Olen viimasel ajal suhteliselt võrgust väljas, sest mul pole juba pea kuu aega kodus internetiühendust. Võrku satun suvalistest kohtadest: kellegi poolt külast, kohvikust, raamatukogust, õppehoonetest või antud juhul näiteks Tartu-Tallinn bussist. Mu internetiaja piiratusest tuleneb ka suhteline vaikus siin blogis.  Mõned inimesed on juba nurisenud, et ma ei kirjuta. Teate, teie - ärge nurisege, ja ärge otsige internetist elu, seda ei  ole siin. Minge parem õue, ilusad talveilmad on ju praegu, sellised nagu ma lapsepõlvest mäletan, nagu talv olema peab. Ühel öösel näiteks kolasin ma fotoka ja statiiviga mööda linna ja tegin pika säriajaga pilte.  Veel sellest interneti puudumisest. Olen teadlikumaks saanud oma sõltuvusest - pooled päevatoimingud olid märkamatult internetti nihkunud. Ilma internetita ei tea ma enam, kui palju õues külma on (milleks akna taha  termomeetrit vaja, kui emhi.ee ja meteo.physic.ut.ee annavad põhjaliku statistika ja trendid?), millal bussid sõidavad (buss.tartu.ee), mis telekast tuleb (tv.delfi.ee), millal on mu sõpradel sünnipäevad (orkut.com). Üldse avastasin, et ma eriti ei mäleta ega tea enam midagi ilma wikipediata ja suur osa mõttetegevusest, mälust ja elust leiab aset internetis. Seega, kui elekter läheb ära, olen ma järsku väga loll ja ei mäleta midagi. Niiet interneti puudumine on siiani mulle väga õpetlik olnud. Ma eriti ei  kiirustagi uue ühendusvõimaluse otsimisega.  Internetis käimine on omandanud taas kommunikatsiooniakti vormi. Selleks et internetti "minna" on mul vaja reaalselt füüsiliselt kuhugi minna, mu kodule lähim avatud wifi (minu teada) on Iuridicumis näiteks. Siis tuleb käivitada läpakas, luua ühendus, logida sisse. Teha kõik need toimingud, mis hakkavad unustusehõlma vajuma, kui oled 24/7 online. See on nostalgiline ja äge. Eks kui ära tüdinen, teen omale koju uuesti ühenduse. Seniks - soovin kõigile reaalse  maailma õhku kopsudesse ja lumekrudinat taldade alla.