Komplikatsionide juures võib ettekujutuste algosade vahel veel teravalt vahet teha, sest et üks osa ühelt, teine teiselt meelealalt pärit on. Kuid on tähtsaid simultanseid ühendusi olemas, milles meeltenähtus mälestuse pildiga täiesti ühte sulab, temaga üsna sarnaseks saab, nõnda et meie kahe assotsiatsiooni liikme vahel enam palju vahet ei teegi. Trükiviga raamatus libiseb meie tähelepanekust nii kergesti läbi, et meie teda ei näe ja  läheb suurt harjutust tarvis, et korrektuure võiksime korralikult teha. See tuleb sellest, et meie silm tuttavaid sõnakujusid on lugenud ja mälu nende puu­dusi ise mõttes on täiendanud. Nii võime ka halvaste ette­kantud kõnet kaduma läinud ehk kuulmata jäänud sõnade ning lõppude poolest ise täiendada, muidugi siis, kui keel ja aine küllalt tuttavad on. Teatri näiteseinale maalitud mets näib tulevalgel meie meelest tõesti mets olevat, sest et me puuduvad elemendid talle juurde mõtleme, puudulikku pilti tõsise  metsa kujuga, mis meil meeles on. samastame. See­sugust assotsiatsioni nimetatakse assimilatsioniks. Kuid mitte ainult mälestuses olev pilt ei sula eelseisva muljega ühiseks ettekujutuse aktiks kokku, vaid väline mulje erutab ka endiseid dispositsioone, nõnda et need kaaserutusesse satuvad ja uuesse ühinenud ettekujutusesse kokku sulavad. Nii ei suuda meie juba päris normalse assotsiatsioni juures enam vahet teha nende ettekujutuse elementide vahel, mis praegu saadud ja mis assotsiatsioni teel meelde  tuletatud. On teatavas ühendatud ettekujutuses ehk assotsiatsionis meelde tuletatud ehk juure mõeldud elemente rohkem kui tõsisest nähtud kujust neid saadakse, siis nimetatakse niisugust assimilatsiooni juba illusioniks. Illusionis arvame meie seda juba nägevat, mis tõsiselt meile pole ette kujutatud. Siin vahetatakse mälestuse elemendid meelte elementidega juba ära ja see on siis alles võimalik, kui nende vahel tuge­vuse vahet ei ole. Nõnda ei saa siis ka mälestuse pildi ja fantasia pildi vahel enam kindlat  vahet teha.