Esiteks mõtisklusest. Tulin Piritalt sportimast ja kui tagasi sõitsin ning Tallinna teedel oma autot lõhkusin, siis postitasin Twitterisse telefoni kaudu ka sellekohase mõtte vahetada auto välja traktori vastu. Nali naljaks, kuid väga tabavalt saatis märkuse vastu ajakirjanik Argo Ideon, kes ütles: "tulevastel koalitsiooniparneritel ehk on mõni üle?" Me vahetasime veel paar mõtet, kuid ausalt öeldes oli  päris piinlik tunnistada, et tõepoolest on meie väljavaated mõningate kohtade pealt partnerite leidmisel siin kodumaal nõnda kesised. Jah, ma mõistan vahetuse tagamaid - peale sotsiaaldemokraatide jantimist maksudega ning eelkõige absurdne ettepanek tõsta üksikisikutulumaksu ning anda sellega võimalus panna kõige suuremaks kannatajaks tavalise keskmise Eesti pere, kuid et meil siis neid partnerite valikuid nii vähe on? Millal ometi saavad paremerakonnad meil piisavalt toetust, et üksi toime tulla? Eks see,  mida ütlen on poliitiliselt ebakorrektne, kuid võin varjuda maski taha, et olen ju poliitiliselt toores. Mäletan lihtsalt liiga hästi, kuidas minu kadunud isa, kes tegutses Pärnumaal ettevõtjana ning maaelu- ja keskkonnaarengu plaanidega, rääkis kuidas pidi silmitsi seisma olukorraga, kui talle öeldi - astud "kindlasse" erakonda, siis räägime uuesti toetustest... Mäletan hästi oma isa viha ja seda kuidas see pani ka teda korra mõtlema, kas peaks selletõttu toonasest Res Publicast välja astuma - lihtsalt  selleks, et oleks oma tegemistega kergem edasi minna. Kuid loomulikult ta ei teinud seda ja vastupidi sülitas selliste vihjete peale.