Kõigi sarnaste väärõpetuste ja eelarvuste selgitamine kuulub prae­gusaja kirjanduspedagoogiliste põhinõuete hulka, et mitte ainult loova kirjanduse taset tarvilisel kõrgusel hoida, vaid eriti kirjanduse elutäht­suse ja kultuuriväärtuse teadvust levitada publikus, kus see praegu jär­jest näib vähenevat (vähemalt kui otsustada raamatute ostmise järgi). Just õige ideolooogilise väärtusega teosed on selleks  enim sobivad, kuna neil, nagu ajalugu näitab, on olnud suurim kultuurimõju just ka rahvale, muidugi ühes oma elamuslik-artistiliste väärtustega, aga vahel isegi viimaste puudulikkuse kiuste. (Ei tarvitse meelde tuletada muud kui kas või meie oma Kalevipoega, mis üldkultuurilise mõju seisuko­halt kahtlemata praeguseni on meie esimesi. Samuti näit. Bornhöhe, Saali ja Vilde agraarrevolutsiooni poole sihtivaid teoseid). Ka meie kaasaegse kirjanduse täis kultuuritähendus võib realiseeruda ainult siis, kui selles  peituvad üldkultuurilised väärtused on n. ö. saanud teata­vaks ja arusaadavaks kõigile, kes seks üldse võimelised. Koolides peab seepärast kirjanduse ajaloo käsitlus praegusest vist küll enam tähen­dama ka kirjanduse arvustamise ja igakülgse õige hinda­mise õpetust. Ja küllap meie teaduslik-kriitiline selgitus tohiks olla juhitud mitte ainult filoloogilis-artistilisest vaid jälle enam ka kultuu­riloolisest ja isegi normatiivsest kultuuriteaduslikust seisukohast, kus eetika ja esteetika - ja isegi  ühiskondlik-poliitiline ideoloogia moo­dustavad lahutamatu terviku.