Vaarao nõiad ootasid hirmuga uut nädalat.  Muidugi olid nad kuulnud neist kahest vennast, kes miskit prohvetijuttu ajasid ja pidevalt valitseja vastuvõtul käisid.  Vastuvõtud olid viisakad. Pikaajalised ja ohtrate suupistetega.  Ning ega vennakesedki, vaatamata oma kõrgele eale, selles suhtes tagasihoidlikud olnud.   Jooke, maiustusi ja rammusamat ning hõrgumat sööki sai neile suust sisse rohkemgi, kui rääkijast venna huultelt hoiatussõnu  väljapoole langes.  Nemad tulid vaaraod manitsema ja ähvardama.  Andke mu rahvuskaaslased, nende vara ja pered ja laske meil minna!  Nii rääkis Aaroniks nimetatu. Temal oli hea kõneoskus ja libe keel.  Vend Mooses, sünge vanamees, vaid noogutas ähvardavalt.  Ikka ja alati rääkisid nad oma rahva nimel.  See Mooses, kes mõrtsukana karistuseta jäi ja nüüd fanaatikuna soovis kogu töörahva lahkumist.  See Mooses, kes oma nooruse vaarao tütre peres elas nagu prints.  Ning nagu  oma rahva kuningas tahtis ta oma soo viia siit ära.  Kuid neid oli rohkem kui kohalikke.