Kahes erinevas teadusajakirja Science värskes numbris tutvustatavas teadustöös õnnestus uurijatel vabatahtlikel imiteerida "kehast väljumise kogemust" (out-of-body experiences - OBE), kasutades selleks tehisreaalsusseadmeid.  Katsed näitavad ilmekalt, kuidas aju võib sattuda segadusse, kui erinevad tajud annavad talle vastukäivat informatsiooni, ja aitavad selgitada, millised protsessid toimuvad nende inimeste ajudes, kes tunnevad operatsioonilaual lebades või mõnes muus sarnases situatsioonis, et nende "vaim läheb kehast välja".  Kuigi erinevat liiki soolapuhujad ja muud müstikud on läbi aegade pidanud taolisi kogemusi tõestuseks selle kohta, et inimesel on olemas kehast eralduda suutev  "vaimukeha", näitavad teaduslikud avastused üheselt, et selliseid petekujutelmi on aju lollitades üsna lihtne esile kutsuda.  Antud liiki teaduslikud eksperimendid aitavad ekspertide kinnitusel ennekõike luua senisest realistlikumaid virtuaalreaalsuses aset leidvaid arvutimänge ning kaugjuhtimisel toimivaid robotsüsteeme, ent neist võib pikemas perspektiivis olla kasu ka näiteks epileptikute ja skisofreenikute ravis.  Mõlemas ajakirjas Science tutvustatud katses kasutati OBE-illusiooni loomiseks virtuaalreaalsuse efekti tekitavaid prille, mis edastasid katses osalenule pilti ta enese kehast.  Briti uurija Henrik Ehrssoni juhitava teadusrühma eksperimentides tõugati antud moel varustatud katses osalejat rindu täpselt samal hetkel, kui kaamera näitas kiiresti lähenevat objekti - vabatahtlikud teatasid hiljem, et sel momendil tundsid nad end selgelt asuvat kaamera poolt märgitud piirkonnas ja nende enda keha näis paiknevat "kusagil  mujal" ning sellega säilis vaid nõrk side.  Shveitsi riikliku tehnikainstituudi teaduri Olaf Blanke korraldatud katsetes nägid katsealused pilti nende enda seljast, mida puudutati ja silitati, samas kui nende selga puudutati samal ajal ka päriselt - katses osalenud samastasid oma asukohta taas kaamera asukohaga ning teatasid, et tundsid end selgelt asuvat väljaspool oma tegelikku keha ( ).  Tehislik OBE toimis ka juhul, kui inimestele näidati prillidega nende eneste pildi asemel  reaalajas kaadreid mannekeenist, ent kui inimkuju asendati tavalise metalse nelinurgaga, ei lubanud aju end enam haneks tõmmata.  Kui katsealustel paluti astuda mõned sammud tagasi ja siis naasta oma asukohale, paigutusid nad lähemale kohale, kus nad pidid asuma kaamerapildi kohaselt, mitte aga punktile, kus nad tegelikult seisid.  Ehrssoni selgituse kohaselt põhjustas OBEd asjaolu, et kuigi me tavaliselt tajume end asuvat täielikult oma keha piires, andsid katse käigus tehislikult loodud tingimused  ajule hoopis muud informatsiooni ning kuna aju "on kohustatud" alati talle kättesaadava informatsiooni põhjal üheselt mõistetava maailmapildi looma, võib see valede lähteandmete najal üles ehitada eksliku terviku.  Loomulikult ei kujutanud eksperimentide käigus loodud "kehast väljumise kogemused" enesest "klassikalise" OBE täpset analoogi, sest päriselus ei saa me arusaadavatel põhjustel enese keha eemalt vaadata.  Ehrssoni ja Blanke hinnangul luuakse selliste, päriseluliste kogemuste käigus  "jälgitav" kehakuju tegelikult oma peas ning selle protsessi üheks põhjuseks on tõenäoliselt ajutised häired aju visuaalse informatsiooni talletamise ja töötlemise eest vastutavates piirkondades.  Viimastel aastatel on hakatud senisest paremini mõistma ka muid tajuhäireid - näiteks selgus 2006. aasta novembris ajakirjas Neurology tutvustatud uuringust, et surmalähedast kogemust (near-death experience - NDE) tajunud inimesed ajavad keskmisest sagedamini segi unenäod ja reaalsuse, NDE näib kujutavat enesest sureva aju unelaadset seisundit ning kliinilisse surma sattudes on umbes 40% inimestest füsioloogilisi eeldusi näha surmalähedasele kogemusele omaseid pettekujutelmi, nagu tunnelisse sisenemine, valguse poole liikumine jms.  NDE'ks nimetatakse olukorda, kus inimene satub kliinilisse surma ning teatab hiljem sellest väljudes, et tajus teatud tüüpi nägemusi, mis näivad paljude kogemuse üleelanute kinnitusel viitavat surmajärgse elu  olemasolule.  Elustamistehnikate paranemisega on NDE'st saanud värske uurimistöö juhtivautori Kevin Nelsoni sõnul üllatavalt laialt levinud nähtus.  Mõnedes varasemates uuringutes on näidatud, et elektrilise stimulatsiooni ning teatud ravimitega saab mõningaid NDE'ga kaasnevaid tajuefekte jäljendada, ent spontaanne NDE on jäänud seni suuresti müsteeriumiks.  Kentucky ülikooli neuroloog Nelson hakkas NDE vastu huvi tundma pärast seda, kui kuulis, et paljudel surmalähedast kogemust tajunutel  tundusid käed ja jalad olevat halvatud, mis meenutas talle, et samasuguste magamajäämise eelsete või ärkamisjärgsete vaevuste üle on kurtnud ka unehäiretega patsiendid.  Teadur küsitles 55 NDE-kogemusega inimest ja sama suurt hulka kontrollgruppi kuuluvaid isikuid.  Hiljem tulemusi analüüsides selgus, et 60% NDE-grupi liikmetest on elus vähemalt kord esinenud olukord, kus nad on veel tegelikult und nähes arvanud end ärkvel olevat, samas kui kontrollgruppi kuulunud inimestest oli sama kogemus vaid 24%.  Selliste "kahevahelolekute" raames võib inimesel esineda unehalvatust ning visuaalseid ja kuuldavaid hallutsinatsioone, mis tekivad, kui magamise unenägude ehk REM-periood kestab osalise ärkamisega paralleelselt edasi.    Nelson märkis, et REM-uni tekib ajupiirkonnas, mis vastutab meie baaselufunktsioonide eest ning seega on mõnevõrra irooniline, et aju kõige primitiivsem osa tekitab tajusid, mida mõned peavad inimolemust defineerivaks.  Teadur märgib, et NDEd ei saa seostada ainult kliinilise surmaga,  sest küllalt on dokumenteeritud juhtumeid, kus sedasorti tajudest on teada andnud ka inimesed, kes on kõigest minestanud või koguni vaid uinunud.    Vaata ka: