«Hobuseid ei ole,» pomises ta endamisi, «ja puud skvääril on nii kõrgeks kasvanud… unenägu ei saa kunagi olla järjekindel, mitte niisugusel määral…» Ta vaikis, siis äkki: «Mu jumal!» hüüdis ta, «mu jumal, kui see tõepoolest    o n g i…» Ta pöördus uuesti minu poole, innukas läige silmis. «Rääkige mulle neist plastmassidest,» nõudis ta tungivalt.