Enesevaatluse võimet uuriti järgnevalt. Pärast seda, kui katseisik oli vastaval katsekorral valinud ühe vastusevariandi (õige või vale), küsiti talt, kui kindel ta oma taju-alases otsuses oli, skaalal ühest kuueni (1 = madal suhteline kindlus, 6 = kõrge suhteline kindlus). Uurides nõnda 32 katseisikut selgus, et ehkki nende õigete vastuste osakaal oli üle katse sarnane (kõigil 70%), oli nende enesevaatluse võime väga erinev - mõned katseisikud olid vahel väga kindlad ka siis, kui nad tegelikult eksisid; osad katseisikud olid ebakindlad ka siis, kui neil oli tegelikult õigus; mõned katseisikud olid endas kindlamad siis, kui nad tõepoolest õigesti vastasid ja ebakindlamad siis, kui nad eksisid. Õigete/valede vastuste ja vastava katsekorra enesekindluse järgi arvutati välja niiöelda enesevaatluse võime mõõt, kus kõige kõrgemal olidki viimati mainitud katseisikud - just neil oli selle mõõdu kohaselt adekvaatne enesevaatlus, sest nende teadmine oma enda tajust oli kõige usaldusväärsem.