Kuidas valmistuda tööintervjuuks, et kindla peale töö saada. Kuidas kirjutada elulookirjeldust, kui palju tööintervjuul end ilustada ja paremini näidata, ega see mulle hiljem kätte ei maksa? Tarbijarubriigis tuleb juttu, mille järgi valida teflonpanni. Jätkame juttu poola toidust. Otsime vastust küsimusele, kuidas keedetakse Poolas puljongit.    TÄNASED RETSEPTID: SMALEC   Pärast seatappu on saanud Pommerimaa köögis tavaks hakata seapekki sulatama - sellest valmib võileivakate SMALEC. See on traditsiooniline Poola võidesegu, mille koostises on värske sulatatud seapekk, suitsuliha, veidi sibulat ning mitmeid ürte. Just maitsetaimed, mida kõikjal taluaedades kasvatatakse, annavad smalecile spetsiifilise aromaatse maitse, sest isegi kuuma segusse puistatult säilib nende omapärane lõhn ning meeldiv maitse. Ürdid annavad toidule kergelt roheka tooni. Lisada võib  veel pekikõrneid, mis muudavad smalec´i meevärvi, kergelt kollakaks. Mõnedes külades lisatakse sellele toidule ka õunatükke, majoraani ja küüslauku, veidi vett ja pipart. Savipotis või kivinõus võib seda toitu säilitada rohkem kui pool aastat.  Leidlik ja õigetes proportsioonides, aastate vältel äraproovitud õigete maitseainete lisamine kindlustab hea tulemuse - omapärase aroomi ja värvuse.    Smalec´iga määritud käärd praeleiba on üks äärmiselt lihtne, ent väga maitsev toit. Smalecit saab  kõige paremini säilitada savipotis, millest võib seda ka süüa. Varem tehti seda toitu talvevarudeks rohkesti valmis, ent tänapäeval sobib teda pakkuda ka kõige uhkemalt kaetud peolaual.    Lihavõttelaual pidid alati tingimata olema traditsioonilised pasteedid ja lihaleib, mille valmistamine nõudis perenaistelt palju oskusi, vaeva ja tööd. Selle põhilised koostisosad on üldiselt teada, kuid saladuseks on õige maitseainete valik, nende vahekord ning valmistamise tehnoloogia - lihamass peab jääma  võimalikut ühtlane. Sellesse võib lisada terveid mune, musti ploome jms., ent ilmtingimata heamaitselisi ürte. Nii valmib tõeline Poola lihavõttepühadelaua uhkus.    NALIVKAD  Esimeks nalivkavalmistajaks olevat olnud Hippokrates, kes segas veini hulka mett ja ürditaimi. Ka varasel keskajal peeti selliseid segusid veel ravimiks, hiljem aga hakati sedasorti jooke rohkem pruukima juba nende muude meeldivate omaduste tõttu. Poolasse tõi selle joogi traditsiooni kordiali nime all  tegelikult väga lühikest aega valitsenud Prantsuse päritolu kuningas Henryk Walezy. Edaspidi olid nalivka tuntud kõikide Poola kuningate õukondades ja retsepte anti edasi põlvest põlve.  Alam-Visla meistrite tehtud nalivkad pärinevadki iidsetel retseptidel, kuid peale nii uutest kui vanadest kokaraamatutest leitud õpetuste kasutatakse ka oma perekonnas tuntud retsepte.    Nalivkad ja veinid on väga rikkaliku maitsega - kasutatakse maitsetaimi ja -juurikaid, puuvilju ja õisi, mida kogutakse Visla jõe  orust ökoloogiliselt puhastelt aladelt. Jookidel on erinev koostis ning terve erinev värvikas palett kompositsioone - värve, maitseid ja lõhnu.  Nalivkade tootjaid pole palju, kuna see on pikk ja keeruline protsess. Joogid peavad järelvalmima pikki kuid või isegi aastaid, et nad oleksid tõeliselt oma kuulsat nime väärt.    Traditsiooniliselt valmistatakse Alam-Visla regioonis ka koduveine. Üheks peamiseks tooraineks on oma, esimene kõrgekvaliteediline Poola kodumaine sort - nn.lutowka kirss,  mida 1979.a.aedadesse massiliselt istutati.    ALAM-VISTA ORU PLOOMIPOVIDLO  XIX ja XX saj. vahetusel hakati Alam-Visla regioonis, kuhu tänu soojale mikrokliimale istutati siis palju viljapuid, tootma traditsioonilist ploomipovidlot. Viljakas muld andis rohkelt saaki. Aretati välja ka kohalik ploomisort, nn.węgierka, mis on väga maitsev ning pealegi ka isegi ilma taimekaitsevahenditeta kahjuritele vastupidav.    Nagu ka varemalt, keedetakse povidlot suurtes  vasksetes kateldes lahtisel tulel kuumutades. Lõket tuleb tingimata teha lehtpuuhalgudega. Et keedis põhja ei kõrbeks, tuleb seda pidevalt suure puulusikaga segada.  Sellisele povidlole suhkrut ei lisata. Seda keedetakse alati septembri ja oktoobrikuus, töö kestab isegi mitu päeva. Kui mass on muutunud nii paksuks, et lusika küljest suurte tükkidena maha kukub, siis on povidlo valmis. Sel peab olema tumepruun, punaka varjundiga värvus, läikiv pealispind ja sees näha ploomikestade lillakaid tükikesi.  Varasematel aegadel, kui kõigil ei olnud suuri katlaid, tegid seda tööd kõik küla perenaised koos.  Ploomikive sai välja kurnata spetsiaalsete augukestega keraamiliste kausside abil juhul, kui vilju enne keetmist kividest ei puhastatud.  Povidlo maitse on kergelt magushapukas, on tunda ka suitsu ja ploomikivide aroomi. Veidi enne valmimist lisatakse povidlole peotäis nelki, kardemoni, veidi vanilli ja soola. Kunagi hoidistati povidlot kivist purkidesse, tänapäeval tavaliselt keeratavate korkidega  pastöriseeritud klaaspurkidesse.  See ploomipovidlo on Põllumajandusministeeriumi poolt üleriigiliselt tunnustatud traditsiooniline regionaalne toode.