Belo kehitas õlgu. "Iseenda surm on kõige mugavam surm," ütles ta süngestudes. "Hoopis ebamugavam on kellegi hukkumine sinu kõrvalt. Ma ei taipa, miks meie, materialistid, ikka veel kardame surma, kui me ei pea teda üleminekuks ühest eksistentsivormist teise. Milleks mõistuspärastada liigi instinkti? Ma arvan, et isegi ilma ahvideta - reaalse tugevama õiguseta - ei kammitseks mind moraal aga-kui-mu-endaga-nii-tehakse. Jah, töö - ehk ainus arvestatav kategooria. Ainuke asi, mille  puhul ma mõtlema hakkaksin, kui keegi tülikas mulle ette jääb. Ma ei ole mingi kohtumõistja, minu jaoks ei eksisteeri kusagil abstraktset inimkonna hüvangut, kõrgemat ideed, mille nimel ja juhatusel ma otsustaksin inimeste elu üle, kui ma tulistan. Ent jääb inimlik kaastunne, kahju teise individuaalsuse väljenduse lõpetamata jäämise pärast. Tulevane looming - kui-isik-elaks-veel- aastat-paar - on spekulatsioon."