Barthes'i mehelikud ja naiselikud naudinguvõtted… vat ei ole selle Barthes'i otsa ise veel sattunudki, aga kriminull ühendab ju mõlemaid. Ebaselgus-ärevus küll ja päädib puändiga küll, aga samas on ta tüüpiline  iteratiivse kirjanduse esindaja - raamatust raamatusse sama detektiiv, samad satelliidid ja süžee on ju kah sama, ainult dekoratsioonid on teised. Ja Cartlandi raamatud lähevad ju kah läbi ebaselguse (saab mehe kätte või ei saa?) ja lõpevad kergendusega (saab muidugi kätte!). Võta siis jälle klassikaline poistekas Superman - iga kell on see "korduv, rütmiline, rituaaliks muutuv". Kas nüüd just avatud lõpuga, aga mis need tüüpnaistekadki nii avatud on. Või ei liigitugi naistekad naiseliku narratiivi alla?