Reisi alguseks võiks pidada Põlvast pealinna poole vuramist, mis vältab ju teatavasti pea 3h koos kass Raivo asumisele saatmise, tankimiste ja mõne muu tühja-tähjaga. Koduses Kalamajas saime reisipauna täis pressida, süüa külmikust viimsed riismed ja tellida takso. Sedapuhku kasutasime selleks otstarbeks  kes-teab-mis-firma teenust. Kiisu lause, et taksol pole plafooni, kuna tegemist rendiautoga, kõlas küll pisut kahtlustäratavalt, kuid mitte sedavõrd veidrana, et oleks teenusest esimese hooga loobuma sundinud. Ja siis ta saabus - mingi vana mersuront aastast '88 ja midagi. Juhiks oli küll õnneks Maarjamaa mees, kuid mitte kaugeltki selline tüüp, keda eestimaad väisavatele külalistele tüüpilise eestlasena uhkusega eksponeerida tahaks. Esiteks oli härra väga ebaviisaks ja kergelt juhmakas, kellel lisaboonusena  puudus igasugune ettekujutus pealinna tänavatest ja taksondusest. Sõidule lisas vürtsi juba esimestest manöövritest tema targutamine. Nimelt oli ta oma tom-tom'i pärast Kalamajja jõudmist unustanud suures ähmis "lennujaam" sisse toksida ja selle tulemusena juhendas vaene aparaat meie liikurit usinalt ikka kodutänavale, mille peale masinist end aga seadmest targemaks pidas ja valjuhäälselt peale tom-tomi igakord üle täpsustas: "Ei keera vasakule, lähme hoopis paremale". Igatahes jõudsime peale pinevat  sõnasõda lennujaama ette, kus järgmiseks komistuskiviks osutus sealne tõkkepuu. Nimelt oli mees suures hädas, kuna plafoonitus ei lubanud tal taksoreast siseneda. Õnneks sai sohver meie heldelt puistatud juhiste kohaselt vajalikud operatsioonid teostatud ja tõkkepuu avanes kui imeväel. Viimane ekstsess enne autost väljumist oli veel veider seiskumismanööver, mille peale taksist paljulubavalt teatas: "Esimest korda autamaatkastiga, raisk. " Vhiuh, seekord pääsesime eluga:)