Olen alati endamisi mõelnud, et kristluses peab peituma mingi struktuuriviga, mingi kohutav hiiglaslik paradoks, millest meid teoloogia ja kirikuloo tundides tarkade õpetajate poolt õpetatakse mööda vaatama. Päris mööda vaatama ei õpetata, aga eluline probleem teoretiseeritakse ära nii, et eluküsimusest saab filosoofia ja mõni ime kui sestpeale elu ja mõtlemine jäävadki kumbki ise jalga käima. Teoloogias püütakse lepitada tuld ja vett ehk  teisisõnu Kristust ja vägivalda ning kuidagimoodi on sellega ka hakkama saadud. Seda pooltoorest segu jagavad head õpetajad nüüd heldesti teistelegi.