11. märts 2010 oli see tähtaeg, mil pidin oma paberid  välisõpilastalitlusele esitama. Kergemalt läks õppetulemuste tõendiga, dokumendifotoga ja passikoopiaga. Keerulisem lugu oli pangalt tõendi saamisega. Motivatsioonikirja kirjutasin ühel nädalavahetusel valmis Werneri kohvikus, kõrvale jõin Tartu parimat kakaod. Oi kuidas inspiratsiooni lendas ja loomulikult ka motivatsiooni. Kõige selle paberilepanek pole muidugi lihtne, eriti veel inglise keeles. Aga ma tean, mida ma tahan ja seetõttu polnud vaja mingit jamajuttu välja mõtlema hakata. Kirjutasin nii, nagu asjad on.  Kõige rohkem jooksmist ning närvitsemist oli vist keeletestiga. Kokkuvõttes oli tulemus hea, aga lugemisosas feilisin täiega. Tehnikaalane inglise keel pole mul jah just kõige tugevam külg.. Ja ausalt öeldes kaotasin ma peale keeletesti tulemuste teadasaamist igasuguse lootuse. Milline ülikool mind ikka tahab, kui mu inglise keele lugemisoskus on nullilähedane? Viisin ikkagi oma paberid koordinaatorile ära, sest proovima ju peab. Isegi siis, kui olin kindel, et kõik teised kandidaadid minust tugevamad on.    Nonii, tähtaeg oli käes ning kõik vajalikud dokumendid koordinaatorile viidud. Oi kuidas sai joostud ja möllatud nende paberitega. Ja siis saabus vaikus.. Umbes paar nädalat ei kippu ega kõppu. Ühel reedesel õhtul aga leidsin oma postkastist kirja välisüliõpilastalitluselt. Tunnistan ausalt, et judin käis läbi ja valmistusin negatiivseks vastuseks..    "Mul on hea meel sulle teatada, et sinu avaldus West Virginia ülikooli kiideti TÜ stipendiumikomisjoni poolt heaks. Õnnitlen!"  Jipikajeee, mu keeletest järelikult ei rikkunudki kõike ära! Ma ei suutnud seda uskuda.. Miks mind valiti? Äkki mu eriala tõttu? Või oli otsustavaks motivatsioonikiri? Õppetulemused?    ..ja siis saabus taas vaikus. Tegelikult mitte päriselt, sest käed-jalad olid tegemisi täis, sõna otseses mõttes. Kevadsemester tähendas kooli-tööd-trenni, vahel tööd-kooli-trenni-tööd, siis jällegi trenni-kooli-tööd jne jne. Sotsiaalsed oskused langesid, akadeemilised tulemused tõusid. Prantsuse keele kursusele ma küll  sel semestril eriti keskenduda ei suutnud. Õnneks mingeid probleeme ei tekkinud ja osa asju (ning sõnavara) olin juba talvel Prantsusmaal viibides ära õppinud. Kontrolltööd tegin "trés bien" ning tehtud see kursus sai. Erialased ained olid muidugi täielik põrgu. Usun, et kõik mu kursakaaslased (kes vähegi pingutavad) tundsid seda koormat, meeletut tööde mahtu ja liiga kiiresti lähenevat sessiaega.    Kokkuvõttes - kiire elutempo kõrvalt ei olnud eriti aega mõelda West Virginia peale. Või siis  õigemini ma ei tahtnud oma mõtteid sellega koormata. Sest miski polnud ju kindel - äkki välisülikool ei aktsepteerigi mind? Vaikselt piilusime Maarjaga (kes on ikka Mallorcal peesitamas) juba kortereid, mida sügisel üürida võiks. Just nimelt piilusin.. midagi enamat ei julenud teha, sest ootasin ikkagi vastust WV ülikoolist. Mul polnud ju õrna aimugi, kus ma järgmisel sügisel olen.    Ja siis, keset sessi see tuli - kiri West Virginia ülikoolilt.    CONGRATUATIONS, YOU HAVE BEEN ACCEPTED TO  WEST VIRGINIA UNIVERSITY!!!!!!    Mu vastuvõtupaketis oli justnimelt selline kiri - täpselt nagu filmis. Mõtlen seda osa, kus abituriendid oma kolledžite vastuvõtukirju ootavad.    Ja nüüd ongi nii - augusti keskel asun teele USA poole, et seal pool aastat West Virginia ülikoolis õppida ning uurida, kas kõik on nii nagu filmis näidatakse?!    Olen õnnelik, et selle stipendiumi sain ja ootan põnevusega oma "american dream" kogemust. Hamburgereid, pesapallimängusid, cheerleadereid,  campuse elu......