Mõne aja eest avaldatud arvamusküsitlusest selgus, et sotside populaarsus mitte ei kahanenud, nagu paljud oletasid, vaid kasvas peale seda, kui Jüri Pihl  nad Tallinnas Keskerakonna embusse viis. Kummaline, kas pole? Tegelikult mitte.    Esiteks tuleb muidugi arvestada, et ERR poolt tellitud arvamusküsitluses võetakse arvesse vaid kindla parteilise eelistusega inimesi. Aga valimas käib ka ju soo, kes tegelikult määrabki tulemuse. Antud küsitlus näitas lihtsalt seda, millisel parteil on kõige stabiilsem ja lojaalsem tuumikvalija.    Teiseks pole aga sotside kindlate valijate heakskiidus liidule Keskerakonnaga midagi imekspandavat. Pigem  vastupidi.    Sotse on Eestis - paljuski nende liikmete poolt massiliselt hõivatud ajakirjandustoimetuste propaganda tulemusel - liigitatud ikka niinimetatud valgeteks jõududeks. Sisuliselt tähendas see koostöö mitte tegemist Keskerakonnaga. Muidugi, valgete jõudude tähendus on aegade jooksul muutunud. Kunagi liigitati mustade jõudude hulka Koonderakonda, mõõdupuuks on olnud ka lihtsalt liigne venemeelsus, vahel peetakse selle all silmas ka paremtsentrismi või europarempoolsust. See viimane on muidugi  alati tekitanud skisofreeniat just nimelt sotsidele. Aga üldiselt võib heade ja pahade eristamisel võtta aluseks lihtsalt Isamaa (ja tema poolt alla neelatud jõudude), Reformierakonna ja Mõõdukate/sotside ennastupitava retoorika, mille kohaselt kõik teised on saast - retoorika, mida lakkamatult taastoodab õuelaulikutest ajakirjanike kari.    Nüüd siis läksid sotsid üle mustade jõudude poolele ja ennäe imet, nende populaarsus tõusis!    Sotsid on muidugi alati olnud põhimõttelagedad  oportunistid - sellest ka nende osalemine parempoolsetes koalitsioonides - aga minek Tallinnas Keskerakonna sülekoeraks on oportunismi tipp. Ometi toob nende lüke kaasa põhimõttelised ja põhjapanevad nihked Eesti poliitilisel maastikul. Sotside käik murdis senise status quo.    Seni on Eestis Keskerakonda valitsusse võtnud vaid Reformierakond ja seda ainult oma tingimustel ning hädavajadusel. Reform on sellega oma loomulikumatele partneritele - ülejäänud valgetele - näidanud, et kui need keeravad vindi  üle, siis kaotajaks jäävad nad ise, mitte oravad. Keskerakond on lihtsalt saanud näidata, et pole poliitilises isolatsioonis. Just selle pärast oligi Savisaarel kasulik pakkuda liitu Pihlile. Aga ta sai palju rohkem, kui lihtsalt tarbetu koalitsioonikaaslase. Ta sai uue poliitilise maastiku.    Peale kohalikke valimisi on Eestis põhimõtteliselt paika pandud suund kaheparteilise ühepartei süsteemi loomisele, kus osaleb neli parteid. Mäh?    Eesti poliitiline maastik liigub praegu kursil,  mis loob järgmiste Riigikogu valimiste tulemusena kaks blokki, millel on kokku neli liiget ja mis kõik ajavad äravahetamiseni sarnast poliitikat kõigis olulistes küsimustes.    Tarvitseb vaid vaadata, millise siira rõõmuga sotsid ja kesikud praegu Tallinnas koos maksupidu peavad, kuidas nad üksteist poolelt sõnalt mõistavad venelastele pugemise teemadel, millise iseenesestmõistetavusega nad õõnestavad ja kahjustavad eesti rahvuskultuuri oma multikulturalismi ja rahvastevahelise sõpruse ibaga, et  mõista - nad on teineteisele loodud. Sellest ka sotside valijate heakskiit. Kui paljud neist toetasid hinges samu poliitikaid, mida Savisaar nende endi liidritest palju oskuslikumalt ja jõuliselt esitles ja ellu viis. Kui paljud neist kiristasid hambaid reformarite ja isamaalitšikute "paduparempoolsete" poliitikate peale, millele nad enda poolt ehitatud valgete-mustade vastandumise ja selles vastandumises valesse seltskonda sattumise tõttu pidevalt heakskiitu andma pidid. Ei enam! Nüüd saavad nad uhkusega  olla need, kes nad alati olnud on: vasakradikaalsed kosmopoliitsed limukad - ja uhked selle üle!    