Milline oli siis tegelik olukord piirialadel? Toe  Nõmme artik­lis antakse selle kohta üksikasjalik selgitus. (270) Aastatel 1920-1921 ehitati Eesti idapiirile nii tugev kindlustussüsteem, et samas mahus ei kindlustatud piiri hiljem enam kunagi. Juba 1933. aasta lõpuks, pisut enam kui kümne aastaga, olid kindlustused lagunenud. Uus kind­lustusperiood algas aastal 1938. Enne seda pöörati suurt tähelepanu õhkimis- ja lõhkamistöödele piirialadel. Nende tööde jaoks oli varu­tud piisavalt lõhkeaineid. Vaenlase edasitungi oleks suudetud tõsi­selt aeglustada. 1938.  aastal, kindlustustööde käivitudes, arvati kaitse hulka suur osa vanu kindlusesuurtükke. Need olid vanad mudelid,küllalt aeglased, aga ajasid siiski asja ära. Kindluse- ja raskeid suur­tükke oli 25, neile jätkus ka laskemoona. Nõmm kirjutab: "Ka pärast suurt relvamüüki jäi alles veerandsada igivana jäiga lafetiga raskesuur­tükki koos laskemoonaga. Nüüd otsustati need piiri kindlustamiseks ära kasutada. 1938. aastal ehitati Narva, Jaanilinna ja Narva-Jõesuus­se paiksed suurtükipositsioonid (betoon- ja  puitalused) koos raud­betoonist laskemoonavarjenditega 14 vanale raskesuurtükile (küm­me 152 mm kahurit, 1877. aasta mudel, ja neli 229 mm mortiiri, 1878. aasta mudel) ja kergetele 76 mm kahuritele." (27)