Veel on suvi.  Ja vaatamata sellele, et ma olen üliõnnelik, sest homme saame lõpuks koju minna, on ikkagi natukene nukker ka.  Sest suvi hakkab otsa saama.  Ja varbad paljal põrandal külmetavad, kui uks lahti jätta.  Ja sõnulseletamatu nukrus on. Nagu ikka, suve lõpus.  Varsti on sügis ja kummikute aeg. Uued ajad, uued mõtted, uued väljakutsed.  Aga vanad sõbrad, kes embavad sügist koos meiega.  On hea, et sel suvel jõudsin merre ujuma.  On hea, et jõudsin  hämarduvas vanalinnas kiirustamata ja seltskonda nautides siidrit juua ning pärast üks läbi päris öiste tänavate viimase bussi peale joosta.  On hea, et käisime loomaaias ja kinos ja kahekesi pubis.  On hea, et sain päeva ainult endale, täis merd, ohjeldamatult vabadust ja suisa ebasündsat šoppamist.  On hea, et sai lihtsalt olla, võrkkiiges raamatut lugeda, jalutada pikalt-pikalt ja unustada korrakski aeg.  On hea, et sain vaadata, kuidas väike inimene kõike uut endasse ahmis ja kasvas nii  mitmeski mõttes.  On hea, et olid need kallid, kes tegid suvest ühel või teisel moel suve.