Tsitaate Dale Carnegielt."Ärge muretsege, hakake elama!"AS Ilo, 1992      Väsimuse üheks peamiseks põhjuseks on tüdimus. Näiteks sobib siia lugu stenografist Alice'ist. Ühel õhtul tuli Alice koju täiesti kurnatuna. Ta käitus nagu väsinud inimene ikka, ja väsinud oli ta tõepoolest. Ta pea valutas. Ta selg valutas. Ta oli omadega nii läbi, et tahtis minna õhtusööki ära ootamata kohe voodisse. Ema muidugi palus teda ... Ta istus laua äärde. Ja järsku helises telefon. Helistas  Alice'i boyfriend! Kutsus tantsima! Alice'i silmad lõid särama. Silmapilk oli ta tuju hea. Ta tormas trepist üles oma tuppa, pani selga oma helesinise lemmikkleidi ning tantsis kella kolmeni öösel. Ning kui ta lõpuks koju jõudis, polnud ta põrmugi väsinud, vaid nii elevil, et uni ei tahtnud kuidagi tulla.    Oli Alice kaheksa tundi varem tõepoolest nii kurnatud, nagu tema väsinud näost ja käitumisest oleks võinud järeldada? Loomulikult oli. Ta oli väsinud seetõttu, et ta töö - ja võib-olla  ka igav elu - oli ta ära tüüdanud. Niisuguseid Alice'eid on miljoneid. Võib-olla olete teiegi üks neist.    Tõsiasi, et emotsionaalne häälestus on tavaliselt palju sagedasem väsimuse tekitaja kui füüsiline kurnatus, on hästi teada. Mõni aasta tagasi avaldas filosoofiadoktor Joseph E. Barmack ajakirjas Archives of Psychology ettekande eksperimentidest, mille tulemused näitasid, et tüdimus tekitab väsimust. Dr. Barmack viis grupi üliõpilastega läbi rea katseid, mis katsealuseid eriti ei huvitanud. Ja tulemus? Üliõpilased tundsid väsimust ja muutusid uniseks, kurtsid peavalu ja pinge üle silmades, ärritusid kergesti. Mõningatel juhtudel tekkis neil isegi seedehäireid. Oli see puhas "fantaasia"? Ei. Katsealuste ainevahetuse kontrollimisel selgus, et tüdimuse korral vererõhk langeb ja hapniku tarbimine väheneb; ainevahetus aga reguleerub taas kohe, kui töö on meeldiv ning sellest tuntakse rõõmu.    Kui me teeme midagi, mis meid väga huvitab, väsime me harva.  Näiteks sõitsin ma hiljuti puhkama Kanada Kaljumäestikku Louise'i järve äärde. Mitu päeva püüdsin ma Korallijões forelle, rajades enesele tee läbi võsa, mis ulatus mul üle pea. Komistasin puunottidele ja võitlesin mahalangenud puudega, mis mu teele ette jäid. Ja ometi ei tundnud ma ka pärast kaheksatunnist rännakut end põrmugi väsinuna. Miks? Sellepärast, et see oli minu jaoks uus ja erutav kogemus. Mul oli tunne, et olin korda saatnud midagi suurt: saanud jagu kuuest suurest forellist. Kuidas oleksin ma  aga end tundnud juhul, kui kalapüüdmine oleks pannud mind igavlema? Pärast pingutavat tegevust seitsme tuhande jala kõrgusel merepinnast oleksin olnud täiesti kurnatud.    Isegi nii pingutava spordi harrastajaid, nagu seda on mägironimine, võib tüdimus väsitada palju suuremal määral kui füüsilised pingutused. S. H. Kingman, Minneapolise farmerite ja masinatööliste hoiupanga juhataja, rääkis mulle ühest juhtumist, mis on siinkohal suurepäraseks näiteks. 1943. aasta juulis palus Kanada  valitsus alpinistide klubil valida välja instruktorid, kes hakkaksid Wales'i printsi rügemendi sõduritele õpetama mägironimist. Mr. Kingman oli üks väljavalitutest. Ta rääkis mulle, kuidas tema ja teised teejuhid - mehed vanuses nelikümmend kaks kuni viiskümmend üheksa - juhtisid noori mehi mägimatkadel, üle jääliustike ja lumelagendike; ronisid üles mööda neljakümne jala kõrgust kaljuseina, kasutades köisi ja ebakindlaid tugesid. Nad tõusid Michaeli mäetippu, Asepresidendi mäetippu ning veel kahele nimetule  mäetipule Kanada Kaljumäestikus. Pärast viitteist tundi mägironimist olid need suurepärases vormis noormehed (olles enne seda läbi teinud kuuenädalase eriväljaõppe) täiesti kurnatud.    