii Hispaania kui ka Madalmaad oma isalt, keiser Karl V  pojalt ning pidi seetõttu pikki aastaid pidama sõdu protestantidest koertega. Osalemine tolles Kolmekümneaastases sõjas sai võimalikuks tänu Cortézi ja Pizzarro hulljulgetele retkedele Los Indies-nimelistel maadel, kus muuseas seikles ka don Lope de Aguirre... Ookeani tagant katkematu joana voolanud kuld võimaldas kuningal ning tema energilisel ministril, Lerma hertsogil Olivaresel jätkuvalt lähetada sõjamehi äraneetud maale, maailma servale, pimedale ja külmale Põhjamere kaldale. "Maale, kus paistab must päike, el sol negro, mis ei soojenda, mis ei kuivata ära lakkamatult sadavat vihma," kirjeldas Diego Alatriste toda kõledat paika.