Võib-olla häiris alguses see, et ekraanil toimuv näis olevat täielik jama. Minister Vincent teeb oma igapäevaseid ministritoimetusi. Annab auhindu üle, avab näitusi, külastab Aafrika ministirt, kes kingib talle tõelinnu (mis on juhtumisi tema lemmiklind), sügab spetsiaalse  seljasügamisinstrumendiga selga, mängib kaarte, joob ja annab allkirju. Siis aga ilmub tänavale märatsev rahvahulk, kes streigib ja esitab mingeid nõudmisi. See pole muidugi Pariisis ebatavaline ning kasutusele võetakse tüüplahendus: minister peab tagasi astuma. Niisiis astub minister tagasi. Tema armuke, kes peale ministri ema (keda millegipärast mängib Michel Piccoli, aga miks ka mitte) on mu meelest filmi kõige koomilisem tegelane, sest ta pole mõtestatud dialoogiks eriti võimeline, jätab ta hoobilt maha ja  kolib peaministri juurde. Rahvahulga lärm muutub rõõmuhõiseteks, sest nüüd, kus uus minister sisse kolib, läheb kõik kindlasti paremaks. Vincent lahkub kaks kätt taskus ja läheb parki. Pargis kohtab ta vanu sõpru. Neile teatab ta, et ta ei tee enam midagi ja nii jääb see kauaks. Ülejäänud film näitabki seda, kuidas ta mitte midagi ei tee: rulluisutab, mängib kitarri ja klaverit, nurub emalt raha, käib pargis ja nii edasi.