Oli nende väsimus tingitud ehk sellest, et neil läks tarvis lihaseid, mis eriväljaõppe treeningute ajal olid tähelepanuta jäänud? Iga mees, kes teab, mis on eriväljaõpe, naerab nii rumala küsimuse üle! Ei, seda mitte - nad olid kurnatud seetõttu, et olid mägironimisest tüdinud. Nad olid nii väsinud, et  paljud neist jäid silmapilk magama, loobudes isegi õhtusöögist. Aga kas olid väsinud ka teejuhid - neist kaks-kolm korda vanemad mehed? Väsinud küll, kuid mitte kurnatud. Nad sõid õhtust ning olid seejärel veel mitu tundi üleval, vahetades möödunud päeva muljeid. Nende jõuvarud polnud otsas, sest mägironimine huvitas neid.    Kui dr. Edward Thorndike Columbia ülikoolist viis läbi rea eksperimente väsimuse kohta, hoidis ta katsealuseid noormehi peaaegu terve nädala magamata, leides  neile huvitavat tegevust. Pärast pikaajalisi uuringuid olevat dr. Thorndike öelnud: "Töövõime alanemise ainsaks põhjuseks on tüdimus."    Kui te olete vaimse töö tegija, on suur töö hulk harva selleks põhjuseks, miks te väsite. Väsimust võib teis tekitada hoopis tegemata jäänud töö. Tuletage näiteks meelde seda päeva möödunud nädalal, mil teid töö juures pidevalt segati. Vastamata jäid kõik kirjad. Ära jäid kõik kokkulepitud kohtumised. Probleeme tekkis aina juurde. Tol päeval läks teil  kõik viltu. Te ei saanud lõpetatud ühtki tööd - ja ometi tundsite end koju jõudes kurnatuna, lisaks valutas teil kohutavalt pea.    Järgmisel päeval klappis teil töö juures kõik. Te suutsite ära teha nelikümmend korda rohkem kui eelmisel päeval. Ja ometi olite te koju jõudes värske nagu lumivalge gardeenia. Kindlasti olete seda ise kogenud. Mina samuti.    Mida tuleks siit meelde jätta? Seda, et meie väsimuse põhjuseks pole töö, vaid mure, lootuste nurjumine,  meelepaha.    Käesolevat peatükki kirjutades käisin ma vaatamas Jerome Kerni suurepärase muusikali Show Boat uuslavastust. Kapten Andy, laeva "Cotton Blossom" kapten, lausub ühes oma filosoofilises mõtiskluses: "Õnnelikud on need inimesed, kes saavad teha tööd, mis neile rõõmu pakub." Õnnelikud seetõttu, et neis on rohkem energiat ja rõõmsat meelt, nad muretsevad vähem ja tunnevad harvem väsimust. Kui miski teid huvitab, kasutate seda tehes kogu oma energiavaru. Jalutada kümme kvartalit näägutava naisega võib olla palju väsitavam kui kõndida maha kümme miili koos teid jumaldava armsamaga.    Ja siis? Mida te saaksite selles suhtes ette võtta? Üks stenografist, kes töötab ühes Tulsa naftakompaniis Oklahoma osariigis, toimis näiteks nõnda. Iga kuu pidi ta päev-päeva järel tegema maailma kõige igavamat tööd: vormistama leiukohtade rendilepinguid, kirjutama trükitud blankettidele jäetud lünkadesse arve ja andmeid. See ülesanne oli nii tapvalt igav, et ta  otsustas selle enesekaitseks muuta enda jaoks huvitavamaks. Kuidas? Ta hakkas iga päev iseendaga võistlema. Ta luges kokku, mitu blanketti ta täitis hommikupoolikul, ning proovis seda rekordit õhtupoolikul ületada. Iga päeva lõpus liitis ta täidetud lepingud kokku ning püüdis seda arvu järgmisel päeval suurendada. Ja tulemus? Peagi suutis ta päeva jooksul täita suurema arvu neid igavaid lepingublankette kui ükski teine tema osakonna stenografist. Ja mis ta selle eest sai? Kiitust? Ei ... Tänusõnu? Ei ...  