[3] Hea näite inimese sümboolsest maailmast võib leida kunagi Coca-Cola Plazas jooksnud filmist Memento. (Mõned teravad polaroidid): Peategelane kaotab pärast oma naise surma võime omandada uusi mälestusi - tal puudub "lähimälu" ja seetõttu ei tasu temaga väga pikka juttu ajada, kuna ühel hetkel ta unustab millest vestlus algas. Mehel on terve keha täis tätoveeritud kirjakesi ja fakte, mis annavad tema elule mõtte - otsida ja maksta kätte naise mõrvarile. Ta on omamoodi detektiiv, ainult ta ei mäleta, kui kaugel ta oma uurimisega on. Taskus on tal hunnik polaroid-pilte inimestest, kes tema elus figureerivad ja pildi taha on kirjutatud nimi ja märge. Näiteks: tema juttu ei tasu uskuda jne. Iga unustamise järel (igal hommikul või pärast iga "tühja" momenti) peab ta hakkama täiesti otsast peale: Mis on praegu teoksil? Miks mu käes on pudel? Kes on see inimene? Kas me oleme enne kohtunud? Kui oleme, siis mida ma olen talle rääkinud? Inimesed kasutavad teda seetõttu ära ja loomulikult ei saa ta kedagi usaldada. Ta usaldab ainult neid märkmeid oma kehal ja paberitel. Märkmete tõlgendamine loob talle selle õige reaalsuse - selle, mis moodi asjad tegelikult on. Film räägib põhimõtteliselt sellest, kui valesti võib sümboolset reaalsust kokku panna ja kui juhuslikult on üks või teine märge tehtud, mida hiljem piiritult usaldatakse ja üha uuel ja uuel moel ümber deifreeritakse. (Film, mida julgen soovitada kõikidele filosoofidele, semiootikutele ja niisama mosaiigiarmastajatele!)