Kentuckys oli tore. Reedel lendasin läbi Chicago Tulsasse.    Oleks see nii kergesti läinud, kui ühte lausesse seadmine.  Kell 14 Lexingtonist väljuma pidanud lennuk hilines sissetuleku ja rahva mahalaadimisega, mis tähendab, et tegelikkuses väljus umbes 14.50. Seega ei jõudnud ta pärale enne kui alles kell 15 (Chicago aja järgi, tegelikkuses 16 - et  oleks mõistetav, et lend kestis pisut üle 1 h). Oleks see ka nii lihtne olnud, siis olnuks mul veel lootust jõuda 15.15 lennu peale (saabumine oli terminali G tiivas, väljumine H tiivas, nii et distants oma 15 minutit rahulikku jalutuskäiku). Aga rahvas ei pääsenud kell 15 välja. Kuna lennuk hilines, polnud vaba väravat, kuhu rahvast maha laadida. Ootasime. Lõpuks umbes 15.15 pääsesime terminali. Jooksin sis, kott seljas H terminali poole. Rahvamassist läbi trügides ja püüdes aru saada, kuhupoole tüürida,  jõudsin lõpuks kohale. Värav oli tühi. Rahvas oli läinud. Kedagi polnud. Naaberväravast öeldi, et lennuk läks. Ja mind pandi hilisemale lennule, mis pidi väljuma kell 21.10. Niisiis tekkis mul ühekorraga tohutult palju aega. Kell 20.30 selgus, et väljalend hilineb veel ca 40 minutit, nii et lõpuks olin Tulsas kell 23.50.    Miks Tulsa, Oklahoma? Sest siin asub Pärnu sõpruskogudus ja tegelikult veel mitmete Eesti koguduste toetaja Asbury metodisti kogudus.  Olen majutatud ühte perekonda, kus  üks liige (peremees) on ise käinud Eestis - kohtusime temaga eelmise aasta maikuus Pärnus.        Pere, kus ma olen, on mitut pidi lahe. Eelkõige aga väikese tüdrukutirtsu tõttu, kes on 5-aastane ja kes eelnevalt mind tundmata,  oli otsutanud, et ma meeldin talle.     Niisiis tormas ta mulle vastu laiali kätega, et sülle hüpata ja nüüd  mängib minuga, on mulle päris mitu pilti joonistanud, veenab mind, et ma ta sünnipäevale tuleksin (kuu aja pärast - vaevalt küll). Arvan, et ma meeldin talle, kuna neil on kirikus koridori seinte peal pilte paikadest, kus on misjonitööd tehtud, sh Eesti.       Ja täiesti posteri suuruselt on seal pilt minust ühe meie pühapäevakooli väikese tüdrukuga, kui me Tahkurannas käsikäes kõnnime. Ilmselt otsustas siinne tirts, et ju ma siis olen ka tema vastu sama kena. :)     Pereisa, kellega sattusin möödunud aastal juba pikalt juttu ajama, on endine narkar, kes on leidnud Jumala. Siin Tulsas juhib ta metodisti kiriku juures suurt eneseabiprogrammi Celebrate Recovery, kes pakuvad toetust inimestele kõikvõimalike probleemidega  minevikus ja olevikus. Süsteem on natuke sarnane kui Anonüümsetel Alkohoolikutel, kus inimesed tulevad kokku, tunnistavad oma probleemi ja toetuvad Kõrgemale Jõule, et oma elus muudatusi läbi viia. Kirikus tunnistatakse, et see kõrgem jõud on muidugi Jumal, mitte keegi abstraktne tegelane. Paljud, väga paljud on selle programmi kaudu abi saanud.    Pereema on juuksur ning lubas mind homme töö juurde kaasa võtta, et siis minuga midagi teha. Hmm, eks siis ole peagi näha, kui ma tagasi olen...    Niisiis on siinne peatuspaik teistmoodi - enam ei tegele ma teadustööga, vaid olen palju rääkinud nende inimestega, kes on Eestis käinud ja sealseid kogudusi toetanud. Nad on oma panuse andnud nii füüsiliselt (ehitustöid tehes), vaimulikult (kõikvõimalikke lasteprogramme tehes, kirikutööle kaasa aidates), palvetega kui finantsiliselt.    Täna võtsin osa 3st jumalateenistusest (kahest sain küll rohkem osa) kokku 5st pakutavast. Koguduses on rahvast üle 7000 ja igale maitsele leiab midagi.  Traditsioonilist oreli- ja kellamuusikat, pehme tümpsuga, kiirema tümpsuga, rokilikumat muusikat. Peamiselt noortele suunatud teenistusel pidin ka oma tunnistuse andma. Väheke kõhe oli rääkida umbes 500-le inimesele täistuubitud kabelis. Noorte/noorte perede/tudengite teenistus toimus kabelis, suuremale rahvahulgale mõeldud teenistused peamises kirikuhoones, mis mahutab korraga 2500 inimest ja sealgi oli rahvahulk omakorda kaheks jaotatud - osad olid kirikusaalis, osade jaoks jumalateenistus söögisaalis, nõnda,  et võid jutlust kuulates kohvi rüübata.    Jutlust tasub siinkohal eraldi mainida. Siinne vanempastor valmistab oma jutlused ligi aasta aega ette, nii et kogu tiim (siin on 9 pastorit pluss lugematu hulk abilisi, ainuüksi ülistusbände on 3 (mine tea, mis sorti bände siin veel on), pluss koorid, sh käsikellade koor jms) teab arvestada jumalateenistuste ettevalmistamisel teemaga. Jutlus filmitakse ja lastakse otseülekandena paralleelselt toimuvale jumalateenistusele (söögisaalis või kabelis),  sealjuures võimaldavad seadmed väikest ajalist viivitust, nii et teises ruumis toimuv teenistus ei pea sekundi pealt aega võtma, et jutluseks valmis olla. Olgu siin mainitud, et kui 4 aastat tagasi sama kogudust, kuid nende endist kirikuhoonet külastasin, siis tehti just seda - jumalateenistused sünkroniseeriti, jälgiti kella ja lasti siis parajal ajal jutlus otseülekandena kõigile.    Ütlesin küll, et midagi akadeemilist ma siin pole teinud, aga meenus siiki, et eile tuhnisin ca 1,5 h kristlikus  raamatupoes, mis oli järjekorras juba kolmas, kuhu ma siinmaal sattusin. Kõige suurem ja kirjum.    Täna peale jumalateenistust käisime lõunat söömas paari inimesega, kes on Eestis ise käinud ja palju tiime meile saatnud. Täna oli muide jumalateenistuse eestpalveks kõik misjonipaigad, kus kogudus on midagi teinud - Eesti, Aserbaidžan, Tansaania, Guatemaala. Eesti oli esimene paik muide, keda nad toetama hakkasid 1990ndate päris alguses. Kiriku fuajees on lipud nendest paikadest, millega kogudusel  sidemed on. Muidugi on seal ka sini-must-valge.     Pealelõunal käisime aga pereema ja -tütrega akvaariumis. Mitte  küll ise ujumas, vaid vaatamas, kuidas kalad ja kilpkonnad ujuvad. Vahva oli.    Niisiis on mul jäänud veel 1 päev kojusõiduni.