Avalikes arvustustes vihjamisi, kirjandushuviliste ringide omavahelistes vestlustes aga üsna varjamatult sõeluti iga uue haritlaseni kujutava teose puhul küsimust, milliste mudelite järgi autor oli töötanud, kust ta oma raamatus kirjeldatavad kujud oli võtnud, kes keegi neist oli. Ning igakord leidus vastajaid, kes ühes või teises kirjanduslikus kujus ära tundsid kas iseennast  või mõnd oma tuttavaist; nende kirjanduslike kujude kohta aga, keda kellelgi parima tahtmise juures ei õnnestunud "ära tunda", tehti nii või teisiti põhjendatud oletusi. Mida vähem pidet andis oletustele see või teine teos ise, seda rohkem ruumi jäi iga asjasthuvitatu kujutlusvõimele. Leidliku kujutlusvõime varal jõuti paiguti lausa fantastiliste tulemusteni, millede kohta mõnikord arvamused võisid vägagi lahku minna, ilma et mõttelahkuminekud oleksid märgatavalt kahandanud usku elavate prototüüpide  olemasolusse.