Kõrgema ametikoha? Ei ... Suurema palga? Ei ... See aitas tal vältida väsimust, mis tekib tüdimusest. See andis talle psüühilise stimulaatori. Tänu sellele, et tal oli õnnestunud muuta igav ülesanne huvitavaks, oli temas rohkem energiat, rohkem särtsu; ning ta tundis ka vabast ajast palju rohkem rõõmu.    Ma tean juhtumisi, et see lugu on tõestisündinud, sest ma võtsin selle tütarlapse endale naiseks.    Ja nüüd räägin ma teile loo ühest teisest stenografistist, kes  avastas, et kui ta teeb näo, et töö teda huvitab, on tal palju kergem. Ta oli alati oma tööd vihanud. Nüüd enam mitte. See naine oli Vallie G. Golden ning praegu elab ta Illinoisis. Ja siin on lugu, mille ta mulle kirjutas:    "Meie kontoris töötab ühtekokku neli stenografisti ning igaüks meist peab üles märkima mitme inimese dikteeritud kirjad. Aeg-ajalt tuleb meil oma ülesannete täitmisel ette igasuguseid sekeldusi, ning ühel päeval nõudis osakonna juhataja asetäitja, et ma ühe pika  kirja ümber teeksin. Tõstsin protesti. Ma püüdsin talle selgitada, et seda kirja on võimalik parandada ka ilma seda tervenisti ümber trükkimata. Tema aga tähendas mürgiselt, et kui ma seda ümber ei tee, leiab ta kellegi teise, kes on nõus seda tegema. Olin maruvihane! Kui ma aga hakkasin kirja ümber trükkima, tuli mulle järsku pähe mõte, et neid, kes kohe haaraksid kinni võimalusest teha tööd, mida praegu tegin mina, pole sugugi vähe; ning et mulle makstakse palka just nimelt selle eest, mida ma antud  hetkel teen. Mu enesetunne paranes. Siis tuli mulle mõte teha oma tööd nii, nagu tunneksin sellest tõesti suurt rõõmu - olgugi, et ma seda tegelikult jälestasin. Ja siis tegin ma ühe tähtsa avastuse: kui ma tööd tehes kujutlesin, justkui meeldiks see mulle, hakkas see mulle teatud määral tõepoolest meeldima. Ma avastasin ka tõsiasja, et töö läheb palju kiiremini, kui ma seda hea meelega teen. Ning kauemaks tööle jääda tuleb mul sellisel juhul palju harvemini. Tänu uuele töössesuhtumisele omandasin peagi hea  töötaja kuulsuse. Kui aga ühe osakonna juhatajal läks tarvis isiklikku sekretäri, pakkus ta seda kohta mulle - kuna tema arvates tegin ma nurisemata lisatööd, ilma et ma seejuures pahur oleksin olnud. Avastus, missugune jõud võib olla teistsugusel mõtteviisil, oli minu jaoks kohutavalt tähtis," kirjutas miss Golden. "See tegi tõelist imet!"    Miss Golden kasutas sedasama imettegevat "justkui"-meetodit, millest rääkis professor Hans Vaihinger, kelle filosoofia seisnes selles, et tuleb käituda "justkui" me oleksime juba õnnelikud - ja nõnda edasi.    Kui te käitute, "justkui" te oleksite oma tööst huvitatud, muudab see väike näitemäng teie huvi sageli siiraks. Niisugune mõtteviis peletab tihti eemale ka väsimuse, pinged ja mured.    Mõni aasta tagasi tegi Harlan A. Howard ühe otsuse, mis muutis täielikult kogu tema elu. Ta võttis kindlaks nõuks muuta igav töö huvitavaks - igav oli aga tema töö tõepoolest: ta pesi kooli  sööklas nõusid, küüris lette ning jagas jäätist portsudesse. Teised poisid mängisid samal ajal palli või narrisid tüdrukuid. Harlan Howard põlgas oma tööd; et ta aga pidi sellest kinni hoidma, siis otsustas ta hakata uurima kõike jäätisesse puutuvat - kuidas see on valmistatud, missugused on tema koostisosad, miks mõned jäätisesordid on teistest paremad. Ta uuris jäätise keemilist koostist nii põhjalikult, et sai peagi üle kooli tuntuks kui parim keemiatundja. Nüüd hakkas ta toiduainete keemilise koostise  vastu tundma nii suurt huvi, et astus Massachusettsi riiklikku kolledžisse ning spetsialiseerus toiduainete tehnoloogiale. Kui New Yorgi kakaobörs pakkus sajadollarilist auhinda parima töö eest kakao ja šokolaadi kasutamise kohta - auhinda, mida võisid taotleda kõik kolledži õpilased, - kes oli siis teie arvates see, kes konkursi võitis? ... Teil on õigus. See oli Harlan Howard.    