Tundub, et kohanemine kui analüüsikategooria on viljakaim totalitaarse (antud juhul nõukogudeaegse) ühiskonna ja kultuuri uurimisel. Totalitaarne ühiskond oma ainutõele pürgivas olekus oli mõnes mõttes selgem ja konkreetsem kui demokraatlikkusele ja avatusele pretendeeriv ühiskond, kus  "kõik" on lubatud. Kui sotsialismiaegset kohanemist võib üldistatult mõista kui kaasatöötamist (ükskõik millisel moel) valitseva ideoloogiaga ja protest tähendab sel juhul protesti (ükskõik millises vormis) sellesama valitseva ideoloogia vastu, siis mida võiks tähendada kohanemine siin ja praegu: millised on domineerivad normid ja väärtushinnangud, millega kohaneda või vastupidi, mille vastu protestida? Eelkõige võib selleks pidada turumajandust ("kõik müügiks") ja näiteks Eha Komissarov on leidnud, et  massikultuurist ongi tänases Eestis saanud domineeriv kultuur (Komissarov 2001: 98). Teisalt on ühiskonna avanemine toonud kaasa ideoloogilise paljususe, kus on esindatud erinevad seisukohad ja vaatenurgad. Nii võib leida mitmeid eri võimalusi millegagi kohanemiseks (turumajanduse loogika, vabaduse ja demokraatia retoorika/ideoloogia, alternatiivkultuur, võrdõiguslikkuse ideest kantud soolised rollid jne). Seega, kohanemine kui mõiste on muutunud mitmetähenduslikumaks, eeldades lisaks küsimusele "kuidas" ka  küsimusi "millega, mille suhtes".