Vaadake, inimene teeb otsuseid. Otsus on kas jaatav või eitav. Ma ütlen: puu on roheline. Ma seon nimelt kaks ettekujutust, puu ja roheline, ning teen seda positiivselt meelestatult. Ma ütlen: sa ei olnud eile minu pool. Siin seon  negatiivselt meelestatud kaks asjaoludele vastavat kujutlust kujutluskompleksiks. Ka ühe sellise otsuse aluseks on hingeelu seisukohast midagi sümpaatiast ja antipaatiast. Jaatavat vastust elatakse läbi alati sümpaatiaga, eitavat vastust aga antipaatiaga. Mitte, et otsuse õigsus põhineks alati sümpaatial või antipaatial, vaid otsuse õigsust elatakse läbi kas sümpaatia või antipaatia kaudu. Ja me võime öelda, et sümpaatia- antipaatia vahel olev kolmas võimalus on samuti selgelt tuntav. See on siis, kui inimene peab  langetama otsuse sümpaatia ja antipaatia vahel. Meie hingeelus ei ole ainult puhtalt sümpaatia või antipaatia, vaid nende vahel toimub skeptiline pendeldamine, mis on ka positiivne seisund. See kõik pole mitte nii eraldatud nagu keha juures, kuna siin on meil tegemist protsessiga ning mitte eristatavate liikmetega, kuigi ka hingeelu liigendub sümpaatiateks ja antipaatiateks ning selleks, mis nende vahel on.