Istudes Tartus kuskil pubis ja rääkides seda oma parimale sõbrale vaatas ta mind suu ammuli ja ütles et ta annaks kõik et olla mina et elada sellist elu nagu mina. Sel hetkel ma ainult naeratasin ja ütlesin mnjaa. Endal tal kodus ootamas naine kes on lapseootel, tema peamine mure oli et saaks aegajalt vabaks rutiinist ja läheks lihtsalt eemale. Sel hetkel  tundus tõesti tema elu nati raske minu jaoks. Need jutud jäid sinna ja õhtu sai jätkuda. Mõned nädalad hiljem hakkas see mind painama, ta tahab olla nagu mina….. Siis jõudis kohale et iga teismeline noormees unistab rockstaari elust kus kõik on olemas ja millegi pärast ei pea muretsema, see tekitas nii hea tunde. MUL ON SEE KÕIK OLEMAS. See on ikka nii kuradi hea tunne. Nagu seisaks laval ja tuhanded inimesed plaksutavad sulle ja see ongi see millest sa oled unistanud. See ongi see mis on iga noore mehe peas.  Kurat mul on vedanud….. Aga kui publik on lahkunud ei tule keegi küsima kuidas tööpäev läks, keegi ei küsi kuidas tervis on. Ja kui astud toa uksest sisse ei ole siin ka mitte midagi. Elutu mööbel ja kaktus mis ei vaja hoolitsemist. Ja see kõik paneb mõtlema et see oli küll minu unistus aga see ei ole se mida ma tahan, kindlasti mitte. Kurat ma annaks terve oma elu selle eest et saaks kasvõi minut aega tunda seda mida mu sõber… tal on kodus keegi kes teda armastab. Ja rohkem ma ei tahagi! Olla armastatud!  Ja siis ma idikas kohtun ühe neiuga kes suutis juba pärast esimest kohtumist pea nii sassi ajada et raske on isegi püsti seista. Huvitav oli see et ma olin temaga juba 3 kuud vestelnud, vahetanud üle 250 kirja. Ta oli ilus nii hingelt kui väliselt. Aga kurat ta oli ikka NII ilus. Seda ma ei osanud oodata. Ja nüüd olen ma tema ilust nii rabatud et raske on midagi öelda. No ma võin teda vaadata aga rääkida on ikka kuradi raske. Shit. Mõelda vaid, mul on olemas kõik millest mõni unistab ja samas ei ole mul  mitte midagi….