Siin ta nüüd läheb, pidevalt omaette pobisedes, kui pettunud ta on. Et jälle üks lapsepõlvekoht, üks neist pidepunktidest, mis justkui alati olemas olnud, on ajalukku kadund. Ja ta jõudis oma jutuga viimaks etteheidete tegemiseni kasvava  põlvkonna aadressil, et miks küll ei ole nad me radu tallama jäänud, et need tänagi alles oleks, et neid ei kataks võsa. Või midagi taolist. Et see on see arvutiajastu, lapsed puha terve aeg ninapidi tehnikas, ei käi nad mööda metsi nagu meie käisime… ja ega väga saagi. Sest ei ole ju enam kolhoosiaeg, onju. Ümberringi erametsad kõik ja katsu sa sinna omale palkidest onn rajada näiteks. Selline seal raudtee taga metsas oli, suurte poiste oma. Onnid olid alati "suurte poiste" omad vist igal pool.