Ühel ilusal päikselisel laupäeval istusid kaks liibukates naist hõbedasse Mercedese sportautosse, et koos jõeäärsele rajale jooksma minna. Üks neist oli maratoonlane ja teine lihtsalt.. Liina.    Nüüd võite ette kujutada, millega täna riskisin - tegin oma siinse pereemaga koos trenni. Esimesed 2 kilomeetrit tõmbas ikka kopsu kinni küll. Tema tempo on ju hoopis midagi muud, ma olen lihtsalt sörkija ja tema võib vabalt selles tempos 42km läbida. Tõmbasime veits tempot alla, kuid väga lihtsalt need esimesed 5km ei möödunud. Seejärel nagu imeväel oli järsku hingamine rütmis, ajasime ilusti juttu ja nii möödusid ka järgmised 5km. Tänase päeva saavutus, 10km jooksutrenni. Minu tavaline taks  jääb nii max 8km piiridesse, kuid tunne, et tegelikult suudan ka rohkem läbida ja ilma suuremate probleemideta, on mõnus. Arvestades, et maratoonlane tegi tempot (noh, tema jaoks oli see nagu soojendus), taastusin üllatavalt hästi ja pulsiga ka mingeid probleeme polnud. Aga pean tunnistama, et mõttetöö blokeeris küll ära. Pärast kodus polnud väga lihtne vestlust pidada, mõte nagu üldse ei liikunud. Peale väikest lõunasööki ja šokolaadi söömist diivanil lebotades hakkas ka aju uuesti tööle.    Ei  teagi, millal viimati 10km jooksin, võibolla oli see 3-4 aastat tagasi SEBi üritusel. Tavaliselt ma ju kilomeetreid ei mõõda, vaid aega. Aga tänane "saavutus" andis indu küll, et ikka edasi areneda. Nagu pereema ütles, et kui ma jäängi vaid seda 7-8km koguaeg samas tempos jooksma, ei toimu edasiminekut. Tean, tean. Nüüd on esimene eesmärk hakata tempot tõstma ja seejärel kilomeetreid. Maratoonlase nõuannet peaks kuulama, tal ikkagi 20 aastat treeningstaaži, ma pole selle kõrval mitte midagi ära teinud.    Vabandan, et tänane postitus nii trennikeskne oli, aga eks see ole rohkem sissekanne mulle endale ja ehk paari kuu pärast saan arengut ning emotsioone võrrelda. Itaalia elab muidu hästi, päike paistab siin ja nägin täna õitsevaid nartsisse. Homme puhkan, päriselt, jõusaal on ka suletud..