Võitlus      Org mägede vahel hakkas aeglaselt päikesevalgusega täituma. Lühike põhjamaine suveöö oli lõppemas. Orupõhi oli veidi udune ja vaikne.  Nii vaikne, et Remund oleks tahtnud karjuda. Aga ei jaksanud enam. Vaikust katkestasid ainult mõned vareste kraaksatused ja tema enda raske hingamine. Remund tõmbas oma mõõga veel viimasest vastasest välja ja vajus  istuli. Rohkemaks enam jõudu ei jagunud.  Veidi sooja ja roheka varjundiga verd purskas tema vammusele, aga sellest ta ei hoolinud. Vammus oli niigi öö jooksul verest ja higist läbi imbunud. Käisega püüdis ta soolast higi ja veresodi oma näolt eemale pühkida. Silmad kippusid seda täis vajuma.  Aga näha ta tahtis. Tahtis näha kas kusagil veel keegi liigutab või annab elumärki. Äkki mõni omadest, kellele appi minna või mõni võõrastest, kelle eluküünal lõplikult kustutada. Ei midagi. Ei ühtegi elumärki.  Nüüd siis oli Remundil aega rahulikumalt ringi vaadata. Terve mägede vaheline org oli täis võitluse jälgi. Laipu oli igal pool. Omad ja armsad võitluskaaslased ja võõrad, kes tulnud siia ei tea kust. Tema poisid: pikad, tugevad, habetunud ja nahksetes vammustes. Ja siis võõrad: samamoodi pikad ja tugevad, kuid kõik selliste ühesuguste jäiste nägudega ja külmade, helesiniste silmadega. Vammused olid neil võõrad, kiivrid ja kilbid kummalised. Mõõgad ja noad tundusid kõigil olevat uhiuued.  Nüüd aga  olid nad kõik surnud. Nii tema mehed, kui ka võõrad, ainult tema oli ellu jäänud. Üksinda paarist tuhandest mehest. Nendest, kes eile hommikul päikesetõusu ajal seda võitlust alustasid.  Päikesekiired jõudsid oru põhjani ja asusid seda üles soojendama. Õhku hakkas tõusma punakat udu. Mägede vahelt ilmusid esimesed uudishimulikud rebased vere lõhna peale uudistama ja ka varesed hüplesid üha lähemale. Remundil aga ei olnud jõudu ega tahtmist neid eemale ajada. Ta teadis, et tuleb ennast püsti ajada ja  lähimasse külla komberdada. Külaelanikud peaks võõrad maha matma ja omadele korraliku põletusriida püsti ajama. Kõik teovõimelised inimesed lähimatest küladest tuli liikvele ajada, sest tööd oli siin palju. Ka leinaaeg tuleb pikk, sest mägismaa parimad pojad surid siin ja igasse külasse jäi leinavaid peresid.    Esimest korda ilmusid võõrad nende külla mitu nädalat tagasi, ühel puhkepäeva õhtul. Ilus kevade oli kätte jõudnud ja päevased askeldused lõppenud. Nooremad inimesed mängisid külaväljakul  mänge, jooksid ja tantsisid niisama. Kes pesi ennast saunas, kes pesi lapsi. Mehed kogunesid platsi veerde mõdu mekkima ja juttu puhuma. Ja eks ringi jooksvad lapsed neid vist kõigepealt märkasidki. Nad tulid viiekesi, seljas ürbid, mis meenutasid küll nende kandi riideid aga siiski olid nii teistsugused. Lapsed jätsid jooksmise ja vaikisid. Ka koerad suhtusid neisse aupaklikult. Tõmbasid sabad jalgevahele ja püüdsid vaikselt niutsudes varju pugeda. Üllatunud külavanem ajas kaela sirgu, et näha, mis on  põhjustanud selle kummalise vaikuse puhkepäeva õhtul. Ka Remund jäi neid imelikke võõraid vahtima. Pikad, sihvakad, lihaselised, heleda naha ja siniste silmadega. Nad oleks võinud olla lausa nende naaberküla poisid, oleks neil veel habemed ka olnud. Nende näod olid aga lagedad ja võõrapärased.  Võõrad lähenesid korrapäraselt ja sihikindlalt külavanemale. Too oli ennast juba püsti ajanud ja silus närviliselt habet. Remundi käsi nihkus puusale ustavat pussi silitama, nooremad uljaspead otsisid juba avalikult  nuge välja.Külavanem viipas rahustavalt meestele.  -Kuulame ära, mis võõrastel öelda on.  Lähemale jõudes ajas nende liider käed rahu märgiks laiali ja näitas, et on tulnud relvadeta.  -Me tuleme rahus. Me tulime teiega läbirääkimisi pidama.  