Alates 9-ndast eluaastast tohime hakata lapsele õpetama loodusteaduslikke mõisteid, aga kõigepealt elavaid mõisteid. Kui vähegi võimalik, tuleb sel ajal vältida lapsele õpetamast mineraalseid ja surnud asju. Meil on tegemist kahe elava  inimvälise eluvaldkonnaga - looma-ja taimeriigiga. Ent kui me püüame selle, milleni on inimesed jõudnud loomade kirjeldamisel, loomade ja taimede teaduslikul iseloomustamisel lühikestes populaarteaduslikes raamatutes viia lasteni seda väliselt jutustades, siis ei ole see veel lapsele arusaadav. See on kohutav, kuidas peaaegu kõigist meie loodusteaduslikest käsiraamatutest on näha, et nad pole midagi muud, kui filtreeritud loodusteaduslik eruditsioon. Muidugi, teisest küljest on püütud üles ehitada ka  loodusteaduslikku näitlikku õppetööd. Selleks on ka palju metoodilisi raamatuid, mis kannatavad aga vastuoluliste vigade all. Nendes on väga palju triviaalsust. Seal ei püüta arutada lapsega midagi muud, kui seda, mida ta juba ise teab ja püütakse näitlikkust tuletada ainult lapse loomusest lähtudes. Ja nii langetakse triviaalsusse. Mõned metoodilised käsiraamatud ja juhendid on meeleheitele ajavalt triviaalsed. On tunne, et kui millelgi taolisel oleks koolis mõju, siis istutataks inimestesse kogu triviaalsuse  kahjulikkus. See triviaalsus, millega tegeldakse lapseeas, väljendub hiljem nagu palju muudki, mida olen maininud, inimese elu tühjuses. Inimese elu kujuneb selliseks, et hiljem muutub võimatuks tunda lapsepõlvest täit rõõmu.