Käisin nädalavahetusel jälle  Depressiivses Eesti Keskmise Suurusega Linnas, negatiivselt meelestatuna nagu ikka - eriti sümboolne oli see, et ööl enne sõitu võpatasin ma õudse ehmatusega ärkvele, kui poolunes tundus, nagu oleksin hoopis oma sealses voodis (halastust, isegi selline asi on mul alles). Otsisin meeleheitlikult privaatset tegevust, kui ilm lubas - pusserdasin aias, kärutasin taas Sõbrantsiga ta poisivolaskit mööda linna ringi, tuhnisin poodides - ja seekord õnnestus kolm päeva lõugamiseta üle elada. Sellegipoolest tundsin end  hirmus armetuna ega jäänud õhtuti magama, kuna pulss tagus pööraselt lihtsalt lambist, ilma mingi nähtava põhjuseta. Ja ma lõdisesin külmast kõik see aeg, olgu temperatuur mis tahes.