Pärast seda, kui planeet Maa vägeva saluudi saatel õhku lennanud oli, tekkis mõneks ajaks täielik vaikus. Kuuvarjutuse nimelises ühingus, milles nüüdseks oli järel vaid kolm liiget, kui mitte arvestada endist peainglit Miikaeli, kes praeguseks kõigest uksehoidja ametiastmele alandatud oli, ei lausunud keegi aasta aega ühtegi sõna. Ühingu vanim ja ühtlasi ka  autoriteetseim liige Kilk jõi kogu selle aja jooksul praktiliselt vahet pidamata kuldse servaga madalast tassist teed ja hoidis silma peal oma hõbedaselt läikiva ümmarguse käepidemega jalutuskepil, et keegi seda pihta ei paneks. Iial ei saanud kedagi peale iseenda täielikult usaldada. Oma nime oli ta saanud juba ammu enne esimese maailma loomist ja kuuldes, et keegi on nimetanud ühe tüütu ja lärmaka putuka tema järgi, ei olnud Kilk just kuigi õnnelik. Samas polnud Kilk kurtja tüüp. Ta kohanes igasuguste  muutustega, ka ebameeldivatega, üsna kiiresti ning säilitas alati külma rahu ja inglasliku viisakuse. Isegi siis, kui taevast päris ehtsaid pussnuge alla sadas.