Tartu ülestõus oli Eesti vastupanuvõitlejate väljaastumine Suvesõja ajal, et vabastada Tartu Nõukogude okupatsioonist. Ülestõus algas 10. juulil 1941.    Tartu sai Suvesõjas tugevalt kannatada. Tartu oli rindelinn kaks nädalat, mille jooksul Nõukogude suurtükivägi hävitas suure osa Tartu elamukvartalitest.    Esimese kindlama Tartu vastupanuorganisatsiooni moodustasid noored üliõpilased märtsis 1941 Kindral Põdra tänaval (praegusel Pepleri tänaval) asunud Eesti Tervishoiu Muuseumis. Grupi asutajad kuulusid Eesti Üliõpilaste Seltsi ja olid seega omavahel hästi  tuttavad. Pärast Saksamaa rünnakut Nõukogude Liidule 22. juunil sagenesid grupi koosolekud muuseumi juhataja korteris maja III korrusel. Muuseumisse peideti relvi ja koondati ülestõusu puhuks suurem ladu sidemeid ja arstimeid. EÜSi grupp kogus infot kommunistide tegevuse kohta ja seadis sisse sidemed metsavendadega. Mõned grupi liikmed infiltreerusid Nõukogude võimuorganitesse ja hankisid sealtkaudu teavet.    Pärast Soome raadio vahendusel sakslaste Eestisse jõudmisest kuulmist otsustas  põrandaalune vastupanuliikumine alustada ülestõusu Tartu vabastamiseks. Välja töötati tegevusplaanid. Et mitte võimaldada Punaarmeel taganedes linna hävitada, tuli Tartu vabastada enne sakslaste saabumist. Moodustati erinevad grupid ülesannetega sidejaamade ja sõlmpunktide vallutamiseks. Juunis lepiti kokku ka Tartu Ülikooli haiglaga vastupanuvõitlejatele arstiabi osutamises.    Juuli alguses läbisid Tartu sakslaste eest taganevad Punaarmee üksuste voorid. Põgenevad kommunistid korraldasid Tartu vanglas  223 inimese massimõrva ning lasid õhku üle Emajõe viivad sillad.    Vastupanugrupi kokkusaamisel 9. juulil otsustati Tartu vabastamisega alustada järgmisel hommikul kell 7.30. Vabadusvõitlejate juhiks valiti Olev Reintalu.    Tartu ülestõusus osales Eesti poolel umbes 1000 partisani. Enne ülestõusu jagunes vastupanuliikumine paljudeks erinevateks gruppideks, mille omavaheline side oli nõrk. Põrandaaluses vastupanuliikumises praktiliselt puudus sõjaväeline kaader, seda kohta täitsid  peamiselt reservlipnikud. Keskne osa vastupanuliikumises oli EÜSi vastupanugrupil, mis tegutses Eesti Tervishoiu Muuseumi hoones.    Alates ülestõusu algusest ja teadete jõudmisest ümbruskonda varustasid ülestõusnuid toiduga kohalikud elanikud ja põllumehed maakonnast. Palju relvi saadi Ropka laskemoonaladude õhkimata jäänud hoonetest.    Kokkulepitud ajal kogunesid vabatahtlikud muuseumis. Moodustati kolmeliikmeline staap Olev Reintalu juhtimisel. Varsti võeti esimene sõjavang, kes oli  hävituspataljoni liige. Lahingu alguses võttis umbes 300-meheline Punaarmee üksus sisse kaitsepositsioonid Riia tänava raudteesilla lähedal. Pärastlõunal taandus üksus üle Kärevere silla teisele poole Emajõge.    Keskpäeval korraldas hävituspataljon Tervishoiu muuseumile haarangu, mis ebaõnnestus. Muuseum otsiti läbi, kuid vabadusvõitlejate juhtkond oli selleks ajaks jõudnud lahkuda. Vangistatud hävituspataljonlane vabastati ja punased jätkasid taandumist üle jõe.    