Pätsasin Punase Hanrahani blogist idee.  Et siis armastatud paigad. Ega see loetelu väga pikk ei tule. Aga alustaks  algusest. See tähendab siis xxx on see koht, kus ma sündisin ja kasvasin. Pisike küla Järvamaa ja Jõgevamaa piiri peal, Põltsamaa jõe ääres. Ühes oma eelmistest postitustest olen sellest lähemalt rääkinud ka. Aga peale selle, et seal oli esimesed 20 aastat mu kodu, seob mind sellega palju armsaid mälestusi. Poistega onni ehitamised Kartukale ja Pakrikale ja kuhu kõik veel, ümberkaudsetes metsades kolamine, kanalis ujumas käimine - kõik need lapsepõlvemängud. Samas ka öised jalutuskäigud ja tähtede vaatamised, telkimine ja kinos käimine. Tiskod. Esimesed napsud, esimesed armumised... Ning loomulikult sõbrad. Kellest paar juba manateele läinud ning ülejäänud ilmamööda laiali.    Paide on minu keskkooli linn, mis oli mulle koduks kolm aastat. Soo tänav, Vallimäel uitamised, luuleõhtu Vallitornis, Paide restorani kohvik oma pirukatega (tundidest pausi pannes sai ikka korra ka sealt läbi käidud).    Mu jaoks siiani kõige armsam koht on ikkagi Viljandi. Märtsijänese (nii kutsusime me oma perenaist) käest üüritud maja Posti tänaval, Kõrgemäe oma tillukese uberikuga, kus me suisa kolmekesi elasime. Forte baar, mida enam aastaid ei ole, aga kuhu kogunesid motikamehed ja kus alatihti mängiti rock´n´rolli plaate. Rubiini kino, kuhu me alati läksime eksamieelsel õhtul (kui me just ei otsustanud napsu hakata võtma). Rq ja Mirili korter Meeme tänaval. No sellega on seotud liiga paljugi vahvat. Endine folgi vabalava ehk siis plats veetorni juures, mis on kõige esimene koht, kuhu tuleb esimese päikese ja rohelise muru ilmudes õlutit libistama minna. Tomiga seotud kohad nii Posti, Jakobsoni kui Lossi tänaval ning tema praegune puhkepaik surnuaial, seal, mis linna viiratsipoolses otsas. Lastepark, kus värviline purskkaev. No see nimekiri tuleks üüratu, sest nüüdseks juba pea kuue aastaga koguneb neid vahvaid kohti ja veel vahvamaid mälestusi. Kogu Viljandi linn on armas - oma vanade puumajakökside, katkiste kõnniteede, Lossimägede ja järvega.    Tartu on ka väga armas linn. Alustades Pirogovist, kus on veedetud suisa parimad tunnid, Zavodist, mis pea Piro teisend, ja Toomemäest oma varemete, altari, Kassitoome ja kõige muu sinna kuuluvaga. Ning ära peaks mainima ka sellised paigad, nagu Gruusia Saatkond (Maailma parimad nibud ehk siis hinkalid ja plötskid ehk siis tsheburekid ja üks väga väga vahva baarman, kes seal paar aastat taagsi töötas ja kelle nime ma kahjuks enam ei mäleta. Ta seisis alati meie laua kõrval ja ajas meiega juttu, sest me olime nii jaburad tegelased. Serveeris Mirilile õlut suhkrurandiga klaasis, kus sidrun ja palju joogikõrsi sees, tõi Tupsu ehk siis lambatopise alati meie lauda, näitas meile oma kinzhalli... Kui end ära tunned, siis võiksid ühendust võtta) Illekas (radika peal kuivavad sokid, malet mängiv Ruts, hulga karvikuid ja sulelisi), Botaanikaaed ja erinevad viisid, kuidas sinna peale väravate sulgemist sisse saada. Supilinn oma Herne poega, kust iga kel napsu saab ja otseteed sinna. Emajõgi Emajõgi... Tartu on lihtsalt suurepärane.    Ära pean mianima ka Mirili suguharule kuuluva maamaja ehk rantsho. Võru lähistel. Oma sauna ja tiigiga, mis täis erkrohelist värvi konni. püstkoja ja rohelise muru, päikesepaiste ja heade sõpradega.    London meeldib mulle ka väga. Olen mingil määral oma Londoni väisamistest eespoolgi juttu teinud. Aga Camden, Streatham, Croydon, Forest Hill, Central - nendega olen vähe rohkem tuttav, kui ülejäänud Londoniga. Palju ilusaid inimesi, ilusat ümbrust, ilusaid elamusi. Sädelev, sähvis, kärarikas, kirju. Lihtsalt ilus.    No ja praegu Vispliküla ehk siis Wisbech. Kus olen septembrist saati konutanud ja tööd röganud. Omaoodi ilus ja uimane väikelinn Ida-Inglismaal. 20 200 elanikku aastal 2001. Nüüd tänu suurele karjala poolakatele ja muudele võõrtöölistele ehk pisut rohkem. Siin on Nene jõgi, mille voolamissuunda me ei ole suutnud ära arvata. Kesklinn oma mõningate poekeste ja vanade majadega. Kirik, kuhu ma pole veel jõudnud, kuigi seal on suurepärased vitraazhid. Vana võssakasvanud surnuaed. Pühapäevane kirbuturg ühes linna servas ja Asda odav supermarket teises. Tehased nii linnas sees kui ka ümberkaudsetes külades. Ja loomulikult iga teine inimene, kes tänaval vastu tuleb, tundub rääkivat poola keeles.    Niipalju siis armsatest paikadest. Kuigi neid on veel. Aga mis teeb need paigad minu jaoks armsaks? Enamjaolt inimesed, kes seal on olnud, elanud. Ilma nendeta ei ole ka kohad enam nii armsad. Ei ole mul enam nii sooja tunnet, kui xxx lähen, ka  Paidega ei seo mind ammu enam suurt midagi. Jäävad mälestused. Aga koht kui selline on tühjem, kõledam ilma minu jaoks oluliste inimesteta. Millest on muidugi kahju.