Seisatasin trepil. Toast tulnuna pani vaevalt puudelatvade kõrgusel sirendav päike nägu krimpsutama ja silmi kissitama. Vist harjumatusest. Ammu pole teist niimoodi säramas näinud. Kohevatel lumehelbetel murdus valgus  vikerkaarevärviliseks, mida mitte ainult silmaga, vaid ka ninaga tajuda võis. Päikesest veidi eemal lösutasid suured sinised pilveplärakad, veidi kaugemal aga hoopiski õhulised tupsukesed.. Ühest pilvest vajusid maapinna poole kaarjalt udused vined. Ju seal sadas. Pilvest alla hõljuvad lumehelbed paistsid ka seal üleval rohkem hõljuvad kui kukkuvad. Hoopis teistmoodi kui vihmavalingud. Veidi ebatavaline oli näha taevas korraga niiväga erinevaid pilvemoodustisi. Üks kergelt helendav pilvepoiss oli end sättind taustaks raagus  puuokstele, luues seeläbi eriti kontrastse pildi puu kulgemisest kesksest jämedast tüvest peeneimate raokesteni välja. Nende raokeste vahel askeldas kamp pisikesi värvukesi. Vilkalt ja väledalt sahmisid nad oksalt oksale, otsekui ilusat päeva tantsuna välja elades. Tuttav harakapaar tegi oma tavapärast tiiru, vahepeal maandudes kümnetuhande voldistele kõrgepingetraatidele. Aga. Kui puudub võimalus kontaktiks vastandpolaarsusega, polegi võimalik taibata et jalgealune endas nii suurt potensiaali kannab. Õhk oli  puhas tolmust, mida suvel seal alailma hõljub. Näha oli kerge ja silm võttis kaugele. Külma kargus kõditas nahka ja ergutas kopse. Tundsin end kui kuningas. Mitte võimu mõttes, vaid seepärast, et kõik ümbrus nii majesteetlikult kaunis oli. Ennastki tajusin vastavalt. Sellisel hetkel keeldud uskumast et elu maal võiks olla vaid juhuslike kokkusattumuste tulemus. Ju seal ikka midagi rohkemat on.