Miks ma nii tihti ära unustan, et produktiivsus on hea tuju allikas? Võin julgelt öelda, et suurema osa tänasest päevast olen veetnud TÜ Kliinikumi ruumides. Kella kümneks kimasin "Toomele", seejärel oodati mind verd andma (üle pea kolme aasta sain taas minna). Vereandmine tekitab alati meeletu rahulolutunde. Tunde, et olen natukene tasunud  tagasi võlga oma elu eest ja inimese armastuse eest, kes on mind saatnud kogu elu. Peale vereloovutamist läksin koduteel Klari juurest läbi, et oma mahekraam kätte saada ja jäin natukeseks istuma ning teed jooma. Nii on ka hea. Istuda ja rääkida kõigest või mittemillestki. Olla. Lõpuks tõi Klari, hea hing, mind veel autoga koju ja kandis mu kasti kah veel uksest sisse, tõstmisvõimetu nagu ma pärast vereandmist olin.  Kodus sõime plikaga mahekiivisid, siis panin ta tudule ja jooksin hambaarstile. Ikka  TÜ Kliinikum, eks ole. Seejärel turule, plika sünnipäevaks mune ja tont teab veel mida hankima; koju, lapsega õue, vanni, voodisse ja pooleteisetunnise uinumisprotsessi juures jõudsin veel eneseanalüüsidega tegeleda. :)  Aga nüüd lähen panen leivataigna hapnema.