Kuskil 1995 aastal Tartus oli Black Francis tõeliselt kõva sõna. Igal pool, nii ülikooli sammaste vahel, pargis ja isegi kõige haisvamates urgastes, näiteks Illegaardis, räägiti sellest. Käi kus tahad, puhvetis, Piros, jõe ääres, ringi mööda ühikaid, ikka torkas sumina seest kõrva: Frank Black, Black Francis, Frank Francis, Franky goes black jms. (Noh, ega siis kõik ei teadnud veel, kes on Frank Black, Pixies'e paks  laulja. Või et kuidas on ta seotud kellegi Black Francis'ega, kes justkui soovis jääda tundmatuks. Hea, kui nimi meelde jäi, sai sõna sekka öelda: kuumal teemal). Ega kõik muusikat ei kuulanud. Kunagi pole kuulanud ja pop polegi sama asi. Pop? See on nagu kõmu. Levib, algne tähendus kaob kuhugi. Tõnis Kahu teab, kuhu. Minu arust on põhjuseks lihtsalt kvantiteet - Introvenous television continuum ja interstellar space travel. Teeme proovi. Korrutame suva sõna 100 korda. Korrutame koos. Normaalne? Mulholland.