Enne kui panna käest  Kärneri raamatud ja võtta A. Ja­kobson'i ,,Kolme vaeva tee", peatun asjaolul, mis puudutab enam-vähem mõlemaid ja kindlasti mõnd edaspidistki teost. See on teotsemine naisega. Meelsasti käsitellakse noorte tüd­rukute hingeelu ja ihuolu. See ala ja iga on üks problemaatilisemaist nähtusist, mis nõuab mõistmiseks suurt psühholoogi ja edasiandmiseks tugevat kujundajat. Esimest tõepärase uurimise toimepanekuks, lahkamiseks, avastamiseks, et teha õigeid järeldusi. Teist, s. o. tugevat kujundajat, läheb tarvis elu  mõjustamiseks, k u i kirjanik on võtnud ülesandeks käänata lugeja mõtteid ja veendeid oma idee järgi. Meil aga asutakse selle aine kallale paljaste oletuste, välispidi ilmnevate nähtude fikseerimise ja - ettevaatlikuma ning sügavama juurdle­mise asemel- oma mehesuse lähtekohast, ütleksin - poiss­mehe vaatevinklist. Abiks võetakse siis veel pärilikkus, kas­vatus, ümbruse mõju, ka alateadvus kuulu järele - ja port­ree arvatakse saavat õige. On aga juhtumeid, ja mitte vähe, kus pärilikkus, kasvatus ega ümbrus ei  seleta kõike, ei kin­nita oletusi, ei sule välja üllatusi - ja portree on äpardunud, kas detailis või rohkemas. Autor viib oma mehesuse läh­tekohast konstrueeritud vääratusest üle jutulõnga edasi, tä­hele panematagi, millal tal juhtus nõksatus.