Ja veel selgemini kirjutab ta: "Recordare illam no etem: intelleges - nii tänagi kohises pääs, kui need eelmised read pähe lõikusid, kui kalavõrgud vees, mille ümber mõtted koguvad: palju, peened, õrnad, ilmavaldavad, ja välja tõmmates jäävad ainult need read, jääb ainult võrk, jättes kõik saladused ja kättesaamatused merre hingama, kuni jälle kord võrgud vette heidetakse, kuni jälle kord meri mühiseb, mässab ja vahutab. Kõn­dides  hämaras kaua Toome vareme all lumisel alleel, olid need read täis elu, arusaadavust, lai mõttevald - ja nüüd on nad jälle ainult sõnad. Aga siis oli ilm, taevas ja maa, rind, hing ja süda täis mühinat, kohinat salajat, täis mässavat merd ja vahutavaid, loksuvaid laineid, täis jõudu ja hõõguvat tuld, täis tunnete tiivavihinat ja vaimude lendu, täis armastuse õrnemaid pisteid ja õrna jääkirmelist melanholismi, rusuvat raudrasket tuska ja recordare illam noctem: intelleges - muinasjuttu. Alles nüüd saan aru, kui  vilets on inimene oma avaldusvõimega - tundeluule on üks sajandik omast emast tundest, alles nüüd saan aru, kui raske on ini­mestel aru saada lüürikast. Mil jõuab luule nii kaugele, et temas on elu, et temas on need reaalsed tunded, see recordare illam noctem: intelleges - ja kas jõuabki?" (19. III. 18.)