President Ilves nägi toimunut  teises valguses: «Elus tuleb ette hetki, mil tunneme ja teame, et miski on valesti. Aga tüdimuse, jõuetuse või piinlikkustunde tõttu me vaikime. Kas käega lüües või petlikus lootuses, et kõik läheb iseenesest üle. Ülle Aaskivi ei vaikinud, kui kutsus eelmise aasta augustis riigikogu liikmeid tunnetama vastutust oma rahva ja ametikohuse ees. Mõne minutiga ütles see väike naine ja suur inimene välja tõe, mida ei andnud väänata ega vääriti mõista. Ta küsis otse ja keerutamata: kuhu ja kuidas edasi, Eesti rahva  esindus? Õhk oli ühtäkki puhtam. Enamusel meist polnud enam piinlik. Ülle võitis tol augustipäeval tüdimuse ja jõuetuse.»