Vittorini oli veendunud, et kirjanduse (ja kirjaniku) ülesanne on maailma interpreteerida, tõtt rääkida, hinnanguid anda, ja seda kõike kirjanduse käsutuses olevate allegooriliste ja sümbolistlike vahenditega. "Vestlus Sitsiilias" ongi just selline tähenduslike tegelaste ja allegooriliste dialoogide popurrii. 10 aastat pärast "Vestlus Sitsiilias" avaldamist kirjutas Vittorini, et selle romaani kirjutamise tingis vajadus tunda end sellena, kes ta tahtnuks olla, ja öelda asju, mille väljaütlemine fašistliku diktatuuri ajal, avalikkuse, kuninga ja duce ees oli riskantne. Seepärast on käesolevas romaanis kõik võimalikud ajaloolised konnotatsioonid teisendatud, mis omakorda toob kaasa lüürilise mõõtme, ning kordamine, sõna foneetilisele väärtusele rõhumine (ehtne luule klausel) loob üleva ja pühaliku, vihjeid täis õhustiku.  Vittorini stiilile iseloomulikud retoorilised kordused on kriitikuilt pälvinud nii kiitust kui ka laitust. Irooniaga pooleks on neid nimetatud peastpõrunu lalinaks ja lingvistiliseks küündimatuseks, samas on jälle imetletud nn vittorinilike korduste sugestiivsust, nende osatähtsust vaheteksti võimendamisel.  Vittorini kasutab kauneid sünesteetilisi metafoore, nagu näiteks tume vaikus, valge maitse, toores õhk... See aga,  niisamuti kui eksperimendid süntaksiga, teenis lihtsat eesmärki: luua olustikust ja meeleolust võimalikult ehe kujutluspilt. Vittorini oskas kirjutada teksti, mis kohati mõjub kui muusika, välkfoto või film.