See sisemonoloog  seob novelli temaatika otseselt spiritismiga. Tundub, et peategelane on ise teema vastu juba varem huvi tundnud ning kuskilt selle kohta lugenud, nagu viitab eelnev tekstilõik. Spiritistide veendumus sellest, et "hing on kehastunud vaim, kelle elukoht on keha" haakub otseselt Kullamaa arutlusega. Spiritistliku mõtteviisi toomine novelli asetab teise valgusesse ka peategelase nägemused, seades lugeja küsimuse ette, kas Kullamaa näeb hallutsinatsioone närvihaigena või on tema teadvuses kadunud piir kahe ruumi - füüsilise ja vaimse - vahel, ning ta on aeg-ajalt võimeline olema kontaktis mõlemaga. Pinge kahe seisundi - närvihaiguse ning spiritistliku kogemuse vahel, on esitatud ka tekstis: ""Ah, härra doktor," ütles Kullamaa kibedusega vahele. "Millal ei ole mul äärmine vajadus. Kas te siis aru ei saa, mis peab inimene kannatama, kelle mõistus on selge, aga kes on antud mingisuguste kohutavate mõjude ohvriks...Oh, Jumal, saada mulle parem hullumeelsus... See piin käib üle jõu!...""