Vastavalt koduomanikud.blogspot.com blogis  kirjutatule on kehtivasse õigusesesse sisse kodeeritud vastuolu: vee-ettevõtted on lõviosal juhtudest osaliselt munitsipaalomandis, kuid hinda reguleerib (seeläbi määrab ka põhjendatud tulukuse) vaid kohaliku omavalitsuse volikogu ja kui nüüd ka Hinna- ja Konkurentsiamet omale pandud kohustust toasooja hinna reguleerimisel täita ei soovi ega suuda (riik on siin paljutki tegemata jätnud), on sisuliselt kartellikokkuleppe laadsed mahhinatsioonid edukalt läbi surutud. See aga, et nendele üleüldse veehinna osas mingitki  sekkumisõigust pole antud on jällegi kivi seaduseloojate kapsaaeda. Iseasi on see, milleks nad sellise augu sellesse hinnaregulatsioonipoliitikasse üleüldse jätsid ning kes sellest üüratut kasu lõikab?    Teatavasti töötab Konkurentsiamet põhjendatud tulukuse metoodika välja, lähtudes Euroopa Liidu võrdlusandmetest. Gaasi- ja kütte valdkonnas määratakse piirhinnad eeldusel, et tulukuse määrad on alla 10%.    Sellesamas Koduomanike foorumis kirjutatu põhjal on sõltumatu järelvalveorgani  kontrolli puudumine viinud olukorrani, kus Tallinna Vee ärikasumi marginaal 2008. aastal oli 56,3% (Tallinna Linnavalitsuse andmetel 49% !), mis võimaldas maksta aktsionäridele 719 miljonilise käibe ja 296 miljoni kroonise kasumi juures 230 miljonit krooni dividende. Seega vajas ettevõtte tegelikkuses investeeringuteks infrastruktuuri vaid 66 miljonit krooni ja kõik rahvale edastatud pressiteated, et ettevõte vaevu ots-otsaga kokku tuleb on seega olnud puhas bluff! Milleks oli vaja aga bluffida ja rahvast  kõrgete arvetega rahatuks koorida?