1522. aastal astusid vasallid usuliitu linnade ja teiste maahärrade vasallidega ning ründasid piiskop Kievelit aina uute  poliitiliste ja õiguslike nõudmistega. 1524. a. oli piiskop sunnitud vastu tulema vasallide soovile ja andma neile erilise eesõiguste kirja. See tegi piiskopkonna valitsemise vasallidest sõltuvaks, sest piiskopi aadlikele antud armukirja järgi võis toomhärrasid valida vaid kohaliku aadli hulgast ja piiskopi valimisel pidi sõnaõigus olema ka vasallidel. Sellega läksid toomhärrade tulu toovad ametikohad koos neile kuuluvate mõisatega kohalike vasallide kontrolli alla. Lisaks oli Kievel sunnitud laiendama  vasallide õigusi neile läänistatud mõisate suhtes. 1524. a. andis piiskop loa vabalt kuulutada luteri usku. Kõik need järeleandmised tehti vasallide tugeval survel ja see näitas piiskopiriigi keskvõimu nõrkust.