Ma olen vihane. Olen selline olnud alates hetkest, mil tajusin, et koolil võiks olla  asjalikum ja aktiivsem õpilasesindus, liikmed võiksid olla motiveeritud, õpilastel sära silmis ning eneseväärikus alles. Kogukond oleks võinud olla sõbralikum, võiks käituda nii ja austda üksteist ka praegu. See tunne on valus. Aeg sai otsa. Üldsuse soosing on järgnev: ela oma elu seal, kus sa praegu oled. Hingestatud pühendumust ja tahet endiselt midagi muuta ei väärtusta. Võib-olla isegi saadakse aru selle vajalikkusest, kuid selle olemasolusse ei usuta, see on alati lihtsalt nii võõras ja kauge olnud.  Ikka väga halb tunne on. Kõrvaltvaatajad kritiseerivad. Kogukonnaliikmed tunnevad muret, kuid eelistavad alla vanduda. Mets kasvab peale, inimesed kaovad ja kolivad mujale. Jah, loomulik. Seniks kuni midagi ette ei võeta, ÜHISELT. Tunne, et tahad ühe julgema ja kaasavama sammu astuda, kuid kusagilt on kogunenud hirm, et sulle tõmmatakse koheselt vesi peale. Seda jagub seal ohtralt.