Kui selgus, et tööd on leida raske, avas ta eralaboratooriumi oma maja keldrikorrusel Amherstis. Veidi  aega hiljem võeti vastu uus seadus, mis nõudis piimas sisalduvate bakterite arvu kindlaksmääramist. Peagi luges Harlan A. Howard baktereid neljateistkümne Amhersti piimakompanii jaoks ning tal tuli palgata endale kaks abilist.    Kus võiks ta olla küll kahekümne viie aasta pärast? Selleks ajaks on kõik need, kes praegu tegelevad toiduainete töötlemise tehnoloogiaga, kas pensionile jäänud või surnud; nende asemele on aga tulnud noored hakkajad mehed, kes on täis algatusvõimet ja  entusiasmi. Kahekümne viie aasta pärast on Harlan A. Howard tõenäoliselt üks oma ala juhtivaid spetsialiste; nii mõnedki tema klassikaaslastest, kellele ta jäätist jagas, on aga muutunud kibestunud töötuteks, kes kiruvad valitsust, kurtes, et neile pole antud võimalust elus vähimatki saavutada. Ka Harlan A. Howardile poleks ehk elu kunagi seda võimalust pakkunud, kui ta poleks otsustanud igava töö huvitavaks muuta.    Aastaid tagasi oli üks noormees samamoodi tüdinenud üksluisest mutrite  valmistamisest treipingi juures. Selle noormehe nimi oli Sam. Sam tahtis oma töö sinnapaika jätta, ent tal oli hirm, et ei leia uut töökohta. Niisiis polnud tal sellest igavast tööst pääsu, ning ta otsustas selle huvitavaks muuta. Ta hakkas enda kõrval töötava treialiga võistlema. Üks pidi maha lihvima poltide konarused, teine aga andma poltidele teatava kindla läbimõõdu. Aeg-ajalt vahetasid nad omavahel kohad, et näha, kumb neist suudab rohkem toota. Töödejuhataja, kellele Sami kiirus ja täpsus muljet  avaldasid, andis talle peagi parema töökoha. See oli tema karjääri algus. Kolmkümmend aastat hiljem sai Samist - Samuel Vauclainist - Baldwini veduritehase president. Ta oleks aga võinud terveks eluks mehaanikuks jääda, kui ta poleks otsustanud igavat tööd enda jaoks huvitavaks muuta.    Kuulus raadiokommentaator H. V. Kaltenborn rääkis mulle kord, kuidas tema igava töö huvitavaks muutis. Kahekümne kahesena võttis ta ette merereisi üle Atlandi ookeani nuumhärgi vedaval laeval, söötes ja  jootes oma sõidu eest tasumiseks loomi kogu reisi vältel. Pärast jalgrattamatka mööda Inglismaad jõudis ta Pariisi, näljane ja kurnatud. Olles viie dollari eest pantinud oma fotoaparaadi, pani ta New York Herald'i Pariisi väljaandesse kuulutuse ning sai stereoskoopide müüja koha.    Niisiis alustas Kaltenborn Pariisis nende mehhanismide kodumüügiga - ning ei osanud seejuures sõnakestki prantsuse keelt. Kuid juba esimese aastaga teenis ta komisjonitasuna viis tuhat dollarit, aasta  lõpuks oli ta muutunud üheks kõige kõrgemat palka saavaks müügiagendiks tervel Prantsusmaal. H. V. Kaltenborn rääkis mulle, et see kogemus aitas tal endas arendada eluks vajalikke omadusi niisama suurel määral nagu iga aasta Harvardi ülikoolis. Mis puutub enesekindlusesse, siis tema sõnul oli tal pärast kõiki neid katsumusi tunne, et kui tarvis, võib ta müüa prantsuse koduperenaistele maha ka kongressi istungite protokollid ...    See kogemus aitas tal põhjalikult tundma õppida  prantslaste elulaadi; hiljem oli tal aga neist teadmistest Euroopa päevasündmuste kommenteerimisel tohutu kasu.    