Minul on kadunud saapad - need, selgub, on Marta ära peitnud, aga Johni mantel jääbki kadunuks. Ja Christine hakkab juukseid pesema-föönitama siis, kui eestlased oleks juba kabelis kohal.  Ja plaani, et Eesti vabariigi aastapäeva puhuks võiks siitmaja sinimustvalge vardasse tõmmata, ei söandagi ma tekkinud kaoses enam meelde tuletada.  Lahkume kodust kümme minutit enne matuste ametlikku algust. Nii et vastatud on mu küsimusele, kas itaallased ka matustele hiljaks jäävad. (Justini vanematekodust kabelini sõidab kolmveerand tundi.)  -  Meil on eelmisel õhtul vailduste käigus selginud plaan minu suhtes.  Christine: "Minu sisetunne ütleb, et Epp ja Marta saavad seal  matustel väga hästi hakkama, just fine, absolutely fine!"  Mina: "Ma ei taha näha surnukeha. Ma ei taha, et Marta karjuks või laulaks neil viimastel hetkedel, mil Esther saab oma mehega olla. Aga ma tahan Petronede suguvõsa näha. Ja ma tahan Esthrile kaastunnet avaldada."  John: "Nad ei pea ju tulema matustele, tulgu ainult pärast söömisele! Mina ka arvan, et lapse koht pole kabelis."  Christine - muutub vihaseks: "Nagu te ütlete, nagu te ütlete!" (See lause on suur ohu märk.)  Justin  (telefonis): "Epp las minna matuste ajaks lapsega teise vanaema juurde ja sealt võtate ta pärast auto peale ja sööma."  Nii jääbki, vaene vihast turtsuv Justini ema on kolm ühe vastu maha hääletatud.  -  Aga kui me autos kabeli poole kihutame, on ka minul tekkinud mingi uutmoodi sisetunne.  Mulle kohe sugugi ei meeldi, kui mind millekski sunnitakse. Aga kui ma olen endale vabaduse välja võidelnud, siis näen ma palju paremini ka teise poole seisukohti.  Ja eriti on mulle meelt mööda  "follow the flow" mentaliteet. Vaata lihtsalt, kustpoolt hetkel tuul puhub, ja otsusta siis…  Hetkel on päikeseline kevadet täis ilm, ämm ja äi on lootusetult hilinenud ja mul on kuidagi hoopis helgem tunne kogu selle surnukeha ja matuse suhtes.  "Teate mis, teil pole vaja aega kulutada vanaema Anni juurde sõitmiseks, ma tulen ikka kabelisse kaasa!"  Christine vaatab tahaistmele, eriti uhke pilguga: "Ma teadsin seda ju kogu aeg!"  -  Kabel on suure parkimisplatsiga  kahekordne maja. Allkorrusel paistab saal, kus sadakond inimest istub ja kuulab. Mõni pühib pisaraid.  "Ja lõpuks, palvetame ka Robert Blake`ile mõeldes," kostub sealt parasjagu.  "Kes pagan on Robert Blake?!" sosistab Christine, kui fuajees kiiruga mantleid ära paneme.  "Naabrimees!" sosistab John. "Onu Artie sõber, seesama, kes ta kogemata alla ajas… Ta olevat praegu täiesti murtud mees, tohutus depressioonis."  -  Ma näen kaugel tooliridade ees kirstu surnukehaga, ja jõuan just mõelda,  et ups, mis ma nüüd peale peaks hakkama. Marta juba jookseb…  "Kas te soovite minna laste mänguruumi?" pöördub järsku minu poole sosinal üks ülikonnas noormees, ilmselt kabeli töötaja.  Ta juhatab meid keldrikorrusele, kus on põrandal ja riiulitel mänguasjad, raamatud, videokassetid. Ainus, mis selle lastetoa eriliseks teeb, on laua peal olev lugemisvara "Kuidas rääkida lapsele surmast".  Jõuame just tutvuda 2aastase Lily ja tema emaga (Lily vanaema ja Justini vanaisa olid õde-venda, nagu  selgub), ja ongi ülakorrus suminat täis.  -  Olen eelmisel õhtul lasknud teha kiire, aga segadusse ajava ülevaate Justini vanaisa Jerry nelja õe ja kolme venna järeltulijatest.  "Kui ma inimest esimest korda näen, kas ma siis ka peaks teda kohe suudlema? Või oleks kätlemine parem?"  Vastuseks oli Justini ema pikk tiraad, teemal: tuleb usaldada enda sisetunnet.  Nii otsustan igaks juhuks neid musitada, kes tuttava näoga paistavad olevat - ühesõnaga, neid, kelle kohta ma arvan, et nad  olid võibolla mu pulmas.  Ja kes on sellise võõramat sorti näoga, ja kes mind ise võõrastavalt vahivad, neile pistan käe pihku.  Nõnda ka teen. Ainult värsket leske tädi Esthrit pole kogu selles saginas mitte kusagil. Või, oh häbi, ei tunne ma teda ära?!!  Lõpuks ta tuleb. Üksinda tühjast saalist.  Ja järsku, vaadates saaliukselt paistva naise kössis kuju, tuleb mulle ka Artie meelde. Õigus jah, nad olid meie pulmas nagu pisike käe alt kinni hoidev ja kogu aeg omaette naeratav… mis oleks  see sõna… kaksainsus?  Nüüd ei oska ta ilmselt ilma Artie`ta seltskonnas kõndida.  -  Sõidame autorivis. Mind valdab erakordselt muretu meel ja ma lobisen sellest, mismoodi me Justiniga olema omavahel kokku leppinud, mis teha meie surnukehadega.  "Minul on ükspuha, kas mind tuhastada või matta, aga ma tahan, et mu haud oleks Suure-Jaanis! Ja Justin tahab, et teda tuhastataks ja puistataks Ahvenamaa kaljudelt alla vette…"  Justini vanemad ei taha sel teemal rääkida. "Meil on need asjad  ka otsustatud, need testamentides kirjas," ütleb Justini isa napilt ja vahetab teemat.  "Muide, mu isa on siia maetud," viitab Justini ema teeäärsele hauakivide põllule.  "Äkki võiks pärast sealt ka läbi käia?" küsin ma.  "Ma ei usu, et seda ise üles leiaksin. Ma olen seal käinud üks kord pärast ta surma. Sa ju tead, ma ei saanud oma isaga eriti hästi läbi."  Üks kord. Kolmekümne üheksa aasta jooksul.