Kallis lugeja,    kuigi meie eelmisest postitusest on möödunud vaid mõni napp nädal oleme selle lühikese aja jooksul kogenud tunnet mis  tugevalt pretendeerib meie noorte elukeste mõnusaimate elamuste TOP 10´sse. Tegemist on asjaga mida oleme oodanud alates sellest hetkest kui esimesed kängurudemaale reisimise plaanid meie loomulikult kartulikoore värvi juustepahmakate all tegutsevatesse hallollustesse tekkima hakkasid. Kindlasti poleks me enne selle sündmuse juhtumist oma pöörasemateski unenägudeski ette kujutanud, et me midagi sellist siin väikeses Austraalia kirdeosasse püstitatud väikelinnakeses nimega Yeppoon kogeme. See oli kohe nii  mõnus-tore-vahva elamus, et me kohe ei või...    Aga sellest hiljem...:) Kõigepealt pajatame sulle väikese lookese sellest heast-paremast millega me vahepeal hakkama saanud oleme. Põhirõhk on olnud nagu eelmistelgi nädalatel ikka töötegemisel. Istutame ikka hoolega mände ja muudame hoolega oma globaalset jalajälge aina rohelisemaks. Selleks ajaks kui me siit ükskord lahkume on seesamune jalajälg juba kindlasti vähemalt neoonroheline ning siis võime me jalad nurka visata ning keskkonna pärast muretsemise  teiste kaela jätta - meie oleme oma panuse andnud (tegelt muidugi mitte:)        Veel  lubasime oma eelmises postituses, et räägime veidi ka sellest mismoodi meie kookospähklite avamine läks. Tegemist jõudu, õigeid töövõtteid ning kannatust nõudva ülesandega, millega eelpoolnimetatud omaduste puudumisel soovitame üldse mitte tegelema hakata. Ning kui ühel hetkel õnnestub teil lõpuks lai naeratus näol kookospähkel tema karmist kestast välja saada, siis võib teiega juhtuda sama mis meiega ehk siis kaotate nende vastu huvi ning jätate need nädalaks sinnasamasse murule mädanema enne kui te need  naabri kompostihunnikusse viskate :) Kirjutame siinkohal ka kõvemapealistele lugejatele välja loo moraali - kui te ei taha, et keegi oma nädal mädanenud kookospähkleid teie kompostihunnikusse viskab siis ehitage enda ja naabri hoovi vahele kõrge aed :)      Aga ok, viimaste nädalate säravaimate hetkede hulka kuulub kindlasti ka see kuidas meie samuti hetkel Austraalias elutsev sõbranna Laura meid telefonikõnega kostitas ning ääri-veeri uuris, et kas meie kandis miskit töö moodi asja poleks teha. Nimelt tema ja tema sõbranna Triinu plaanivat väikest roadtrip´i ja Yepponi kandis tahaksid nad veidi  midagi farmitöö laadset teha. Sebisime nad siis samasse kohta tööle kus me isegi leivakest teenime ning ükspäev mitte väga ammu keerasidki nad oma uhke rendi-Hyundaiga meie tagasihoidlikku hoovi sisse. Võtsime siis terve õhtu oma tavalistest tegemistes vabaks ja keskendusime uutele tulijatele tööst hirmujuttude rääkimisele. Asi toimis nagu õlitatult ning kui Laura ja Triinu õhtul oma Hyundai pagasiruumi seatud asemel puhkama heidsid kuulsime nende hirmuvärisemise isegi enda magamiskohta ära. Hommikul kell 4.00  oli äratus nagu ikka ning uute töömesilaste uniseid ning kaunilt padjamustrilisi nägusid oli lausa lust vaadata. Terve päeva rabasid tüdrukud töökalt istudada nagu eesti naised ikka ning päeva lõpuks oli neil esimese päeva kohta ette näidata tublid tulemused vastvalt Laura 9 ja Triinu 11 tray täit puid. Põhimõtteliselt samad numbrid mis ülemuse tabelisse meie tüdrukute nimede kõrvale kirjutati nende esimesel päeval. Õhtul rampväsinult koju jõudes otsustasid uued näod aga pillid kotti pakkida ning tagasi  oma eelmisesse elukohta Arlie Beach´i põrutada :) Nagu nad ise hiljem väidsid oli asi selles, et nad pole kunagi varem pidanud nii palju 40 dollari (enne makse:) eest vaeva nägema. No mis seal ikka, kahju, et me seekordne kohtumine nendega nõnda lühikeseks jäi ning loodame, et me nendega kunagi siin Austraaliamaal veel ehk ka veidi teistsuguses situatsioonis kohtume.        