Kuidas tal õnnestus saada vilunud müüjaks, ilma et oleks osanud prantsuse keelt? Ta lihtsalt õppis pähe tööandja poolt perfektses prantsuse keeles kirjapandud teksti ning kasutas seda kauba müümisel. Näiteks helistas ta uksekella, koduperenaine tuli uksele ning Kaltenborn hakkas oma päheõpitud kõnega pihta, soovitades oma kaupa nii jubeda aktsendiga, et see oli lausa naljakas.  Ta näitas perenaisele oma pilte, ning kui viimane temalt midagi küsis, kehitas õlgu ning lausus: "Ameeriklane ... ameeriklane." Seejärel võttis ta kaabu peast ja osutas sõrmega suurepärases prantsuse keeles kirjapandud kõnele, mille ta oli kleepinud kaabu põhja. Koduperenaine pahvatas naerma ja Kaltenborn samuti. Seejärel näitas ta naisele veel mõningaid fotosid. Kui ta sellest mulle jutustas, tunnistas ta, et see töö polnud tema jaoks sugugi kerge. Ta oli sellega hakkama saanud ainult tänu sellele, et oli  kindlalt otsustanud oma töö huvitavaks muuta. Igal hommikul läks ta enne kodust lahkumist peegli ette ning pidas endale maha ergutuskõne: "Kaltenborn, kui sa tahad süüa saada, siis pead sa seda tegema. Ja kuna sa pead seda nagunii tegema - miks siis mitte teha seda hea tujuga? Miks ei võiks sa iga kord uksekella vajutades endale ette kujutada, et oled näitleja, kes seisab prožektorite valguses ning kogu publiku tähelepanu on üksnes sinul. Lõppude lõpuks on see, mida sa teed, täpselt niisama naljakas nagu see, mis sünnib laval. Miks siis mitte teha oma tööd naudinguga, täis entusiasmi?"    Mr. Kaltenborn rääkis, et need igahommikused ergutavad kõned aitasid tal muuta vihatud ülesanne seikluseks, mis oli üheaegselt nii meeldiv kui ka tulutoov.    Kui ma Kaltenbornilt küsisin, kas tal on mõni hea nõuanne neile noortele ameeriklastele, kes tahavad elus edasi jõuda, sõnas ta: "Tehke igal hommikul endale peeglis silma. Me räägime küll sellest, kui tähtsad on  igahommikused võimlemisharjutused, mis äratavad meid üles poolunest, milles paljud meist sel ajal ringi kõnnivad. Palju rohkem on meile aga hommikuti tarvis hinge ja vaimu virgutavaid harjutusi, mis paneksid meid tegutsema. Pidage enesele iga päev üks ergutav kõne."    On ehk endale ergutuskõne pidamine tobedus, teesklus ja lapsikus? Ei, vastupidi - see on üks mõistlikumaid soovitusi, millele tugineb kogu psühholoogia. "Meie elu on selline, missuguseks me ta oma mõtetega muudame."  Neis Marcus Aureliuse sõnades on tänapäeval niisama sügav tõde nagu kaheksateist sajandit tagasi, kui ta nad oma raamatusse Mõtisklused kirja pani. "Meie elu on just selline, missuguseks meie mõtted ta muudavad."    Vesteldes iseendaga mitu korda päevas, võite te panna end mõtlema julgeid ja õnnelikke mõtteid, mõtteid, mis sisendavad usku enesesse ja toovad teile hingerahu. Kui te räägite endale asjadest, mille olemasolu eest te peate tänulikud olema, tekib teil ülev meeleolu  ning tahtmine laulda.    Kui te mõtlete positiivseid mõtteid, ei tundu teile ükski töö enam vastumeelne. Teie ülemusele on samuti kasulikum, et teile teie töö meeldib - see toob talle sisse rohkem raha. Unustage aga praegu see, mida tahab teie ülemus. Mõelge ainuüksi sellele, kuidas te ise saate kasu sellest, kui teie töö teid huvitama hakkab. Tuletage meelde, et see võib kahekordistada rõõmu, mida elu teile pakub, sest ligi poole oma ärkveloleku ajast saadate te mööda töö juures, ning  kui te oma tööst rõõmu ei tunne, ei oska te seda võib-olla kunagi kusagilt leida. Pidage meeles, et huvi, mida te tunnete oma töö vastu, pühib teie peast mured minema ning võib aja jooksul tuua teile parema töökoha ning kõrgema palga. Ja isegi kui seda ei juhtu, vähendab huvi töö vastu miinimumini teie väsimust ja te võite ka puhkusest suuremat naudingut tunda.