Esialgu viibis Kant Newtoni gravitatsiooniseaduse ja sellest tuletatud uudse taevakehade liikumise õpetuse lummuses. Ta avaldas mitmeid uurimusi, eriti viljakad olid aastad 1754-1755. Kant vaatles Kuu gravitatsiooni mõju  Maa pöörlemisele, taevakehade muutumist ajaloos, universumi võimet luua uusi maailmu, arendas õpetust liikumise ja paigalseisu suhtelisusest. Suurima tuntuse sai ta hüpoteesiga Päikese planeedisüsteemi tekkimise kohta udukogust. Newton seletas planeetide orbiite Jumala üleloomuliku kaasabiga, kuna gravitatsioon ja inerts seda nähtust ei ammendanud. Kant nimetas põhjendust filosoofile haledaks ja näitas Newtoni enese mehhaanikaseaduste alusel, kuidas planeedisüsteem areneb algsest mateeriaosakeste kaosest  puhtmehhaaniliselt, üksnes osakeste tihedusastme erinevuse tõttu.