Tollal, nn. muinasajal meil faktiline tsentraliseeritud keskvõimu puudus,  kuigi kroonikates on juttu üle-eestilistest nõupidamistest Raikkülas. Vaatlusalusel perioodil e. 13. sajandi alguses eksisteerisid muinasmaakonnad ning -kihelkonnad. Elas Eestis siis hinnanguliselt 150 000 - 250 000 (või natuke rohkem) inimest ligikaudu 45 muinaskihelkonnas. Suur osa kihelkondi oli koondunud maakondadeks, osa aga säilinud eraldiseisvate kihelkondade ehk väikemaakondadena. Eesti sisesuhetes ning territooriumil eksisteerisid reaalsed riigi kujunemise alged. Ja nagu Leedu riigile pani aluse välisvaenlase sissetung nii oleks see katalüsaatorina toimunud ka meie territooriumil kui poleks olnud paljude halbade asjade kokkusattumist. Eestlaste majandusliku ning loomuliku arengu ja riigi kujunemise katkestas Baltimaade rahvaste alistamiseks 12. sajandi lõpul alustatud üle-euroopaline relvastatud usuagressioon. Eeltoodu tähendab, et sel eesmärgil ja paavsti toetusel organiseeris Liivimaa piiskop Albert siia ristisõja. 1202. aastal asutati Mõõgavendade Ordu. Pärast liivlaste ja latgalite alistamist (1206, 1208) alanud võitlus eestlastega kestis 1208-1227. 1208-1212 korraldasid ordu ja piiskop Albert koos alistunud liivlaste ja latgalitega hulga rüüsteretki Ugandasse, Sakalasse, Soontagasse ning vallutati Otepää ja Viljandi linnused. Ümera lahingus 1210 saavutasid võidu eestlased, kuid järgnenud sõjaretk Turaidasse Kaupo linnuse vastu lõppes lüüasaamisega.