Hommikul toimusid suuremad  tulevahetused Kesk tänaval ja Barclay platsi juures. Kella 14 paiku puhkes Soinaste tänava kandis tulevahetus lipnik Kaljuvee juhitud võitlusgrupi ja väiksema punaste üksuse vahel. Punaväelased põgenesid ja ülestõusnud said saagiks nende patrullauto. Kokkupõrked ülestõusnute ja miilitsate vahel leidsid aset Kesk tänaval ja Võru maanteel Pauluse kalmistu juures. Kella 17 paiku vallutasid ülestõusnud Tartu Kaitseliidu maja ja otsisid selle läbi. Maja katusele heisati Eesti lipp ja selle ette kogunenud rahvas  asus spontaanselt laulma Eesti hümni.    Umbes kell 17 jõudsid Võru tänavat pidi Tartusse kaks Saksa luureautot. Sakslased lõid kontakti ülestõusnutega, viibisid mõne tunni linnas ja lahkusid seejärel Võru suunas.    Linna lõunaossa oli endiselt maha jäänud miilitsaid ja hävituspataljonlasi, kes tulistasid peidikutest tänavatel liikuvaid ülestõusnuid. Kell 18:45 põgenes seitse veoautotäit enamlasi Kroonuaia tänava kaudu üle Vabadussilla, mis oli endiselt Punaarmee käes. Supilinnas löödi  tagasi punaste katse jõge ületada. Rindejoon moodustus Emajõele.    Kuni Vabadussilla õhkimiseni Punaarmee poolt 10. juulil kell 21:00 pidasid ülestõusnud võimalikuks ka Tartu põhjaosa vabastamist, milleks oleks vaja olnud ootamatut rünnakut Nõukogude üksustele Raadi piirkonnas. Kardeti aga ka Punaarmee rünnakut üle silla linna lõunaosa tagasivallutamiseks. Silla õhkulaskmine Punaarmee põhjakaldale taandumise märgina tõstis tunduvalt ülestõusnute enesekindlust. Samuti kadus Nõukogude  soomusüksuste sünnakuoht.    Õhtuks oli Emajõe lõunakallas Tähtvere mõisast Ropka mõisani mehitatud Eesti võitlejatega. Kaitse oli esialgu hõre, kuna rinnet hoidis esialgu kõigest 180-200 meest. Sellegipoolest oldi kindlad, et punastel ei olnud enam võimalik märkamatult ja kaotusteta jõge ületada.    Enne päikeseloojangut avasid Kavastu - Luunja - Kilgi - Vasula - Kärkna - Kärevere kaarel asunud Nõukogude suurtükipatareid marutule kaitseta Tartu lõunaosale. Kell 23 puhkesid linnas esimesed  tulekahjud Kaluri tänaval ja raekoja taga. Kogu Punaarmee kaevikuliinilt avati ka püssi- ja kuulipildujatuli, millele teiselt kaldalt vastati hõreda püssitulega.    10. juuli õhtul hakkasid linna saabuma metsavendade üksused juba vabastatud ümbruskonnast. Umbes kell 22:30 jõudis linna Tähtvere ja Vorbuse partisanide grupp, pool tundi hiljem järgnes neile 35-meheline Otepäält saabunud metsavendade üksus kapten Karl Talpaku juhtimisel. Samal ajal jõudis Tartusse ka 30-meheline rühm Valgast. Pärast keskööd jõudsid linna Elva, Ropka ja Nõo partisanid. Saabunud üksused paigutati Emajõe rindejoonele ja suuremaid vastupanukoldeid lõunakaldal likvideerima. Punaarmee väeosad üritasid ületada Emajõge, kuid Omakaitse üksused lõid need tagasi. Tartusse jõudis ka major Friedrich Kurg, kes võttis üle vastupanuvõitlejate üldjuhi ja linna komandandi kohustused.    10. juulil toimunud ülestõusu käigus  vabastasid eestlased Tartu lõunaosa. Punaarmee 11. laskurkorpuse üksused jäid positsioonidele Emajõe põhjakaldal.    11. juulil üritasid punaarmee väeosad ületada Emajõge, kuid Omakaitse üksused lõid need tagasi. Tartusse jõudis ka major Friedrich Kurg, kes hakkas täitma linna komandandi kohustusi. Samal päeval alustas tegevust Tartu Linnavalitsus. Linnapea dr. Robert Sinka astus pärast okupatsiooni lõppu uuesti ametisse.    11. juulil jõudsid Tartusse ka esimesed 20 Saksa sõdurit. 12. juulil lisandus veel paar väiksemat Wehrmachti üksust 93. jalaväediviisist.    Allikad: Metapedia, Wikipedia