Isaac Newtonit on peetud üheks oluliseimaks empiristlikku teadusmetodoloogia rajajaks, sellise teadusmetodoloogia, mille eesmärgiks on puhastada teadus kõigest segavast,  eelkõige ideoloogiast ja metafüüsilistest eeldustest.  Ometi, kui vaadelda Newtoni teadustegevust lähemalt, on võimatu eitada usu rolli - teadustegevus ise oligi Newtoni jaoks õige viis Jumala väelisuse kummardamiseks, see oli religioosne praksis, mis omakorda on vaieldamatult kätketud teoloogiliste arusaamade raamistikku.  Oma ettekandes kirjeldan Jumala ja religioosse maailmavaate rolli Newtoni füüsikas ning püüan selgitada tema metodoloogiliste normide ja teadustegevuse kirjelduse vastuolude  põhjuseid.