Kui nüüd küsime, kui palju vastab meie, s. o. üliõpilasringkondade praegune isamaalisus seda ülesannet, siis peame kahtlemata tunnistama, et mitte kuigi suurel määral. Tõsi küll, meil tehakse tööd isamaalise mõttega, aga vähe, peaaegu märkamata vähe. Meie praegune isamaalisus on pealiskaudne, isegi enam-vähem mõõduandvais üliõpilaskondades, see on tavaline massiline hurraapatriotism, ilma teadvuseta ja sisuta. Seda näeme kõige paremini,  kui peetakse mõni isamaaline kõne: see on sisuta ja väljavaadeteta, selles korratakse suurelt osalt ainult teatud kulunud ajalehefraase. See näitab et meie isamaalised tunded ei liiguta kedagi mõtlema. Neil ei ole pea mingisugust kohustavat jõudu meie vähe laiemates ringkondades. Nii näit. on meie rahvuslikud teadused, mis nagu öeldud nüüd peaasjalikult on meie rahvusliku elu sisuks ja mõtteks, ülikoolis suhteliselt liiga nõrgalt edustet üliõpilaste arvu läbi, kuna muud teadused, mis näivad lubavat hiljem  elus kergeid ainelisi võimalusi, edustet suhteliselt üleliia üliõpilaste määra läbi. Seega ei ole tahetud öelda, et me isamaalistel põhjustel peaksime suuremalt osalt anduma ainult kodumaalistele teadustele, ei, anded ja kalduvused olgu muidugi esimeses järgus otsustavad. Seda tõsiasja on mainitud ainult seks, et tähendada, kuidas nii hästi teadlikkus ülesandeist kui ka pea iga­sugune sundiv tähendus puudub meie isamaalisusel. Meie noor haritlaspõlv teenib praegu suurelt jaolt välise eluläheduse püüdeid,  hoolimata kõigest välisest ja kõlavast tunnustusest ja rõhutusest, mis selle organiseeritud kui organiseerimata osad annavad rahvuslusele ja isamaale. Meie võime öelda liialdamata, et meie praegune ametlik isamaalisus ka just üliõpilasringkondades on praegu igasuguse sisuta, sellele antakse au ja seda toonitatakse ainult seepärast, et see on kord moeasi, ilma et mõeldakse, mis see õieti on, või olema peaks, meie, üliõpilased ei ole ses asjas harilikult keegi palju kõrgemal tavalisest massist, kellele  isamaalisus on enam-vähem ainult instinktiks, mis seda paneb kord "elagu", kord "maha" hüüdma. Kui meil tahetakse võtta isamaalisust tõsiselt, ega ainult teha kombe pärast sõnu, kui meil seda tõesti hinnatakse sel määral nagu seda avalikult rõhutatakse näit. meie organisatsioonide poolt, siis peab ka hoolitsetama, et sel tõesti oleks mingi sisu ja et see kuidagi tunduvalt pääseks mõjule, kui ei taheta selle toonita­misega avalikult valetada ja petta iseend kui ka ümbrust. Näen siin ülesande meie  organisatsioonidele, s. o. neile meie iseteadvaile rühmitustele, mis oma ülesandeks seavad oma liikmeid teatud sihis kasvatada. Kuna just esimeses reas meie organisatsioonid toonitavad oma rahvuslust, siis on ka nende ülesandeks seda kasvatada omisse liikmeisse, teha seda teadlikuks ja mõju­võimsaks. Võidakse muidugi ütelda, et seda juba tehakse, et meie organi­satsioonid on isamaalised ja niisugustena kasvatavad juba ses suunas omi liikmeid. Aga see praegune "kasvatus" on sisuta, see on väga suurelt osalt pealiskaudse,  vahest teatud määral ka just aggressiivse hurraapatriotismi, võiks öelda, just selle kasvatamine, millest haritud rahvuslus peaks hoiduma, mis meie isamaalisuselt võtab väärtuse, et mitte öelda, teeb kahjulikuks kõigele inimlikule kultuurile. Kui meil kasvatatakse isamaalisust, siis hoolitsetagu enne kõike, et sel oleks sisu, kultuuriline sisu, muidu sellest kõnelda on vähimalt mõttetu.