"Baas 211"......... 33    Tegelikult pole mais teele saadetud konvoisid päris õige  nimetada "evakuatsiooniks".  See oli küll viimane ja olulisim väljarände osa.  Tänu Bormanni jõupingutustele oli juba varem hulk vajalikku saadetud Lõunamandrile. Näiteks uusimad õhusõidukid, sealhulgas reaktiivlennukid, mis kohe- kohe hakkasid lisanduma Luftwaffe relvastusse.  Reichsleiter muidugi ei julgenud oma tegevusest hingatagi, sest sellise lüüasaamispoliitika levitamise eest oleks võinud hoobilt koonduslaagrisse sattuda.  Tegevus toimus Antarktika lennukitegrupi  moderniseerimise egiidi all.  Nendest, ligi 300 õhusõidukist, mis saadeti Antarktikasse, oleks piisanud "Richthofen Air Group"-i komplekteerimiseks 5 kordselt!    Kui jutt juba läks lennukitele, siis tuleks kergitada eesriiet veel ühelt, justkui realiseerimata projektilt.  Transpordilennuk "Junkers 390".  See 6-mootoriline lennumasin omas tohutut lennukaugust. Saksamaa territooriumilt võis see lennuk koos pommidega jõuda USA rannikuni, teine eksemplar võis sooritada lende NSVL ja Hiina kohal,  samuti toimetada delegatisooni Jaapanisse.  Kõik ajaloolased kinnitavad üksmeelselt, et neid hiigelsuuri lennukeid ehitati vaid 2 katseeksemplari. Seejuures ei suuda keegi selgitada fakti, et 1944 aasta suvest tegeles nende gigantide ehitamisega terve väike Tšehhimaal paiknev tehas.  Selle firma dokumentatsioon oli sõja lõpupäevil sõna otses mõttes hävitatud.    Kui hakata "Junkers 390" ajaloos põhjalikumat "kaevama" , tulevad esile mõningad huvitavad üksikasjad.  Näiteks see, et  projekti kureeris Bormann isiklikult, inimene, kes tavaliselt lennunduse vastu huvi ei tundnud.  Viimane asjaolu tekitas suurt rahulolematust ja nördimust Göringis.  Reichsleiter nõudis konstruktoritelt vaid ühte- võimalikult suurt lennukaugust.  Etteantud parameetritega õhusõiduk võis vabalt startida Münchenist ja maanduda "Horst Wesseli" baasis. Tõsi, lennata tuli peaaegu sirgjooneliselt.  Regulaarne ühendus Saksamaa ja Antarktika vahel seati sisse alates 1944 a. septembrist. Selleks ajaks  oli 6-mootoriliste lennukite arvukus tõusnud ca 30 - 40 masinani.  Kõige tõenäolisemalt lennati algul Šveitsi kohal, ületati Hispaania ja peale seda lühimat teed üle Lääne- Aafrika. Lõpuosa kulges ookeani kohal.  Täpseid andmeid ma ei oma, rekonstrueerisin marsruudi lähtudes loogikast ja ühest vähetuntud faktist.  1989 aastal pildistati õhust Aafrika kõrbes poolenisti liivaalla mattunud suure lennuki rususid. Ekspeditsiooni sinna saata ei õnnestunud, sest Lääne- Saharas käis kodusõda.  Otsustades fotode järgi, oli tegemist just "Junkers 390"-ga.    Mida siis viisid endaga kaasa kokkuvarisenud III Reichi impeeriumi allveelaevad?    Esiteks, kõige hinnalisema personali. Pole saladus, et peale Saksamaa kapituleerumist ei leitud paljusid tuntud õpetlasi. Peamiselt oli tegemist inimestega, kes olid ennast tihedalt sidunud natsionaalsotsialistliku režiimiga ning võitjatelt polnud neil midagi head loota.  Kadunud teadlaste hulgas oli biolooge, raketispetsialiste, tuumafüüsikuid,  lennukikonstruktoreid. Nendega koos rändasid välja kvalifitseeritud töölised. Neil kõigil seisis ees "Neu Schwabenlandi" ülesehitamine.    Peale eelnimetatute suundus uutele randadele hulk funktsionääre, sealhulgas ka "Ahnenerbe" liikmeid. Viimased võtsid endaga kaasa palju müstilisi reliikviaid, mis olid kokku kogutud III Riigi ajal.  Mõningatest ma juba jutustasin oma esimeses raamatus. Esemete hulgas oli näites "Saatuse Oda", millega torgati läbi ristilöödud Kristuse süda. Seda iidset oda  loetakse maagiamaailmas üheks kõige võimsamaks esemeks.  Oli seal ka "Püha Graal", mälestus veel iidsemast ajast, millest on teada väga vähe. Kristlikus traditsioonis levitatakse stereotüüpi "Pühast Graalist" kui puidust tassist.  See ei vasta tegelikkusele.  Hitler luges "Pühaks Graaliks" vanade Germaanlaste püha kivi, millele oli ruunikirjas välja raiutud iidsete inimeste tarkused, läbi sajandite.  Ei hakka rohkem üle kordama juba esimeses raamatus kirjeldatut.  Palju suuremat  tähtsust, kui need muuseumieksponaadid, omasid natside valduses olevad uusimad tehnoloogiad.    Pole kaugeltki saladus, et III Reichi teadus arenes tormiliselt ja ületas teiste maade analoogseid saavutusi mitmekordselt.  Paljud ajaloolased arvavad, et kui II Maailmasõda oleks kestnud veel natuke, oleksid Sakslased täiel määral jõudnud realiseerida oma tehnilise üleoleku, ning rebida Liitlaste käest võidu.  Sõja lõpuks olid Sakslased valmis saanud tuumapommid ( fakt, millest siiamaani  rangelt vaikitakse ).  Just natsid olid need, kes esimesena rakendasid massiliselt reaktiivlennukeid.  Just neil õnnestus luua kontinentidevaheline pommitaja, samuti suure lennukaugusega ballistilised raketid.  Kõikidest tehnilistest "imedest" pole siin rääkida mõtet, sellele kavatsen pünendada terve raamatu.  Tahan märkida ainult üht: 1945 aasta kevadeks oli saanud Antarktika baasidest tõeline eeskujuliku sõjatehnika ladu.    Muideks, mitte Ainult Lõunamanner ei omanud natside  tähelepanu. Rühm "Ahnenerbe" liikmeid otsustas jõuda veel ühte sihtpunkit- Tiibetisse.  Just seal paiknes nende arvates salapärane riik Shambala, mida olid paljud kaua ning tagajärjetult otsinud.  See õnnestus võib- olla ainult ühel inimesel.  Tema nimi oli Ernst Schaefer.    ( järgneb )        [Muudetud: 12-14-2009 varjutroll]