ühistuinimestega rääkides tuli jutuks muidugi ka see, et minagi olen midagi võlgu. jah, olen. viimased kuud olen, hambad ristis, maksnud jooksvad kulud kõik ära. ega elamiseks suurt midagi ei jää muidugi siis, aga ma süüdistan selles ikka omaenda kehva majandusvõimet. mitte seda, et tööl pole palk aastaid tõusnud, küll aga on tõusnud kõik  hinnad. või siis et projektitöid pole paaril viimasel aastal olnud; kohati mu oma mittetegemiste tõttu, kohati seetõttu, et rahastamisvõimalused on ka kokku tõmmatud. ja erinevalt mõnest, kes raha puudutulekul kargab oma lapse isale kraesse, et elatist on vaja tõsta, ei ole see mul teemaks (no comments, eksole).  ja siis ajab täiesti marru, et kurat, tuleb mingi tüüp (narkar?), lõhub terve selle kuradi luku ja pool ust ära, et saada kätte paar linki, mille eest saab heal juhul kahekümneviieka,  aga meil läheb parandamiseks sadu kordi suurem summa. aga tal on pohlad, ta saab oma laksu kätte ja on õnnelik. ning tema ei pea mõtlema, mille eest mina lapsele jõulkingi ostan ja lauale mingid road võlun, kui tema lõhkumisi kinni maksan.