Senisele eesti kirjandusele teisenenud esteetilise ideaali ja sellest tulenevalt uute väärtuskriteeriumidega lähenedes leidsid "Noor-Eesti" autorid põhjust paljutki laita. Oma arvustuslikes seisukohavõttudes ning loomingus asetasid nad pearõhu kunstilisusele, teostuslikule tasemele ja isikupärasele stiilile, kõrvalisemaks pidasid aga kirjanduse temaatikat, probleemistikku ja sotsiaalset funktsiooni. Probleemilises hasardis kaldusid nad estetismi, eraldasid end ülejäänud eesti kirjandusest ja vastandusid sellele. Eriti ilmnes niisugune hoiak rühmituse III (1909) ja IV albumis (1912) ning ajakirjas "Noor-Eest" (1910-1911).