Nii kuulub ratifitseeriva organi pädevusse rahvusvahelise õigusega tagatult otsustusõigus küsimuses, kas leping jõustada või mitte. Ratifitseerimine on aga toiming, mis on vajalik lepingu jõustamiseks rahvusvahelisel tasandil. Lepingu sõlmimisel omab tähtsust aga ka põhiseaduslike institutsioonide vaheliste ülesannete jagamine ning nende  vahekord siseriikliku aspektina. Kas riigipea kui riigi esindaja rahvusvaheliselt tagatud otsustusõigus on ülekantav ka siseriiklikusse õigussüsteemi? Riikides, kus ratifitseerivaks organiks on otseselt parlament, puudub presidendil ilmselt lõpliku poliitilise otsustuse võimalus. Neis riikides, kus parlament aga lubab, kiidab heaks (sõltuvalt kasutatavast terminist) lepingu ratifitseerimise, kohtab tõlgendust, mille järgi parlament nõusolekut andes ei osale lepingu sõlmimise ja ratifitseerimise riiklikus  aktis, vaid tema sekkumine lepingu sõlmimise käiku kujutab endast lihtsalt lepingu kehtivuse tingimust siseriiklikus õiguses. Niisugune tõlgendus on omaks võetud näiteks Kreekas. Sellest järgneb loogiliselt, et peale parlamendi antud nõusolekut võib president otsustada ka lepingut mitte ratifitseerida. Soomes, kus parlamendi antud nõusolek on tõlgendatav kui mitte üksnes lepingu kehtivuse protseduuriline tingimus vaid autorisatsioon täitevorganile leping ratifitseerida. Siiski ei ole valitsus juriidiliselt  kohustatud kasutama talle antud luba. Lepingu ratifitseerimise kuulumisel täidesaatva võimuorgani pädevusse - kui poliitilise suhtlemise teostamine - võib täitevorgan seega sageli peale parlamendi loa saamist siiski keelduda lepingu jõustamisest riigi suhtes või teha seda alles vägagi pika ajavahemiku möödumisel: ta omab diskretsioonilist võimu lepingu jõustamise momendi valiku osas ja võib hoiduda ratifitseerimisest puhtpoliitilistel kaalutlustel.    Kuigi lepingute jõustamine rahvusvahelisel  tasandil on riigipea funktsioon, mida ei mõjuta ka riigi parlamentaarne korraldus, võib siiski siseriiklik võimude jaotamine järgida riigi valitsemisvormi. Seega võib ka põhiseaduse § 121 loetletud lepingute ratifitseerimise omistamine Eesti riigipeale (või valitsusele?) tuua kaasa sisulise poliitilise otsustuspädevuse teatava ümberjaotamise parlamendi ja täitevvõimu vahel, kui kehtivas õiguses ei täpsustata parlamendi poolt vastu võetud seadusandliku akti siduvuse ulatust. On selge, et parlamentaarses  valitsemismudelis, mille on valinud ka Eesti, on riigipea poliitiliste otsuste tegemise võimalus vägagi piiratud.     Kuid ka kehtivas õiguses eksisteerib Eesti riigipeal võimalus vastavalt põhiseaduse §-le 107 jätta Riigikogu poolt vastu võetud välislepingu ratifitseerimise seadus nagu iga teinegi seadus välja kuulutamata ning saata ta motiveeritud otsusega parlamenti tagasi. Seega ei suurendaks ka kavandatav muudatus praktiliselt presidendi kompetentsi.    Et vältida erinevate võimude vahelise  tasakaalu kadumist ja Riigikogu poolt menetlemata välislepingute ülimuslikkust Riigikogu poolt vastu võetud seaduste ees, peaks ka võimalikul põhiseaduse muutmisel ratifitseerimisõiguse andmisel presidendile kehtima põhimõte, et president ratifitseerib vaid Riigikogu poolt kinnitatud välislepinguid. Vähemalt käesoleva peatüki raames mõiste "ratifitseerimine" asendamine näiteks Eesti põhiseaduslikele traditsioonidele vastava "kinnitamisega" säärase lahenduse ka tagab.    Kui aga nimetada  parlamendi poolt põhiseaduses ette nähtud protseduuriline sekkumine riigile rahvusvaheliste kohustuste võtmisse ratifitseerimise asemel mõne muu nimega, tekib küsimus põhiseaduses presidendi pädevuse välislepinguid ratifitseerida otsesõnu fikseerimise vajalikkusest. Paljudes välisriikide põhiseadustes vastavasisuline säte ka leidub. Siin tuleb lähtuda mõiste "ratifitseerimine" kahest mõõtmest, mida sisustavad kaks erinevat protseduurilist toimingut: esiteks siseriiklik akt, mis seisneb pädeva riigiorgani  (riigipea) kinnitavas otsustuses ning mida võib kutsuda ratifitseerimiseks konstitutsioonilises tähenduses; ning teiseks rahvusvaheline protseduur, mis jõustab lepingu rahvusvaheliselt ratifitseerimiskirjade vahetamise, deponeerimise või ratifitseerimisest teadustamise läbi. Siin tuleks omaks võtta, et Eesti põhiseaduse § 78 punkt 6, mille järgi president "kuulutab välja seadused vastavalt põhiseaduse §-dele 105 ja 107 ning kirjutab alla ratifitseerimiskirjadele", vastabki ratifitseerimisele  konstitutsioonilises tähenduses. Ta teeb seda viisil, mis avab vastavalt parlamentaarsele riigikorraldusele presidendi puhtformaalse rolli rahvusvaheliste