Ma olen oma praeguses kodus elanud nüüdseks 24 aastat.  Täna leidsin raamaturiiulist puhtjuhuslikult ühe märkmiku, millesse olen ühel neist esimesist aastaist kirjutanud salmikesi. Lapsed olid alles mugulad ja kustkurat siis see aeg, et midagi pikemat kirja panna.      Mäletan seda aega, aga iseendale ülatuseks avastasin,  et olen eluaeg ja LÄBI AASTA, aastaajast hoolimata oodanud kevadet.    Niipalju siis inimese arengust.    Jaanuar 1989:  Vahi varest, või temal on kevad!  Ise kui Tuhka-Toomase särk  laperdab pilvede taustal ja temal  olla ka kevad! Va vareste värk.  Aga kuula nüüd kraaksu kui hõiset:  "Kevad, kevad, vaid pime ei näe!"  Tulgu pealegi lõokesetuisud,  varesekevad meil on juba käes.    Nojah. Ja maailmas pettunud olin juba siis.    Tuul, ära toksi morset oksaraoga.  Ma vist ei mõista sind ja sinu soove.  Sa ära vilista mu aknapraoga  ei mõtlegi ma vaadata su poole.  On vooruseks ükskõiksus, hüveks külmus.  Seks akna avan vaid, et murda raag.  Oh, ära ütle, et see oli julmus.  Puu oksi täis veel. Homme tuleb saag.    Peremehega kaklesin siis tunduvalt tormilisemalt. Eks mässuiha kaob siis, kui tundub, et enam ei jaksa midagi muuta.    Läks lendu kirves silmitu ja vahe.  et  haavata või tappa emba-kumba.  Ta oli ammust aega oodanud me vahel.  Sai talle liiga vähe peale aetud mulda.    Üks kinni ukse lõi ja teine hinge.  Veel kivirasked sõnad õhku rabamas.  Vaid kellaseier vaikselt viipab ringe  ning ajas sõelub terad-aganad.    Kild habrast rahu kambrinurgas ootab,  et et tiksuks täis aeg jõhkrat sõjakust.  Kui vaibub torm - ons tõesti palju loota,  et paotaks hinge üks, kui teine avab ust?      Pärast  selist meenutusretke hakkab mu usk inimese hinge arengusse lagunema.  Kõik kordub, lihtsalt pakkimispaber on erinev.        Võib ja ka olla, et ma eksin. Ma loodan, et ma eksin.