Eesti riigihümn ja selle saamislugu  Sõna "hümn" on pärit kreekakeelsest sõnast hymnos, mis tähendas ülevat või pidulikku  ülistuslaulu, mida esitas sangarite või jumalate auks koor või laulja. Riigihümn on kodumaad ülistav pidulik muusikapala ja riigi ametlik sümbol. Kõige vanemad hümni sõnad pärinevad Jaapanist X sajandil. Riigihümne hakati kasutama XVIII sajandi lõpus. Tänapäeval on igal riigil oma hümn. Ametlikel vastuvõttudel kaasneb riigihümniga püstitõusmine ja sõjaväeparaadidel valveseisak. Hümni lauldakse kas ühiselt või esitavad seda muusikakollektiivid.  Eesti riigihümnil on pikk kujunemislugu ja see ei tekkinud  kohe. Ärkamisajal loodi palju isamaalisi laule ja mõnigi neist kujunes rahvuslauluks.  Hümni loojateks on tavaliselt kaks inimest, kellest üks kirjutas sõnad, teine lõi muusika. Eesti hümni eripära on Soomega ühine viis. Eesti hümni sõnad kirjutas esimene Eesti kutseline ajakirjanik, luuletaja ja ühiskonnategelane Johann Voldemar Jannsen. Viisi loojaks on saksa päritolu soome helilooja Frederik Pacius. Viimane kirjutas selle viisi 1848. aastal Johan Ludvig Runebergi luuletuse "Meie maa" (sm "Maamme")  muusika jaoks. Laul muutus Soomes rahvuslauluks.  Eesti I üldlaulupeol 1869. aastal oli lisaks saksa lauludele kavas kaks soome laulu, üks neist Paciuse "Meie maa". Sellele Soome populaarsele laulule kirjutas Jannsen laulupeoks eestikeelsed sõnad. Arvatakse, et neid sõnu luues püüdis ta kirja panna sõnad ja mõtted, mis kõiki laulupeolisi ühte köidaks. Laulupeo teisel päeval kantigi ette J.V. Jannseni-F. Paciuse "Mu isamaa, mu õnn ja rõõm". See laul muutus väga populaarseks ning seda lauldi ka järgmistel  laulupidudel. Kui 1884. aastal Otepääl Eesti rahvuslippu õnnistati, jäi ainukese isamaalise lauluna kõlama "Mu isamaa, mu õnn ja rõõm". Tsaarivalitsus keelas laulu 1913. aastal.  1917. aastal poliitiliste sündmuste teravnedes kõlas "Mu isamaa, mus õnn ja rõõm" hümnina ja väljendas selgelt eesti rahva poliitilisi tundeid. Kui 1918. aastal 23. veebruaril kuulutati Pärnus Endla teatri rõdult välja Eesti Vabariik, järgnes sellele spontaanne "Mu isamaa, mu õnn ja rõõm" ühislaulmine. Vabadussõja lõppemise  järel kerkis koos riikliku sümboolika loomisega päevakorrale hümni uuendamise mõte. Meie hümnil puudus algupära, sooviti aga täiesti oma. Uue hümni üle vaieldi pikalt ja korraldati mitmeid konkursse. Algupärase hümni osas kokkuleppele ei jõutud ning "Mu isamaa, mu õnn ja rõõm" jäi hümniks 1940. aastani. Hümni lauldi ka siis, kui 21. juunil 1940 Pikal Hermannil Eesti lipp langetati.  Hümnist hakati taas avalikult rääkima 1988. aastal, mil kirjanik Enn Vetemaa polemiseeris loomeliitude ühispleenumil  esimesena rahvuslaulu üle. Puhkesid vaidlused. Arutelu käigus leiti, et sobivaid on vaid kaks - "Mu isamaa, mu õnn ja rõõm" ja "Mu isamaa on minu arm" (G. Ernesaks-L. Koidula). Ajaleht Sirp korraldatud rahvaküsitlus näitas, et enamik pooldas vana hümni. Seadusega Eesti hümni kinnitatud ei ole.