Veel paari kolme aasta eest tundusid Venemaa positsioonid ENPAs palju kindlamad. Meie delegatsioon, üks viiest suurimast, mõjutas tugevasti EN peasekretäri ja Euroopa kohtu kohtunike valimisi. Selle tagajärjel oli ENPAl meie siseriiklike valimiste suhtes vähem pretensioone kui  OSCEl ning eriti agarate "vene imperialismi" paljastajate resolutsioonidele pandi pidurid peale. Olukord hakkas muutuma seoses naftahindade tõusu ning "põlvilt tõusmise" retoorika tugevnemisega. Euroopaga taheti hakata rääkima gaasikraani keeles, taheti paika panna Ukraina, Eesti ja isegi Suurbritannia. See oli külv. Lõikuseni jõudsime Gruusia sõja ajal. Vaevalt hakkavad näiteks prantslased meid ENPAs aktiivselt toetama, kuna oleme vedanud alt nende presidenti. Väed pole kokkulepitud piirkondadest välja  tõmmatud, separatistlikud vabariigid on ühepoolselt tunnustatud. Vaevalt hakkavad meid toetama britid või ukrainlased jt. Selle tulemusel võib ENPA kui kasulik poliitilise kauplemise lava muutuda lääne ja Venemaa vahelise sõnasõja tallermaaks ehk siis välispoliitika asemel sisepoliitilise propaganda vahendiks. Kui Kossatšov ütleb, et ENPA resolutsioone ei saa täita, sest need pole juba algusest peale Venemaale meeldinud, ei ütle ta seda neile, vaid meile. Samas on ENPAd meile vaja, kuna ta on ainus  tõsiseltvõetav Euroopa institutsioon, kus meie oleme täisväärtuslikud liikmed. Peale selle me vajaksime seda foorumit, arutamaks meie endi ettepanekuid Euroopa uue julgeolekustruktuuri osas. Lisaks tuleb arvestada 27000 Venemaa kodanikuga, kes otsivad õigust Strasbourgi kohtus. Ka president Medvedev vajaks täiemahulise suhete "taaskäivitamise" jaoks vahekorra normaliseerimist peale USA ka tugevneva Euroopaga.  (Цена вопроса, Дмитрий Орешкин, Коммерсантъ, 28.09)