Ühel hetkel polnud tänaval enam nii palju inimesi kui enne. Tuled akendes hakkasid kustuma ning tänavatele ilmusid öised hallid varjud. Ma ei saanud  enam oodata. Pidin koju minema. Tõusin aeglaselt pingilt ning võtsin oma koolikoti sangast tugevalt kinni. See andis mulle omamoodi jõudu. Hoidsin pilku ikka veel oma toa aknal, kuid ei midagi. Mikaeli polnud koju tulnud. Ta oli 17 aastane ja tõenäoliselt oli tal turvaline koht, kus täna öösel olla. Erinevalt minust oli tal palju sõpru. Mina eelistasin rohkem omaette hoida. Mul polnud erilist vajadust kellegagi rääkida. Ma polnud ka päris erak, aga selline vaikne. Õnneks polnud mul koolis sellepärast  probleeme. Kõik olid harjunud minuga. Ma ei puudutanud kedagi ja nemad ei torkinud mind. Kui juhtus, et klassi tuli keegi uus ja püüdis mind kiusama hakata, lõpetati see üsna kähku. Ma arvan, et teised teadsid kuidas ma elan. Või neil oli sellest vähemalt mingi aimdus. Õpetaja pidi ju ometi midagi teadma. Ma ei teadnud kui palju. Igatahes piisavalt, et mulle välja rääkida koolis lõunasöök. Samuti sain ma käia klassiekskursioondel ja teistes kohtades, kus ülejäänud käisid. Ma olin ammu loobunud mõttest, et kes  võiks selle kõik kinni maksta ja kuidas see võimalik on. Ma lihtsalt ei mõelnud selle peale enam.