Juba viimased pool aastat on minu vestlused emaga käinud hämmastavalt ühte väravasse. Ma üritan neid vältida, näitan igat pidi välja, et ma tunnen end ebamugavalt, aga sellest pole mitte midagi kasu. Ta ei tõmba tagasi, ta ei lõpeta,  ta alustab iga kord oma tagasihoidliku "ma-ei-tahaks-ju-sulle- pinda-käia-aga-ma-tahan-ometigi-ainult-parimat" näoga ebalevalt otsast peale.