Peale mäepileti kehtivusaja lõppemist meie bussis koju sõites olin juba peaaegu endaga rahul ja jõudsin kindlale veendumusele, et proovin järgmisel päeval ka päris mäe tipust alla tulla. Mõtlesin, kas tasuks üldse selle alaga tõsisemalt tegelema hakata. Ühest küljest tegelen ma juba niigi ilmselt liiga paljude asjadega. Mäesuusatamine nõuaks veel lisaks aega, raha ja tähelepanu. Teisest küljest aga, kuna minu üks peaeesmärgist on ma  vaimu ja keha mitmekülgne ja põhjalik arendamine (ja eeskujuks Leonardo da Vinci), arendab see päris hästi just julgust ning enesekontrolli suurtel kiirustel ja ohtlikes olukordades. Seega oleks ta hea kaaslane teistele aladele, mida ma harrastan: jooksu, rattasõitu, jõusaali ja murdmaasuusatamist, mis arendavad jõudu ja vastupidavust; ujumist, mis arendab hingamist ja paljude lihaste koostööd; tennist, mis arendab kiirust ja osavust jõu rakendamisel ning vaimset duelli vastasega; golfi, mis arendab  koordinatsiooni, kontsentratsiooni ja vaimset võitlust iseendaga; bridzi, mis aredab kontsentreeritud mõtlemist ja mälu. Tõenäoliselt saavutaksin mäesuusatamises rahuldava taseme suhteliselt lühikese ajaga (võrreldes näiteks golfiga). Tuleks ju ainult nii teoorias kui ka praktikas algkursused läbi teha (millest oleks iga minust targem inimene tegelikult alustanudki) ja siis aeg-ajalt kusagil mägedes sõitmas käia, ideaalsel juhul sarnasel viisil, nagu me siin praegu oleme. Tõelist fänni, nagu ma golfi jaoks olen,  mäesusatamise jaoks minust aga ilmselt ei saa.