Põhiteesiks on konstateering, et naised kirjanduslikul alal ikka veel pole jõudnud täieliku omapärasuseni ja  sõltumattuseni meespsüühest. Naiste mõtteviis säärasena, nagu see esineb trükis, on suu­relt osalt meeste kujundet. Vilgatuste kaupa pääseb nende erilaad küll alatasa esile, kuid järjest on märgata konflikti naisautorite isik­suse ja nende esitusviisi vahel. Meestega võisteldes nad ikka veel püüavad ebateadlikult jäljendada nende eeskuju ja laadi, selle asemel et anda voli oma erinevale loomule. See ilmneb nii teemade valikus kui ka stiilis endas. Seetõttu leiab neilt harva seda täielikku andu­must esitetavale  ainele, seda eneseunustust, mida nõuab suurim kunst ning mis on sisemise vabaduse tulemuseks. Sagedasti on tunda när­vitsemisi, rahutut kobamist sääl, kus oleks vaja selget nägemist ja kind­lat kujutamist. Tasakaalu puudus võib vahel mõjuda õigegi segavalt. Naise individuaalsus ei pääse küllaldaselt maksvusele puht-loova prot­sessi kaudu, vaid võtab appi otsekui trotslikke, emotsionaalseid vahelehüüdeid, tõstes mässu meeste loodud pärimuste vastu. Harmoonilise tervikulisve muljet saavutetakse harva. Ikka ja  uuesti tuleb häirivaid ebakõlasid. Vaimne organism ei ole küps, sisevastolud moonutavad mõtte ja nägemuse arengut.