Aga nüüd siis tagasi postituse alguses mainitud mõnusa-toreda-vahva elamuse juurde. Ükspäev kui meil parasjagu vaba päev oli, võtsime oma suure ent armaks saanud Ford Falconi rooli pihku ja lasime tal end lähedalasuvasse  Wildlife Sanctuary´sse sõidutada. Tegemist siis sellise toreda loomapargiga, kes tegutseb puhtalt piletitulust teenitud rahade ja annetuste najal ning kus hoolitsetakse haigete ning haavatud loomade, lindude roomajate jms eest. Esimese asjana tervitas meid parki sisse astudes suur kari näljaste nägudega parte, paabulindusid, kanu, kukkesid ning muid sulelisi, kes kõik tahtsid osa saada meie vastuvõtust soetatud pakikesest kuivtoidust. Kui kellelgi avaneb võimalus proovida mis tunne on kui kari näljaseid parte  teil pihust toitu nokib, siis kindlasti ärge peljake katsetada - see on maru naljakas tunne. Edasi liikudes nägime erinevaid inimkeelseid silpe prussivaid sulelisi ning kenakese hulga mitte kõige sümpaatsema väljanägemisega roomajaid. Siis kõndisime mööda koaalapuuridest ning imetlesime neid armsaid olevusi läbi rootsi kardinate. Ja siis tulid meid tervitama kukkurloomad kes esmatervitajatest sulelistega sarnaselt hüppasid mööda parki vabalt ringi kuid neist erinevalt küsisid meie vastuvõtust soetatud  kuivtoitu oluliselt agressiivsemalt. Kusjuures meie pargis veedetud aja jooksul kandis kängurude agressiivsem toidunorimisstiil vilja ka kui nad ühte tibi piisavalt tugevalt ahistades meeleheitlikult kisama, toidupakki maha viskama ja jooksu pistma panid. Kängurusid ja wallabe´sid oli seal pargis igas suuruses, vanuses ja rassis. Viimast kategooriat mõtleme kohe päris tõsiselt, sest teiste seas hüppas ringi ka pesuehtne neegerkänguru :). Muideks nägime seal pargis esmakordselt ära ka ema kukrus chilliva  känksipoja kes oli kahtlemata vaatepilt omaette. Veel kohtasime seal pargis krokodille, eesleid, emusid ja üht väga armast wombatit kellele hullult meeldis just pargikülaliste ees oma tagumenti vastu aeda sügada. Ning kui kell oli saanud 13.00 algas pargis interaktiivne show. Muuhulgas sai enese puudeistutamisest rakkus kätega väntsutada erinevaid sisalikke, püütonit, papagoid ning veel teisi tegelasi. Ja siis läksime välja   ning üks hoidja tuli nurga tagant välja endal miski hall kera süles. Ning siis see juhtuski - hoidja küsis et kes tahab endale koaalat sülle võtta. Olime niigi publiku hulgas esireas aga nagu  käsu peale hüppasime hoidjale veel sammukese lähemale ning peagi oligi meil päris pesuehtne ning marupehme koaala süles. No on alles soe ja armas karvapall. Ausõna oleksime heameelega teda kordamööda ja korraga kallistama jäänudki kui hoidja poleks selge grupijuhina koaalajoovastuses turistide käest seda armast tegelast lõpuks ära päästnud. Igatahes võime nüüd ühe asja oma "to do list" ist uhkusega maha tõmmata - oleme kaisutanud koaalat. Ja see oli marumarumaru mõnus tunne... Kahjuks ei olnud pargi  hoidjad nõus toda karvapalli meile ka kogu maailma raha eest loovutama olnud ning kindlasti oleks meil ka Eestisse naastes piiri peal komplikatsioone tekkinud. Aga ausõna peame ütlema, et kui igal inimesel terves maailmas oleks kodus üks koaala keda kaisutada oleks esiteks maailmas väga palju koaalasid ning teiseks inimesed tohutult palju rohkem hoolivam ja heatahtlikum loomaliik. Igatahes oli tegu nagu me ennist mainisime ühe meie noorte elukeste toredaima kogemusega.  Järgmise korrani...