Paar päeva  juba teatriskäigust möödas ja vaata aga vaata - ikka ei lähe meelest.    Ju siis oli hää.  Kui mitte muidu hää, siis seepärast, et ära sa ütle - mõtlema pani,    Manuel Puig`i "Ämbliknaise suudlus" on nimi ning Koit Toome ja Lauri Liiv peaosades mängimas.  Lugu lootusetust armastusest ja sellise armastuse julmast ärakasutamisest.  Äärmiselt märgilise tähenduse omandas mu silmis pärast etenduse nägemist loetud arvustusest (pea kõigist neist) läbi libisev määratlus  muusikalist kui jutustusest, milles puutuvad kokku marksistist poliitvang ja homoseksualistist kõlblusvang.  Peategelased saavad kohe kumbki oma märgi, mõlemad on hälbelised "üldkehtivate" normide suhtes.  Edasi sõltub juba vaatajaist, lavastajast ja näitlejatest, kumb osutub sümpaatsemaks.  Peab mainima, et näitlejana mõjus Toome oma rollis usutavamalt kui Lauri Liiv Molinana. Molina oli epateeriv plika, kes isegi ei teadnud, kuidas plikad tegelikult käituvad. Tulemus oli pisut liiga paroodialik ja  välisele küljele rõhuv.  Sisu on etendusel üldiselt ju teada: ühte kongi pandud kaks täiesti erinevast maailmast pärinevat vangi: vaimus fantaasiailma põgenev homo ja pruudi pärast muretsev poliitvang omavahel vihkamise, leppimise, sõpruse keerises. Molinale lubatakse varajast vabadust, kui ta nuhib Valentinilt reeturlikke nimesid, aga tema ei taha saada äraandjaks - seda enam, et ta armub.    Armastus oligi mu arust kogu etenduse puri.  Valentin, kes kogu vanglasoleku aja sai kasutada  Molina inimlikkust ja hoolitsust enda hüveks, tasus viimasele labase ärakasutamisega. Kui kaaslane hakkas vabanema, oli Valentin vastu kõiki oma veendumusi valmis sisuliselt ennast müüma, et oma pruuti päästa. Õilis, kas pole?  Ainult, et Molina oli see, kes tolle ohvri eest oma eluga tasus.    Revolutsiooni reeglipära: revolutsionäärid on nõus tooma ohvreid, eriti suuri ohvreid on nad nõus tooma teiste hulgast.                Lähen nüüd mõttega hoopis  mujale.  Venemaal suure oktoobrimässu ajul elas tollane riik oma ääremail ju ikka vanaviisi edasi. Talumehed pidasid põldu, noorikud läksid mehele, lapsed sündisid ja vanad surid. Aastaid võttis aega enne kui laine nendeni jõudis, vahepeal kiirust ja kõrgust kogudes, muda ning kive kaasa rabades.  Mingil hetkel jõudis kõik see mürgel ka äärealade õuedesse - mu kooliajal õpitud õilis revolutsioon. Sugupõlvedeks paisati kõik segi, see ei olnud isegi mitte puhas anarhia, mille puhul kord kui selline  puudub sootuks, see oli uue maailmakorra vägivaldne pealetung. Enam ei olnud ükski tõde kehtiv, keegi ei olnud piisavalt hea või tubli, et olla oma tulevikus kindel. Külad võisid saada hävitatuks hetkega, elud hukatuks veelgi kiiremini.    Ka sel ajal läks elu edasi.  Kellegi jaoks oli tegu lapsepõlvega, keegi leidis just siis oma elu armastuse...    Jah, ma ei saa nüüd vist isegi päris hästi aru, mismoodi need kaks lõiku seotud on.  Vaadake parem võimaluse korral filmi William  Hurti ja Raul Juliaga peaosades.  "Kiss of the spider woman".  Või minge teatrisse.