Ta  seletas: "Ma vihkan teatrit. Võiksin ju kõike ise teha, aga ei suuda pealt vaadata, kuidas nad joovad viina ja siis lähenevad üksteisele, rind ees, nagu mingid kodulinnud või tselluliitrindadega tenorid."  Kui Radzinski loeb ise oma tekste, siis on need peaaegu luuletused või sarnanevad nõia manamisega. Algas ju sellest teater ka Vana-Kreekas, kus autor ise oli oma tekstide ettekandja ja lavastaja. Olid ju metafoorid vanakreeka teatris süžeest tähtsamad ja Thespisele, keda peetakse vanakreeka  tragöödia poollegendaarseks esimeseks autoriks, heideti samuti ette "keerutamist sõnadega".  Radzinskil juhtub samuti metafoor metafoori otsa. Kui tegelane lakkab armastamast, siis tunneb ta "puudri lõhna oma armastatu mullustel põskedel", aga kui armub, siis tunneb ta kindlasti "lapseliku hingamise pilvekest ta huultel". Ta kahetseb oma valu, meenutab, kuidas ta kodumaa on mattunud lumme ja kuidas tema elu "lendab linnuna läbi toa". Ei, nii ei räägi tegelased, nii räägib autor, kes suudab  petta oma poeetiliste kokkukõlade polüfooniat ja anda täispartituuri kogu oma tegelaste sümfooniaorkestri jaoks. "Ei, ma ei suuda kuulata muusikat… ma nutan nüüd kogu aeg. Ma olen õnnelik… Ma armastan teid… " Kui jälle mõni tema näidend lavastatakse, siis tunneb ta end Mozartina, kes läheb kõrtsi lootuses kuulda oma teost ka trahterimuusikute esituses.  Edvard Radzinski rääkis mulle: "On poeete, kes maksavad oma luuletuste eest eluga, aga on ka poeete, kes panevad ainult etenduste ajaks maskid  ette. On luuletajaid, kes lähevad elukindlustuseta köie otsa, aga on ka selliseid, kes üksnes teevad näo, et käivad kuristiku äärel, ise on aga endiselt kahe jalaga maa peal." Veel on ta jutustanud, et kuuekümnendikud õppisid hõbeajastu poeetidelt suurepäraselt, kuidas maske kanda, kuid neil on ka harjumus võtta maskid eest esimese ohu korral.  Seitsmekümnendate aastate lõpul tekkis võimalus piiri taha minna ja mitte tagasi tulla. Paljud kasutasid seda. Radzinski vaid naeris nende üle ja ütles, et ükskõik  millise ühiskorrakorralduse ajal jõuab inimene varem või hiljem ikka talle määratud positsioonini. Ta enda näidendid etendusid edukalt paljudes maades, kuid Moskvas olid need keelatud ja nii ta siis pidigi kirjutama varjunime all stsenaariume teisejärgulistele detektiivifilmidele. Kuid ta ei sõitnud ikkagi ära. Ajuti isegi tundus, et ta ise organiseerib endale tupikut ja isoleeritust, et ta ise keelab aeg-ajalt oma näidendeid, et ažiotaaž tõstaks veelgi tema populaarsust. Moskvas töötas temaga kuulus  lavastaja Anatoli Efros, varjates ta tükkide paradoksaalsust, peaosi mängis tihti Olga Jakovleva, markeerides autori paradoksaalseid ütlusi lihtsa kõnekeelega.  Näidendi "Võrgutaja Kolobaškin" peaosaline rääkis, et elu on nagu tänava ületamine: selle esimesel poolel vaatad vasakule ja teisel paremale. Tahab ju inimene algul olla vasakpoolne, liberaalne, avastaja, progressist innustunu, elu teisel poolel aga igatseb ta rahu ja stabiilsust. Pärast mõnesid etendusi keelati see näidend ära. Peab  ütlema, et see on üldse Radzinski lemmikmõte: Venemaal on kõik julged maksimaalselt neljakümnenda eluaastani, pärast aga muudavad oma veendumusi, muutuvad alalhoidlikuks ja hakkavad pidama klaperjahti neile, kel veel jätkub julgust midagi ütelda.    Eesti keeles ilmunud: "Siilid udus: okkaline vaim ja tema võim: tekste 60ndate vene kultuuriloost", KesKus 2006