Film algabki Gainsbourg'i lapsepõlvega Teise maailmasõja aegses Pariisis ning teeb siis hüppe nooruspõlve, kus G. üritab kunstnikuna läbi lüüa, teenides samal ajal baarides  klaverimängimisega raha. La Gueule annab talle küll nõu maalimine sinnapaika jätta ja laulukirjutamisele pühenduda. Mingit sorti murrangut on filmis kujutatud pärast Boris Viani pool veedetud õhtut, mille lõpuks on juudi noormehest Lucien Ginsburgist saanud Serge Gainsbourg. Vian - kirjanik-kriitik-tõlkija-džässmuusik-laulja-leiutaja jne, kelle teostest on eesti keelde on tõlgitud "L'Écume des jours" ("Päevade vaht", e k 2001) - põles heleda leegiga ja suri noorelt, ning minu jaoks oli kõige muhedam üllatus näha, et filmis kehastab teda Philippe Katerine, kes on minu arvates hiilgav satiirimeister. Filmis laulavad Vian ja Gainsbourg koos loo "Je bois" ("Ma joon") ja ainuüksi tänu sellele ühele mõnusalt dekadentlikule stseenile võib filmi mu meelest õnnestunuks lugeda. (Tegelikult on see, mida nad filmis esitavad, kompilatsioon kahest loos, Viani "Je bois'st" ja Gainsbourg'i "Intoxicated Manist".)