Sissejuhatuseks pean kohe ütlema, et minu arvamust mööda pööravad venelannad oma  väljanägemisele ja ilule sootuks enam tähelepanu ning on igapäevaselt rohkem hoolitsetud ja naisemad, kui eestlannad.    Eile siis sain oma teooriale taas kord kinnitust, kui lapsega arstil käies täpselt selline teisest kabinetist välja marssis. Ei aidanud seejuures mu samal hetkel kolinal trepist alla kukkunud enesetunnet parandada ka kiire võrdlev analüüs, mille käigus sai juba minuti jooksul enam kui selgeks, et ka meie lapsed erinevad temperamendilt nagu öö ja päev. kusjuures "ka" ei tähenda  siin kohal kindlasti mitte seda, et mina enda arvates suisa öö välja nägin:)    Kui Luisa Värk Nipiraamatus ei saa aru, miks väiksete lastega emad oma välimuse käest ära lasevad, ajal mil peaks end just eriliselt kenaks sättima, siis mina saan aru küll. seda saab öelda naine, kellel on esimese lapsega "vedanud". Luisa lihtsalt ei tea, mis tähendab, kui esimese kahe ja poole kuu jooksul on tegemist, et lapse kõrvalt endale teevettki keeta.  See selleks. Loomulikult võib siin öelda, et  loll, kes vabandust ei leia. Seda enam, et kahjuks ei paista sellised "pahad" turvatoolis kaasa kõlkuvad lapsed kõrvaltvaatajale kuidagi teistsugused, kui need "head". Kui just toolile vastavat märget ei pane, no näiteks - kuri laps:)    Igal juhul....tolle Venelanna laps kuulus nende "heade" laste hulka, kellega võid ette võtta enam vähem mida tahad ja tema ikka naeratab. tõsta ta siis püsti, istuli või pane pikali - laps suurt ei liiguta. Ikka ainult naeratab. Sulle ja teistele.  Vaatasin  ja kadestasin, kuidas Venelanna oma last riietas. Pani tolle lihtsalt pikali ja hakkas siis ülima põhjalikkusega last pakkima ja kinni nööpima. Kui beebs selle aja jooksul korra kätt liigutas, siis tõstis Venelanna üllatunult kulme ja hüüatas: žarko ,što li? tõ tak aktivnaja!?!?  Laps "valmis", sättis Venelanna veel ennastki ja kõige tipuks pani selga imeilusa lühikese pruuni kasuka. Kubujuss samal ajal aina ootas kannatlikult ilusa ema järele. Seejärel haaras Venelanna oma nii umbes  üheksakuuse lapse, kes suuruselt enam vähem pool teda moodustas, puusale ja tippis oma ülikõrgetel tikkkontsadel enesekindlalt uksest välja.    Sel hetkel läks mul uuesti paremaks. Seda enam, et enne vist jäi ütlemata, et ka mu elukaaslane oli meiega kaasas:)    Aga midagi head ma ometi Venelannalt ka teada ja targemaks sain:)    Esiteks sain iseenda jaoks kinnitust, et ise ei viitsiks naljalt selliseid kontsi kanda isegi siis, kui mul selleks ka kuhjaga aega jaguks.    Teiseks, vot teiseks on nii, et kui nüüd Iti mulle kõvahäälselt näiteks riidepanekul vastupanu osutab ja üleüldse jaurama kipub, siis vaatan talle konkreetselt silma ja ütlen vastuvaidlemist välistaval toonil - terpii:)