lepingute sõlmimisel. Ei kasutata ju siin mitte mõistet "ratifitseerimine", millesse võiks laiendava tõlgenduse korral haarata ka sisulise otsustuse tegemise pädevuse, vaid sõnastatakse presidendi funktsioon tema kohustusena ratifitseerimiskirjale alla kirjutada. vajadus kajastada põhiseaduses aga ka riikidevahelised protseduurid ratifitseerimise välise mõõtmena ilmselt  puudub, sest kui lähtuda põhimõttest, et põhiseadus peaks fikseerima avaliku võimu teostajate otsustusmehhanismid ja pädevused siseriiklikul tasandil, siis piisab, kui käsitlemist leiab parlamendi pädevus leping ratifitseerida ning presidendi (formaalne) kinnitus lepingule. Põhiseadus ei pea aga fikseerima rahvusvahelise õiguse poolt reguleeritavaid küsimusi, milliseks on ka rahvusvahelise lepingu jõustamine rahvusvahelisel tasandil kohaste formaalsustega.    Denonsseerimiseks  nimetatakse lepingupoolest riigi kompetentsete ametivõimude poolt vastu võetud protseduurilist akti, et vabastada end rahvusvahelisest lepingust tulenevatest kohustustest. Siin on tegemist vastupidise protseduuriga ratifitseerimisele, nn. contrarius actus'ega.     Eesti põhiseadus on pidanud vajalikuks ära mainida mõlemad toimingud. Kui asendada sõna "ratifitseerimine" terminiga "kinnitamine", kas peaks säilima ka denonsseerimise mainimine põhiseaduses ning sätestatama, et Riigikogu  kinnitab samuti lepingu denonsseerimise?    Esiteks pakub huvi küsimus, kas üldse peaks denonsseerimise protseduur olema analoogiline ratifitseerimisele, s.t. kas peaks lepingu denonsseerima samuti Riigikogu (alternatiiv - kinnitama denonsseerimise)? Kui lähtuda denonsseerimisest kui actus contrarius'est ja pidada kinni põhimõttest, et akti kehtivuse lõpetamine toimuks samas korras, mis akti väljaandmine, on vastus jaatav. Riikide praktikas kohtab aga ka lahendit, mil sõlmimiseks parlamendi nõusolekut nõudva lepingu denonsseerimiseks või lepingu sisu kohta klauslite tegemiseks pole parlamendi nõusolekut vaja. Niisuguse lahendi on valinud Soome, Kreeka, Malta ja Norra. Kui käsitleda seadusandja poolset kinnitamist kui ratifitseerimise otsustamise jätmist täitevorganile, on täitevorganil juba algusest peale olnud 2 võimalust - leping ratifitseerida või riiki lepinguga mitte siduda. Sellest lähtuvalt ei oleks lepingu denonsseerimise kinnitamine parlamendi poolt otseselt vajalik.    Siin tuleb jällegi arvestada Eestile iseloomulikku konstitutsioonilist lahendit. Kui paljudes teistes maades on seadusandja poolt rahvusvahelise lepingu kinnitamisel ratifitseeriva täidesaatva võimu jaoks lubav tähendus, mis väljendub asja lõpliku otsustamise lubamises lepingut sõlmivale riigiorganile, siis Eestis otsustab parlament ise lepingut ratifitseerides asja positiivselt, jättes täidesaatvale organile vaid formaalsuste sooritamise lepingu jõustamiseks. Sellisele seisukohale tuleb asuda, lähtudes  eelpoolkäsitletud ratifitseerimise mõistest ja sisulisest tähendusest. Kui käsitleme ratifitseerimist kui kõrgeima välislepinguid sõlmiva riigiorgani poolt tahte väljendamist sõlmida leping ja võtta riigile teatavasisuline kohustus, siis praegu ongi lepingu sõlmimise tahet väljendavaks aktiks Riigikogu poolt vastuvõetud välislepingu ratifitseerimise seadus. Riigipea võib ju kasutada talle siseriikliku seadusandliku pädevusena ratifitseerimise seaduse väljakuulutamata jätmist, kuid otseselt lepingu sõlmimise üle  tema poliitiline otsustus ei ulatu. Kehtivas Eesti riigiõiguses võiks kõne alla tulla tõlgendus, mille järgi rikuks seega täidesaatev võim lepingut denonsseerides Riigikogu poolt vastuvõetud ratifitseerimise seadust. Ilmselt sellisest loogikast lähtudes ongi seadusandja formuleerinud välissuhtlemisseaduse § 29, mille järgi "ratifitseeritud välislepingu denonsseerimise, lepingust väljumise või lepingu kehtivuse peatamise otsustab Riigikogu, muude välislepingute lõpetamise, nendest väljumise või nende kehtivuse peatamise aga Vabariigi Valitsus."    Põhiseaduse terminoloogia korrastamise ja muutmisega ei pea tingimata kaasnema välislepingute kehtivust mõjutavate protseduurinõuete sisuline muutmine või põhiseadusest väljajätmine. Ometi peab siinkohal märkima, et põhiseadus ei ole nii ratifitseerimise kui denonsseerimise väljatoomisega siiski ammendavalt viidanud juriidilistele aktidele, mis on suunatud välislepingu kehtivuse mõjutamisele. Seega täiendab põhiseadust selles osas välissuhtlemise  seaduse § 29, mille järgi Riigikogu otsustab peale ratifitseeritud välislepingu denonsseerimise ka lepingust väljumise või lepingu kehtivuse peatamise.