On, nagu oleks kõnelnud  Södergran iseenesest, kui ta ühes selleaegses katkelises luuletuses laulab Engadinist, kus, tarvitades Nietzsche sõna, "mitte mingisugused idüllised teerajad ei juhi saja-aastasesse kodu", kus vanad talud seisavad ja imestavad, kust see võõras ilu nende juure on saabund, "tuues muret ja melanhooliat, lahkumist ning surma".