Oma salaarmastuse avalikustamise järel on sotsid andnud tugeva tõuke eestlusevaenulike vasakjõudude koondumiseks. Viimaseks tõukeks poliitilisel kannapöördel oli kevadine valitsuskriis, kus sotsid lootsid keerulist majandus- ja poliitilist olukorda taas kord oportunistlikult ära kasutades enda ideoloogiat jõulisemalt valitsuse poliitikaks muuta kuid said selle eest lihtsalt labaselt peksa. Kõndivaks  poliitiliseks laibaks kujunenud Rahvaliit ning koomaseisundis Rohelised, kes mõlemad on põhiolemuselt samuti kui mitte sotsialistid siis vähemalt sotsiaalliberaalid, liituvad selle tiivaga peale mõningast kauplemist. Liidrid veavad seda protsessi, et kindlustada endale edasine hea äraelamine ning see osa liikmetest, kellele taoline areng ei meeldi jääb poliitikast kas üldse kõrvale või hiilib vaikselt Reformierakonda.    Kui sotsid kujutavad endast siiski mingitki suveräänset poliitilist jõudu  poliitmaastikul, siis Rahvaliit ja Rohelised enam mitte. Nii kujunebki välja üks suur vasakblokk, mille kandvaks jõuks on Keskerakond, nende lahutamatuks ja truuks satelliidiks Sotsid ning viimasesse sulandunud rohelised ja rahvaliitlased. Kui varem oli Eesti poliitikas käibel tarkus, et valid Kallase, saad Savisaare, siis edaspidi hakkab olema reegliks, et valid Pihli/Padari/Ilvese saad Savisaare.    Selle vastukaaluks on vähenenud koosseisus valged jõud sunnitud moodustama oma bloki. Praktikas  tähendab see, et Keski/SDE bloki vastasteks kujunevad valimistel Reformierakond ja tema satelliit IRL. Loogika on sama, mis vasaktiival: need valijad, kellele ei meeldi suurem partei - vastavalt siis Keskerakond või Reform - valivad marginaalsete nüansiliste maitseelistuste tõttu satelliidi. Eestlusele on sellest parembloki moodustamisest null kasu, sest ei Reform ega IRL kaitse juba ammu enam rahvuslikke väärtusi või põhimõtteid.    Ja ongi kaheparteisüsteem nelja parteiga valmis. Suurem partei peab  alati arvestama mõningate väikevenna nõudmistega, kuna ilma selle toetuseta kukutakse opositsiooni, väiksem partei saab ajada piiratud ulatuses oma rida, kuid lõppkokkuvõttes on nad lahutamatud, kui soovitakse nautida võimu. Sõltuvalt päevapoliitilisest konjunktuurist ja soo käitumisest hakkab omavaheline rebimine ja koalitsioonide vahetumine toimuma stabiilselt ja regulaarselt sarnaselt Saksamaa või Austria parlamentidele.    Ainult et sarnaselt Saksa või Austria poliitikale ei ole nende kahe  bloki poliitikates tegelikke erinevusi suurtes põhimõttelistes küsimustes. Euroopa Liit, venelastele kodakondsuse massiline jagamine, kakskeelsuse kehtestamine, massimmigratsiooni soodustamine või vähemalt lubamine, rahvuslikkuse jätkuv maha tegemine ja õõnestamine, lisaks loomulikult sadadesse miljonitesse kroonidesse ulatuv maksumaksja raha kantimine partei ja parteilaste ning nendega seotud äride taskusse on juba praegu omased kõigile poliitkartelli liikmetele ning pole põhjust karta, et kartelli osapoolte  vähenemine asju paremaks teevad.    Ainus, mis saab asju paremaks teha on see, kui kahele omavahel purelevale kuid äravahetamiseni sarnasele blokile tekib reaalne alternatiiv. Selline, mis erinevalt rohelistest või Res Publicast ei lähe poliitikasse mitte eesmärgiga saada võimalikult pea vanade sarnaseks koos kõigi kaasnevate isiklike hüvedega, vaid mille eesmärk on kogu süsteem põhjalikult ümber teha, andmaks võimu tagasi eesti rahvale ja asudes taas taastama rahvusriiki.    Unistada ju  võib.    Martin Helme  Terve Mõistuse Sündikaat