Tundubki, et Signer viibib pidevas dialoogis modernismi retoorikaga. Föönide ja plahvatustega ta matkib tuult ja välku, justkui üritades valitseda loodusjõudu nagu kunstnik-demiurg modernistlikus  mütoloogias. Föönid panevad liikuma lehvivaid "Lippe" (2007), "Veeretavat tünni" (2007) ja "Ümmarguses ruumis" (2005) keerlevat punast kilekotti, mis toimivad näituse kontekstis tõeliste igiliikuritena. Signeri tööd kaasavad mängu absurdiesteetika, modernismi dekonstrueerimise, infantiilse alkeemia ja igapäeva maagiaga.