Neid paigus pimedais ja iidseis liigub;  kui meremehi, kord terveid, teraseid,  kes, kui auguks laeva põhjas saanud lekk,  ei tunnistanud hukku ega pagend,  vaid armsal vrakil tahtsid seilata  pimedusse; ent mitte uppuda,  vaid pingul purji igavesti künda  vastuvoolu sügavike hoovust öist,  üle süvikuist ja mööda karidest,  kuid lootuseta leida enam randa;  ja kes ses kulgemises kõduses  ei teagi enam valgust ihata  ja õhku, elavate seltsi - nüüd  otsivad veel ainult paiku pilkaseid,  mis kaugel unustusse vajund päiksest...    "Kaksteist öötundi", William Ashbless