minu arusaamist muutis vist enam see rahu ja enesekindlus millega ta oma otsust ellu viis. tema nappides päevikukirjetes ei olnud selgitust miks, ahastust või hala, lihtsalt konstanteering, et olen otsustanud ja teen. ja tegigi, ka siis kui üle päeva tekkisid tõdemused, et ei  kunagi varem ei ole kõht ja pea sellisel moel veel valutanud. 40'l päeval mees tõdes, et nüüd enam ei saaks tagasi, nüüd enam jalad ei kannaks, varem ta mängis mõttega, et võiks, kui tahaks, aga ei taha. mingil hetkel ta tõdes, et kui keegi tuleks ja leiaks, siis ta vist ei kahetseks seda, aga ainult kord kirjutas ta nii. tema postitustes oli üksjagu huvitavaid mõtteid, tabavat huumorit - enese üle sellises olukorras nalja tegemine justkui toonitas, et tegu on selge mõistusega vastuvõetud otsusega.    seesinase päeviku pidamise mõte ka - kellele ta seda pidas? nendele kes ta leiavad? ta kirjutas mida ta meel ja keha tundsid aga mitte kordagi kes ta on ja ega väga detailides sedagi miks ta seda teeb.    igatahes ma tõesti väga loodan, et see teine maailm, kuhu ta minna tahtis, on olemas - tema pärast ja iseenese pärast ka.