Remund oli üllatunud, võõras rääkis nende keelt ladusalt aga kuidagi imelikult. Oli näha, et see ei olnud tema kodune keel. Õhtu jooksul tuli nii mõnigi kord Remundil imestada võõraste ladusa keele üle, mis oli aga täis väljendeid ja sõnu mida ta ei  mõistnud.  Külavanem Ulf kamandas nooremad mehed lõket tegema ja lõkkeplatsi ümber seati sisse istumisplatsid võõrastele ja küla tähtsamatele meestele. Remundil oli au nende hulgas viibida. Oma viimaste lahingutega oli ta näidanud oma tublidust ja vaprust lahinguväljal. Enam ei pidanud ta noorukitega koos küttematerjali otsima vaid võis koos võõrastega tule äärde ringi istuda.  Pikka mööda hakati võõrastega juttu veeretama. Jutt veeres ladusalt, sest kombeid ja viisakusnorme tundusid nad teadvat.  Lõpuks küsis Ulf otse:  -Siitkandi mehed te pole, kust tulete?  -Tuleme kaugelt ja veel kaugemalt.  -Üle mere?  -Üle mitme mere ja üle mitme maa.  -Mis toob teid siia kanti?  -Me tahame teie maad omale.  Üllatuskohin käis lõkkeplatsilt läbi ja ka kaugemalt, sest uudishimulik külarahvas oli kogunenud lõkkeplatsi ümbrusesse.  Noorematel meestel nihkusid käed automaatselt vööle- sellist solvangut oli raske taluda.  -Ah, et kohe nii kanged mehed. Ulf viipas  rahustavalt meestele ja pöördus uuesti võõraste poole.  Võõraste pealik kogus natuke mõtteid ja hakkas siis kõnelema:  -Me oleme tulnud kaugelt, kaugemalt kui te eales arvata oskate. Me oleme käinud läbi palju maid, üle suure mere, üle mitme suure mere, üle mägede, üle paljude mägede. Oleme otsinud omale maad ja kohta, mis meile sobiks. Meie oma maa on jäänud meile kitsaks ja toitu ei jagu meile kõigile seal enam. Seepärast oleme me määratud otsima uut kodu ja maad endale ja oma rahvale.  Oleme  näinud merd ja metsi, lagendikke ja mägesid, kõrbi ja jäävälju. Oleme näinud kollaseid inimesi, valgeid inimesi, punaseid inimesi ja musti inimesi. Oleme näinud maaharijaid ja kalamehi, kütte ja sõdalasi. Oleme otsinud vägevamaid nende seast, kaalunud ja vaaginud, jälginud ja mõõtnud neid. Ja siis välja valinud parimad. Parimad võitlejad maapinnal. Teid.  Tunnustav ümin käis üle lõkkeplatsi.  -Mett oskate mokapeale määrida küll, aga nüüd asjast- et kohe meie maad tahtma?  - Ei, mitte lihtsalt  tahtma, vaid välja võitlema.  Ümin lõkke ääres muutus valjemaks. Sekka hakkas kostma üha sõjakamaid hüüdeid.    Remund venitas ennast mõõga najal püsti ja vaarus lähima kivini. Sinna vajus ta istuma. Seegi väike pingutus tõmbas otsaesise higiseks. Jõuvarud olid üsnagi otsakorral. Peast rebis ta kiivri ja viskas rohule.  Siis ta märkaski kedagi oru teiselt poolt lähenemas. Keegi tuli ettevaatlikult laipade ja kivide vahel laveerides.  Remund taipas, et see oli üks võõrastes. Väsinult  püüdis ta mõõka enda kaitseks üles tõsta.  Kas tõesti ei ole see veel lõppenud. Kas tõesti võõrad petsid ja tulevad uute jõududega nende maad endale nõudma. Nüüd kui tema hõimlaste paremad pojad on lahingus langenud.  Võõras tõstis juba eemalt rahu märgiks käed ja näitas, et on tulnud tühjade kätega ja ilma mõõgata. Remund nägi nüüd lähemalt, et see võõras ei sarnanenud eelmiste võõrastega. Ta ei olnud nii pikk ja kogukas nagu nende võitlejad. Ka näojooned olid teravamad ja peenemad. Ta ei  meenutanud üldsegi võitlejat, vaid hoopis mõnda teadmameest.  -Ei, Remund, ma ei tulnud võitlema. Selleks korraks on võitlemised võideldud. Te võitsite, napilt, kuid siiski.  -Mida sa siis tahad?  -Ma tulin sinuga rääkima, sinu kui võitjaga. Asjadest millest võib-olla sa ei peakski teadma, asjadest millest sinu mõistus arugi ei saa. Aga noh.. Kunagi tulevikus saad oma lastelastele lõkke ääres pajatada sellest, kuidas toimus üks hirmus lahing sinu meeste ja võõraste vahel ja millest sina ainsana  eluga pääsesid. Ja tänu sinule jäi teie rahvale alles teie maa, mida te nii kiivalt kaitsete ja hoiate. Ja võid rääkida, et peale lahingut tuli sinuga rääkima üks võõraste juhte. Rääkis sinuga imelikest asjadest.  