Meie vanima kirjanduse rahva kätte toimetajaiks olid vaimu­likud asutised ja vähemal määral ka riigivõim. Sel teel on valgust näinud meie piiblitõlked, lauluraamatud ja osa muist vaimulikest ning ametlikest väljaandeist. Kuid väga varakult esineb ka rida erakirjastajaid Riias, Tallinnas, Tartus ja Pärnus. Kes olid aga need vanemad kirjastajad? Saksa trükikojaomanikud ja raamatuköitjad, kes tihtipeale eesti keeltki ei mõistnud ja kellele eesti  kir­jandus sisuliselt vähimatki korda ei läinud. See oli äriajamine maarahva kirjandusevajaduse kulul, vähenõudliku lugeja varusta­mine kalendrite, jumalasõna raamatukeste ja haledate ning arm­sate lugudega. Ei või öelda, et näiteks Lindfors Tallinnas, Laakmann Tartus või Borm Pärnus aastakümnete jooksul poleks selle kopikalise äriga kapitale teinud. Kuid mingist kindlat kultuurisuunda jälgivast kirjastustegevusest ei või siin kõnetki olla.