Oma sihituil otsinguil kohtas Herakles Prometheust, kes oli aheldatud kalju külge, ja raisakotkad nokkisid ta maksa. Sellist piinlemist ei suutnud Herakles taluda, ja ta katkestas oma otsingud, et vabastada Prometheus. Nüüd sai too raisakotkad minema peletada.  Siin jõuame meie Teo kõige olulisema  punkti juurde, mis kujutaski endast tõelist proovilepanekut. Herakles kohtab Atlast, kes kannab oma turjal maakera ja tuigub endale võetud koorma raskuse all. Heraklest hämmastab see ränkraske kohustus, mille Atlas on enda peale võtnud. Ta tunneb kaasa Atlase kannatustele, mida too maakera kandmisel läbi elab, nii et ta loobub kuldõunte otsimisest. Ta unustab omaenese ülesande ja võtab Atlase õlgadelt koorma ning hakkab seda ise kandma. Siin saab see lugu imepärase lõpu. Meile jutustatakse, kuidas Atlas,  vabanenuna koormast, ruttab hesperiidide aeda ja nopib kuldõunu, ilma et mingi sajapealine lohemadu teda selle juures takistaks. Neitsid aitavad teda rõõmuga. Atlas toob õunad Heraklesele, kes on samuti saanud vabaks kõigist lummadest ja takistustest, vaatamata teda varitsenud tõketele. Hoolimata kõikidest ebaõnnestumistest ja ajast, mis on kulutatud tarkuse omandamisele, on Herakles saanud oma kätte kuldõunad. Meenutame, et Kaksikute vastasmärk on Ambur, kes laseb täpselt ja ruttab takistamatult eesmärgile. Ei  mingeid kõikumisi ega ebaõnnestumisi, üksnes peatumatu sihikindel edasiminek.