Inimese seisundit maailmas võib iseloomustada kõige lihtsamalt inimesele omase "ekstsentrilisusega", nagu seda teeb H. Plessner (Die Stufen des Organischen, 1928), kes ilmselt toetub, vähemasti osaliselt, Scheleri käsitusele. Mida ekstsentrilisuse all mõeldud, seda pole mitte raske taibata, kui inimese enda- ja maailmateadvust võr­relda loomade omaga. Loomgi ei ela, võrreldes taimeeluga, päris vahenditult, absoluutselt ekstaatiliselt oma ümbrusse. Loomas on eraldatud aisting ja motoorium; ta omab  keskuse, milles reflekteeruvad ta organismi olekud. Kuid inimese juures sellele refleksioonile lisandub veelkordne endateadlikustamine: inimene suudab ka oma psüühilisi elamusi esemlikustada. Scheler sõnastab järgmiselt: loom kuuleb ja näeb, kuid ta ei teadu sellest, et ta kuuleb ja näeb - olu­kord, mida võime ligikaudselt kujutleda möönava hüpnoosi puhul, või teatavate uimastusmürkide tarvitamisel või mitmesuguste orgiastlike kultuste hingeliste olekute puhul (lk. 51). Looma olelemine piirdub "siin ja nüüd"  olelemisega. Ta omab küll keskuse ja elab sellest kes­kusest, kandes teda ja ümbruse struktuure kõikjale kaasa. Ta elab läbi nähtusi ümbruses ja enda olekuid. Ka inimene omab säärase keskuse ja elab säärasest keskusest. Ent ta on sellest ühtlasi tead­lik; ta elab ühtlasi ka seda keskust läbi ja ületab nii "siin ja nüüd" olelemise. Inimene mitte ainult ei ela ega ela läbi (erleben), vaid on ka teadlik oma läbielamisest (Plessner, lk. 292). Kui looma elu on tsentriline, siis inimese elu on ekstsentriline, sest  ta on suuteline tõusma ü l e tsentrumi, või, teisiti väljendatuna, taanduma tsentrumi taha (samas, lk. 291 jj.).