"Võtame!" karjus Tiit.  Inimesed pöörasid ennast ära. Kellelgi ei olnud vaja ootamatult välja karanud hullu. Eestlane  ei kriiska avalikus kohas. Ei karju oma rõõmu, kurbust, viha, armastust, vaid hoidis kõike endas, ühes kindlas punktis, kus emotsioon tasakesi loksus ja sisemiselt sooja andis või külmetas.  Terminalis ei olnud palju inimesi. Osad istusid pingil, mõned seisid. Üks tüdruk näris nätsu ja liigutas pead ainult talle kõlava muusika rütmis.Tiit jäi just tema ette seisma, kükitas maha, vaatas tüdrukule silma. Tiidu valge pluus oli keha külge kleepunud, silmad olid koobastest välja tungimas. (veel…)