Tänavast teevad tänava plaanimata ilmingud: maalitud seintega  kangialused, kleepsud, kuulutused ehk tänavakunst. Erinevalt näiteks Vabaduse väljakust on sellele siin oma koht. Tänavaruumi omapära on mitmekesisus, püsimatus ja muutlikkus, mida väljakul harilikult ei kohta, selline kasimatus või taltsutamatus, mis uue värskelt laotud sillutise ära põlgab ning otsib ja leiab kultuuri huumusekihti nurgatagustest. Väljak on valitseva võimu ruum, mis sisendab usku püsivusse ja korda, tänav on vajadusel opositsiooni kants (võrdle: tänavale tulema ehk streikima). Tänav on võimeline  seisma mitmete vaadete eest korraga. Isegi kui tänav on piirav ja puudulik, leiab elujõud selles kasvupinna. Tänavakultuur ja tänavasport toituvad tihti just piirangutest ja allumatusest. Tänavalt leiab asju, mida hoolikalt läbi mõeldud ja planeeritud väljakutelt ja platsidelt ei leia. Seega peitub siin paradoksaalne oht: kui arvestavad ja ettevaatlikud me ka ei oleks tänava olemuse suhtes, on ikkagi paratamatu, et juba tänavast rääkimine, tähendab selle heakodanlikustamist (inglise keeles  gentrification²). Tegu pole seejuures piirkonna, vaid terve tüpoloogia muutmisega.