See raamat pani mind väga mõtlema. Eriti just selles võtmes, et olen ju isegi kuulnud palju "nõuandeid" a la vits peab ikka kapis olema, imikul PEAB laskma üksi nutta et ta ei hakkaks vanemaid manipuleerima, et väike pepulaks ei tee midagi ja tutistamine niisamuti. Tunnistan, et olen üks  kord ühele oma lapsele pepulaksu andnud ja senini tunnen ennast sellepärast äärmiselt viletsalt. Mõttetu käitumine, mis ei muuda mitte kuidagi lapse olemist või käitumist. Selle asemel nägin umbes pool tundi hiljem, kuidas kaksikud mõnuga üksteisele lakse äsasid. Niiet…ei enam. Ma vähemalt loodan.