Elu savannis pole kerge. Head mahlakat rohtu kasvab vaid üksikutes paikades ja selle kättesaamine on seal jahtivate kiskjate tõttu riskantne ettevõtmine. Et ellu jääda, tuleb olla ettevaatlik. Kui aga rohusööjad on ettevaatlikud, on ka kiskjate toiduhankimine raske. Kiskjate pere peab alailma tühja kõhtu kannatama. See ei meeldinud kiskjatele sugugi. Siis oligi, et ühel heal päeval tulid kiskjad esmapilgul  suurepärasele ideele. Nad kuulutasid, kogu võim savannis kuulub rohusööjatele. Rohusööjatele oli see väga meeltmööda. Nad tundsid end nüüd oma maal peremeestena. Enam polnud vaja peitu pugeda. Enam polnud vaja kiirelt toidupalukest krahmata. Uhkelt jalutasid loomad merelainetena lehvivatel heinamaadel ja krõmpsutasid muretult rohtu. Nad läksid priskeks ja nende karv hakkas läikima. Kuna rohusööjad polnud enam ettevaatlikud ja priskus takistas nende kiiret jooksu, said kiskjad nüüd suurema vaevata jahti pidada.  Ka nende karv hakkas läikima ja neid sai palju. Ühel, mitte enam nii heal päeval, sai selgeks, et kui asi samamoodi edasi läheb, murravad rohkearvulised kiskjad maha viimase kui ühe rohusööja ja surevad siis ise ka nälga. See oleks savannielu lõpp. Siis ei jäänud muud üle, kui et rohusööjad pöördusid kasina elu juurde tagasi. Palju kasinama kui enne Suurt Segadust. Et elu savannis saaks jälle olla tasakaalus.