«Mitte miski, mida ma ütleks,» ütleb lõpuks Charl, «ei teeks seda  paremaks ega viiks seda ära. Sellepärast ei ütle ma midagi rohkemat, kui et sa oled maksnud. Vaata mulle otsa.» Ta kergitab mu lõuga ja ma loodan, et olen jõudnud suurema osa laiali läinud ripsmetušist ära pühkida. «Sa oled kõik juba kinni maksnud, sa võid lõpetada. Kuuled?» küsib ta häält grammi võrra tõstes. Ma ainult noogutan. Ma olen lihtsalt väsinud. Charl ütleb autojuhile lühikese sõna, mis kostab haugatusena ja millest ma aru ei saa, ja konvoi pöörab ringi. Keset ookeaniäärset laia Malecóni. Ülejäänud tee  sõidame vaikides, Charl ainult paitab mu pead ja vaatab aknast välja. Ma tunnen millegipärast kergendust. Mitte just vabanemist, aga kergendust, ja mul on jube nälg.