Ma ei mäleta, kust või kelle käest ma seda esmakordselt kuulsin, aga ma olen viimasel nädalal toda mõtet hästi  palju peas edasi-tagasi keerutanud: kuidas kõikvõimalikke kehalisi vaevusi mõõdetakse raseda naise puhul nii erinevalt "tervest, normaalsest inimesest".    Kui keegi iiveldaks ja oksendaks sama palju ja sama kaua, kui halva loosiõnnega rase esimesel trimestril, siis ta pandaks pikema jututa haiglasse - aga kuna ta on lapseootel, siis kokkuvõtlikult on suhtumine "suck it up, sister", kuna see on, noh, rasedus. Et pole midagi teha.    Kui keegi koguks sellisel kiirusel vedelikku ja kaalu,  nagu halva loosiõnnega rase viimasel trimestril, siis ta pandaks sama pikema jututa haiglasse kui iiveldaja/oksendaja - aga ka tema puhul on kehahäda lihtsalt raseduse kõrvalnäht, nii et "suck it up, sister".    Ja neid asju, mis rasedal lihtsalt "juhtuvad", aga muul elanikkonnal oleks märk mingist ilgest kehalisest probleemist, on ju lõputult. Ptüi-ptüi-ptüi, mul endal läheb küll ütlemata kergelt ja olen ikka veel üsna õnnelikult ringikepslev tegelane, mingit häda ei kurda, eriti ;), aga teiste  naiste pealt saab kuulda/näha laia kaarega, mida kõike neil juhtub ja mille kohta kehitatakse õlgu, et, noh, rasedus ju.    ***    Aga vot eelmisel nädalal ma käisin elamisloa tervisekontrollis, eksju.    Uriiniproov näitas tibakest suhkrut ja medõde kehitas kohe õlgu, et "oi, ma ei tea, kuidas immigratsiooniamet sel selle läbi laseb..." Ega ma väga üllatunud ei olnud, päev varem oli ämmaemand öelnud, et vereproov tuli tagasi kõrgema suhkruga ja on vaja glükoositaluvuse testile  minna - kuhu ma, muideks, 10 minuti pärast lähengi - ja ma kehitasin medõele õlgu vastu, et kui on suhkur, siis on suhkur, praegu ja kohe ei saa ma sinna ju mitte midagi parata.    Aga siis mulle seletati, kuidas veresuhkru korral ma peaks minema Dunedinisse, kus mind pandaks spetsialisti juurde kirja, ja kuidas raseduse lõpuni ma oleks erijälgimisel ja kuidas korra aastas ma peaks käima suhkrut kontrollimas, et äkki on diabeet, ja siis ma läksin omadega natuke lörri. Et miks mina? Ja miks nüüd? Ja  miks, kurat, ma ei võinud teha elamisloa tervisekontrolli kuu aega tagasi, kui kõik uriini- ja vereproovid korras olid? Ja mis siis, kui nüüd jääbki nii?    Õhtul pugesin Martynile diivani peal kaissu ja löristasin nina.    Aga nüüd ma olen nädalavahetuse jooksul natuke asja üle mõelda jõudnud ja...    Teate, see on igatepidi loomulik asjade käik ju, pekki küll. Raseda insuliinivajadus on kaks-kolm korda kõrgem, kui muidu (ja mõni ime siis, ei keha viimasel trimestril ei  jaksa), rasedusdiabeet on, oleneb kellega rääkida, 3-10 % rasedaist naistest ja kui, kurat, immigratsiooniamet helistab mulle kahe kuu pärast, et kallikesed, me ei lase teid selle pärast läbi, et Marial oli veresuhkur korrast ära ja me ei taha tema tervisekulusid tulevikus riigieelarvest katta, siis ma ütlen neile otse ja julgelt, et minge pekki, mida te tahate, kui te mu tervist 30. rasedusnädalal kontrollite!?    Muul ajal ma olen terve nagu purikas, vaadake või eelmist tervisekontrolli tulemust, mis  te aasta tagasi tegite.    Ja halamise teemal, et oi-oi, mis nüüd saab, suhkur on korrast ära, lõpetan ma kah ära. Sest lõppude lõpuks, ma kannan hetkel 30. nädalat last, kes on kogu selle aja minu sees kasvanud ja kasvab edasi kah. Loomulikult mul on kehas igasugu hädasid ja puudujääke kogunema hakanud - aga millegipärast siis, kui ma kaks kuud järjest oksendasin, te keegi ei muretsenud.    Nii et pole praegu ka vaja muretseda.    Over and out. Lähen kliinikusse glükoosi  jooma.