Suvetuuridest ning rannapidudest koosnev hapukurgihooaeg võib nüüd alata, sest poliitiline teater läheb mõneks kuuks puhkusele. Viimase etenduse kunstilise taseme üle algavad muidugi vaidlused.  Järgnevatel nädalatel saame ajalehtedest ettearvatavalt lugeda analüüse, kus võitjad oma kenadust ja  tarkust ülistavad ning kaotajad valijate rumalust ja konkurentide riukaid kiruvad. Aga küsida, kas europarlamenti valiti just need kõige õigemad kuus inimest, on viimselt sama tulutu kui arutlemine, kas kuues koht Eurovisioonil on piisavalt hea.  Ühte rahuldab ainult võit, teisele jagub ka osavõtust. Peamise - ja äärmiselt rõõmustava - tulemusena selgus aga taas, et kuigi mõned poliitikud armastavad kõnelda «rahva» või vähemalt selle enamuse nimel, pole kellelgi neist selleks mandaati. Isegi  erakonnal, mille oskus pooldajaid mobiliseerida, kampaaniat läbi viia ning valimisi võita on lausa uskumatu, nagu ka võimetus võiduga midagi asjalikku peale hakata. Olud ja võib-olla ka ilm ei soosi, olgu need millised tahes.