Sa võib-olla paned aluse paljudele uutele legendidele. Saad paljude legendide peategelaseks.  Võõras muigas mõrult.  Ta sättis ennast Remundi kõrvale kivile istuma. Vaikis veidi, nagu korrastades oma mõtteid. Rääkima hakkas ta ettevaatlikult ja vaikselt, rohkem enda jaoks, kui  Remundile.  -Me tuleme kaugetelt tähtedelt. Sul on sellest raske aru saada...aga midagi paremat ei oska ma võrdluseks tuua.  Meie planeet asub siit eemal palju valgusaastaid. Meie tsivilisatsioon on arenenud meie planeedil kaua, piisavalt kaua, et..  Remund tähelepanu hakkas hajuma, üleväsimus ja üha enam soojendav päike tegid oma töö. Üha vähem ja vähem võõra jutu mõttest jõudis temani tungida.  -...me oleks võinud teie tsivilisatsiooni või mõne eelnevagi lihtsalt jalust pühkida ja teie  planeedi lihtsalt omale võtta...  Võõras võttis hõlmade vahelt mingi pudeli, rüüpas sealt ja pakkus Remundilegi.  -Ära muretse, see jook on ka teie planeedilt, lihtsalt siinkandis seda veel ei tunta. Peletab väsimust ja turgutab pisut.  Jook oli tume ja mõrkjas, Remundi suule veidi harjumatu, aga turgutav küll.  -Ja siis otsustas meie vanemate kogu, et me ei võta jõuga planeete, vaid ausas võitluses. Otsime üles planeedi kõige arenenuma tsivilisatsiooni ja võitleme nendega. Nende relvadega,  nende reeglite järgi ja ainult sõdalased sõdalaste vastu. Meie tuhat nende tuhande vastu. Kes võidab, saab planeedi omale.  Kas pole tore idee?  Võõra muie muutus veel kibedamaks.  -Ja nii me oleme käinud planeedilt planeedile ja võidelnud.  Kaotame ühe korra, teise korra, aega läheb mööda. Aga me tuleme tagasi ja võitleme jälle. Kuni lõpuks on planeet niikuinii meie oma. Sest pane tähele: meie jaoks aeg ei ole selline, nagu teie teda tunnete. Tuleme korra, võitleme teiega, kaotame. Mis  seal ikka. Laseme paar teie inimpõlve mööda ja tuleme jälle, võitleme ja võib-olla jälle kaotame. Aga ükskord me enam ei kaota. Siis kui te olete jõudnud oma eluga heale ja turvalisele järjele. Kui te ei pea enam pingutama, et toitu hankida, kui te ei pea enam muretsema ilmastiku pärast või selle pärast, mis haigused teid maha murda võiksid. Kui te olete oma hea eluga harjunud ja sellest rasva läinud. Kui te olete hakanud unustama, kuidas üldse võidelda, rääkimata sellest, et võidelda elu ja surma peale.  Siis me oleme jälle kohal ja pakume teile välja sama kokkuleppe nagu siin meie ja teie vahel oli. Ja me tuleme ja võitleme. Lööme teid teie oma pinnal, teie oma relvadega, teie oma mängureeglitega. Ja te ei saa sinna mitte midagi parata: me võidame teid ja võtame käest teie planeedi, sest te ei ole enam oma planeeti väärt.  Võõras tõusis ja rapsas sodi oma vatilt maha. Tundus, et ta jutt hakkab lõppema.  -Nii et, Remund räägi oma lastele ja lastelastele. Räägi neile kõigile: võõrad tulevad  tagasi. Paljude, paljude suvede pärast, aga nad tulevad. Nad tulevad jälle võitlema ja teie maad tahtma.  Ärge seda unustage. Paljud enne teid on seda unustanud ja see on neile kätte maksnud. Võidelge, võidelge vapralt, sest teil on mille nimel võidelda.  Võõras asutas ennast minema. Heitis veel pilgu Remundile, tegi mingi väsinud viipe ja hakkas astuma mägede poole.  Remund oli segaduses. Ta ei saanud aru võõrast. Võõra jutt oli imelik ja täis sõnu, mille tähendusest Remundil ei olnud  ettekujutlustki.  Ühte ta aimas: võõrad tulevad kunagi tagasi nende maad omale tahtma ja siis peavad nad valmis olema. Valmis võitlema oma maa pärast.  Päike oli juba kõrgel taevas. Remund teadis, et peab jõudma tagasi kodukülla. Ennem, kui näljased rebased ja raisakotkad oma töö teevad. Inimesed tuleb kokku ajada ja matused on vaja pidada.  Ta ajas ennast jalule ja heites veel ühe pilgu üle lahinguvälja, asutas end astuma.