Looduskaunitesse, kuid väheviljaka maaga paikadesse, nagu rannad, rajati alates 1958. aastast suvilakooperatiive (Veski 1971: 15-18), kus inimestel olid väikesed majad (kuni 40 m2) veidi suurematel kruntidel. Aiandusega ei tohtinud seal küll tegelda ja kogu krundil tuli säilitada looduslik ilme. Ülejäänud Nõukogude Liidus rajati peamiselt aianduskooperatiive, kus lubati ehitada ainult tööriistakuur, mis ka tavaliselt ise kokku klopsiti. Eestis aga toimus mitu aiamajakeste ja suvilate  arhitektuurivõistlust, saamaks massiliseks kasutamiseks sobivaid tüüpprojekte. Kuna 1960.-70. aastatel toimus ka Põhjamaades kiire linnastumine, mida tasakaalustas massiline suvilate ehitus, siis võeti arhitektuursed eeskujud sealt. Tumedaks peitsitud puu kontrastis valgeks värvitud puuga, paksud karniisid, ainult vahel sekka rahvuslikku nüanssi lisavat rookatust, ja lihtne täisnurksus olid ideaal, mis näitab et normatiivne modernistlik esteetika kehtestati vabatahtlikult. Naised püüdsid isetehtud tekstiilidega  lisada midagi Marimekko stiilis.