Oma loengutes tahan põhiliselt näidata, kuidas vaimuteadus, mille ülesandest ma teile rääkisin, võib pedagoogikateaduse muuta viljakamaks. Iseenesestmõistetavalt pole võimalik anda 14 loenguga tervet pedagoogikasüsteemi. Vihjasin juba oma esimestes sissejuhatavates loengutes sellele, et ma ei pea vajalikuks otseselt uuendada pedagoogikat kui teadust,  kuna meil on olemas tegelikult head pedagoogilised põhimõtted ja printsiibid. Olen arvamusel, et eelkõige on pedagoogikakunsti vaja värskendada. Ja vaimuteadus, mis puudutab suurepärast pedagoogikateooriat, on täiesti võimeline ergutama just pedagoogilist tegevust, kuna ta tahab mõista elavat vaimu. Elava vaimu käsitlemine on samal ajal tahte ja hinge ergutuse allikaks, mis on pedagoogikakunstis eriti vajalik. Vaimuteadus on edaspidi tõelise inimtunnetuse allikaks, sellise inimtunnetuse, mis tõuseb esile  üleüldse inimeste kohtlemisel ja eriti just kasvavate inimeste  laste  kohtlemisel. Niisiis palun teil tõesti arvestada sellega, et ma kavatsen oma teemat selles suunas edasi arendada. Seoses selle teemaga on mulle esitatud terve hulk huvitavaid küsimusi, mida tuleb arutada just tänases ettekandes. Eelkõige aga tahaksin teha ühe märkuse: enesestmõistetavalt peab paralleelselt iga õpetamisega toimuma ka inimese hingeline, eelkõige aga moraalne ja religioosne kasvatamine. Ükskõik, kas see olenevalt  tingimustest on rohkem orienteeritud mõistusele või teistele hingejõududele. Niipea kui me võtame vaatluse alla hingehariduse ja veelgi enam, kui võtame vaatluse alla ka eetilise, kõlbelise ja religioosse hariduse, siis näeme, et meil on tegemist inimese kui terviku käsitlemisega. Alati, kui tahame mõjutada inimese tahet või hinge inimese kui terviku kaudu, siis peame arvestama nende muudatustega, mille inimene elu jooksul läbi teeb: esiteks juba lapsena ja mida ta kogeb edaspidises elus. Just õpetamise ja kasvatamise  ajal tuleb anda vajalikud impulsid edaspidisteks muudatusteks.