kui näen sitta, muutun sentimentaalseks.  kui näen lilli, siis aktiivseks, kurjaks.  pole selge, miks -  kõigile on ju ammu teada, et see on üks ja seesama.  Brecht küll kirjutas,  et temas "võitlevad vaimustus õitsevast õunapuust  ja jälestus füüreri kõnede üle, aga ainult viimane  sunnib sulge haarama",  kuid eestlane Rummo vastas talle:  "...ime, kui kumbki sunnib  veel sulge haarama,  aga kui - siis ainult mõlemad, üheskoos,  see, et nad ikka on ühekorraga" -  teisiti öeldes,  pole midagi üllatavat selles,  et sitt rahustab  ja muudab meid sentimentaalseks,  lilled aga tungivad peale,  ahvatlevad,  haavavad ja türanniseerivad meid,  me oleme õnnelikud:  meil on ees elu, täis võitlust.