Võttis aega, mis ta võttis, aga ühel hetkel olid enamus kotte perenaise kaubikusse tassitud, enamus lapsi riidesse saadud ja  siis sai nagu hetkeks mõistus otsa, et kuidas peaks logistilise probleemi lahendama - kes ja kuidas sõidab laagrisse kotte viima pakiautole. Piinlik oleks olnud perenaist kasutada ära kui pakikandjat, samas oleks paha ühel meist kaasa minna autoga, sest ratas jääks maha….kuidagi palju küsimusi tekkis. Seega üldsus arvas, et kuna mul nii ehk naa midagi tarka teha poleks, siis võin kaubikuga võidu laagrisse sõita ja kotid pakiautosse visata. Mõeldud tehtud. Nii kiire oli mul rattasõitmisega, et isegi  valutavaid kannikaid ei olnud aega tunda. Võib öelda nii, et sellist hommikust spurti ei soovita, ainult häda olukorras võib niimoodi rattaga rallida hommikul. See ei olnud minu jaoks lihtne, mul niigi madal vererõhk ja nüüd äkitse sellise tempoga minek, äratas üles küll! Minu spurt oli küll äkiline, aga mitte väga pikk. Kiirelt sai selgeks, et tuul on vastu ja mul jõudu vähe, aga tahtmine suur ja nii ma siis jõudsingi laagrisse, vesi silmist väljas. Teadupärast ma kaubikuga võidu sõita muidugi ei suutnud ning  kahjuks pidin teise kohaga leppima. Kaubiku leidmisega laagri paigas oli loomulikult sekeldusi, ma ei tulnud selle pealegi, et perenaine võib kaubiku metsatuti sisse ära peita. Nii kui kerge paanika hakkas endast märku andma, leidsin ka kaubiku üles ning kotid said jällegi kenasti autole pandud. Ülejäänud meie "gäng" jõudis mitte enne, vaid ikka peale seda, kui olin need hiigelrasked kotid pagasiautole ära tõstnud. "