Kurekolmnurgad mööduvad sinust madallennul, peaaegu su juukseid riivates. Lähevad, kaebed nokas, ja nende minek on nukker. Paitad hajameelselt peos tee äärest korjatud kastanimune. Need on siledad ja jahedad nagu suudlusootel huuled. Sul tekib tunne, et sa oled juba tükk aega unustanud elada. Oled ainult elus olnud. Püüad lehtede sees sobrades unustatud elu üles leida - ja leiad peotäie kilde. Nopid need ohates jopitaskusse, et üritada need hiljem kokku liimida. Tead juba ette, et  kleepimiskohad, õigemini armid jäävad välja paistma. Lõpuni. Ja haiget tegema.