Pilt pole üldse hea. Vormid kujutisel on ähmasevõitu, asjade piirjooned pole täpsed vaid sulanduvalt kergelt üksteisesse. Kõik tundub veidi kahekordne. Õige natuke.  Täpsuse puudumine muudab ruumilise taju umbkaudseks. Vahel põrkan kokku asjadega mis tundusid veel kaugel olema. Midagi mis tundub lausa käeulatuses olema, on pingutustele vaatamata kättesaamatu. Pilt on hall ja määrdunud. Kui ta kogu aeg selline oleks, ega siis teaks paremat tahtagi. Kuid vahel on kõik filigraansuseni säravselge. Enda asukohta ruumis saab määratleda millimeetri täpsusega, sest, noh, asjade suurused ja kaugused on lausa käegakatsutavad. Ja mitte ainult väliselt vormilt. Ka nende raskus, faktuur,  struktuur ja see kuidas nad puudutamisel tunduvad, on ülimalt selge. Iga valguslaik ja lõhnapuhang omab täpset asukohta ja tähendust. Olen mõelnud. Miks on see nii?  Aga ega siin midagi keerulist polegi. Vahel ma lihtsalt pole kohal. Olen tulevikus. Seal kus minu plaanid ja kavatsused peaksid realiseeruma, või kus arvan ihaldatut saavutavat. Mõnikord jälle minevikus. Veel kord läbi elades hetki mis hinge soojendavad, või otsides haiget teinud vigade algust. Vahel olen hoopis teises maailma paigas.  Seal kus tahaksin olla.  Hea pilt on vaid siis kui olen siin ja praegu.