Ühel  ilusal ja väga lumisel ja sellisel positiivsete võngetega päeval, nagu neid harva ette tuleb, kõndisin ma linna poole. Nii ilus päev oli, et hingest võttis kinni. Ja siis tuli mulle vastu paarike, mees kappas tulisvalu ees ja torssis naine tuterdas järgi. Minuga kohakuti jõudes, kuulsin meest lausuvat: "P...i, ma ütlen, kui üle viie soti küsib, siis tõmmaku nahhui, meie ei võta!"  Naise poolt kostus mingi "pott-pott-pott", sõnaga, ei miskit erilist. Konteksti parema mõistmise huvides tuleb  mainida, et see oli pandimaja läheduses.  Ma tundsin end kuidagi halvasti järsku. Et mida ma tulin ilusal päeval välja, õnnis naeratus näol, ümisesin tuulega võidu mingit viisijuppi, kui teistel on selline tuju ja kõik kuidagi pahasti ja üldse... no ma ei tea. Paha tunne oli igatahes.  Mulle meenus, et Viljandit on nimetatud rohkem kui kord põmmpeade (või mingi muu analoogne nimetus, jumal seda terminoloogiat nii täpselt teab) linnaks. Olgem ausad, on ka põhjust olnud. Ajuti tuleb ette.  Nüüd  jõudsin aga oma imelise lugemiselamusega sellise kohani, kus jutustaja läheb emale jõulukuuske ostma (pean lisama, et autor on Viljandimaalt pärit), vahepeal on tegevus Roomast Viljandisse jõudnud:  "Mind ümbritsesid kohe kuusemüüjad, tursked sellid, kes vahetevahel purgist õlut rüüpasid, omavahel roppu nalja viskasid ja oma viimaseid alles jäänud kuuserootsusid rahvale hingehinnaga kaela määrida püüdsid umbes selles vaimus: "Pastoi, peremees, sul jõulupuud tarvis põlegi vä?" Kui "peremees" kuusehinda kuuldes sammu lisas, kirusid müüjad: "Sa raisk, tahab ilma saada!"  Ma tean, et inimesi on igasuguseid igal pool. Ja nii ongi. Aga kuidagi tekkisid seosed, kahjuks. Kui taas peaks teispidiseid emotsioone tulema, eks ma siis annan teada:)  Ah jaa, õnneks lõppes autori kuuseost siiski hästi, aga ma ei hakka seda siia ümber trükkima.  Raamatuga seoses tahan veel öelda, et see on selline... eriline raamat. Meenutab veidi K.Kesküla "Elu sumedusest" - nii hea, et keriks end diivaninurka kerra ja  neelaks ühe korraga, aga ei saa, kohe mitte ei saa. Liiga palju mõttekohti, liiga palju ilusaid emotsioone, väljendeid, tabavaid võrdluseid, et kannatab vaid lonkshaaval neelata. Suurema osa ajast leian end hoopis pilguga kaugusse puurimas ja otsimas midagi nimetut ja hoomamatut, umbes nagu raamatus endaski.  Mõttel on omad rajad, mina nende vastu ei saa.  Kas tahangi?