Oma ümbruse plõksu tegijaid ei pane me tähelegi, aga hädaldame ja leiame, et maailm püsti hulluks  läinud, kui mõnel ameerika poksivõitlusel paar meest saanud südamerabanduse. Kas ei või ometi seda asja vaadata ka teisest küljest ja küsida: mõne asi kui paar südamehaiget kärvasid? Küllap nende kaasaelamise võitlusrõõm seda tasus! See on julm? Nii, võitlusrõõmust langemine on meile julm - degenereerumine ja enesetapp aga mitte? Seda me hellitame, seda me haletseme. Küsimusele, mis idee neile meeldib Ellu Komeldi eluloos, ainult paar ankeedi vastust kõlasid (nagu Nietzschelgi): - parasiitide enesetapp,  surm rutem kui muidu! Kuid muidu ja üldiselt, oleme vist ise liig jõuetud, sellepärast meeldib meile nii see kaasaelamine haletsustega ja jõuetustega (ja muidugi seejuures mitte armastav, kristlikult tõstev kaasaelu) ja hirm või "ebaesteetilise" tunne kõige jõulisema puhul. Sellepärast ei näi meile pingutlev sportlane ilus. Võitlus ei näi meile ilus! Ja võitluse surm veel vähem. Kas meie, raugad, oskame kujutellagi seda vikingite barbaarset jõudu, mis põledes eluarmust ja jõust ometi lahingus naer­des suri?  Küllap seda võisidki vist ainult germaani vikingid, mitte meie "vikerlased". Sest kuidas neil muidu võiksid olla nii vedelad, poolvenelasest pojad ?