Mis oli üldse neis muutustes nõukogulikku, kas spirituaalsuse (kiriku) saatus Läänes (s.t ühiskonna sekulariseerumine) oli kuidagi teine? Kuivõrd Alliksaare ja Masingu luulet üldse avalikult arutati? Pigem oli see  luule huviliste "tsunfti" sisene asi. Kes pidas Rannetit suureks? Kes mõistis hukka Pärdi? Kes kasutas "koodeksit"? Kas mitte "Nooruse" laagrid pole hoopis üks eesti kultuuri taassünni tähiseid jne. Kuidas kolhoosis käigud "aretasid sugupõlve"? Mina igatahes end nende tähelepanekute alusel kuuekümnendaid päris ära ei tunneks. Nähtavasti oli selles ajastus palju vaime, elu eri kihistusi, nagu oli ka erinevaid inimesi ja luuletajaid. Nähtavasti vajab Eesti vaimulugu veel tõsiste ajaloolaste tähelepanu.  Luuletajate emotsioonid võivad olla allikas nt antiigi uurimisel - muid ju lihtsalt pole. Kuid lähiajaloo uurija esitab alati küsimuse, kui palju on need või teised nägemused ka allikaliselt fundeeritavad. See on lihtsalt professionaalsuse probleem.