Mure ja rõõm, nad kõnnivad käsikäes - maailm on üks hädaorg, ära surema pead kord ja siis mullaks saama    Igatahes oli pärast seda veel üks rott, kelle käsi ei käinud ka just nii hästi kui võiks, ta sai kuumarabanduse bussis, kui me teda Muhusse trantsportisime ja järmiseks hommikuks oli ta oma puuris siruli. Siis tuli selline legendaarne rott, kes oli rentsliroti värvi ja mõõtu, suur tark pirakas loom, kui ma Kaera tn remonti tegin, siis ta oli Elleni juures vabapidamisel, tema käsutuses oli üks terve tuba, kus ta võis  teha mis ta ise tahtis. Siis me tõime ta koju tagasi ja ta oli vana, tark, auväärne loom, kes ei pidanud just õigeks seda, et teda puuris peetakse, ning õppis puuriust lahti tegema isegi siis, kui sinna oli raskuseks raamatud peale pandud. Nii ta elas siis vabalt ja tegi oma rotipesasid igale poole, vedas kaltse ja sööki sinna ja tegi oma olemise mõnusaks. Lõpuks ta jäi päris vanaks, nagu vana inimene, ta käpad olid külmad ja ta tahtis mul rinna peal magada. Tuli öösel kribinal, ronis voodisse ja keris ennast  minu kurgu alla magama.        Siis tuli seni viimane rotu, selline valge-halli laiguline, elas oma rotiea kaks aastat vaguralt ära, igatahes ei võta mina enam rotti kassiga samasse majja. Lahti teda lasta üldse ei saanud, siis ta pani raamaturiiuli alla ja sa võisid teda kolm päeva taga ostida, ja kaks korda saime ta kassi suust kätte. Niisiis pidi  ta elama igavat puurielu, läks vähesest liikumisest ja rohkest toidust rasva ja surigi ära. Üksõhtu tõusin veel kell kolm üles, et kas ma rotile piima panin - ja seal ta siis oli - vaikselt hinge heitnud.            5.Ema loomad - Koer Betty - see oli tal palju aastaid, selle ta võttis ka niimoodi, et keegi ei viitsinud enam koera pidada ja sokutas oma kaelast ära. Ta oli selline peenejalgne liivakarva loomake, kartlik ja ilma suurema mõistuseta aga väga armas. Jalutamas käia temaga oli tõeline piin, sest ta kiskus rihma ja värises teeservas, kartes kõike - inimesi, autosid, teisi koeri.    Ta suri mingisse tõppe keskmises kümne-aasta vanaduses Kaera tänavas, ema helistas öö hakul nuttes, et ta koer on nüüd surnud ja ma jooksin sinna ja võtsin selle koera ja viisin ta kotis bussiga Meriväljale Elleni juurde ja siis me  matsime ta sinna aeda maha.        Koer Vudi II oli minu taksikoera Toru üks seitsmest pojast, kõige pisem, tibatilluke ärgas nirk, ema tahtis seda koera nii väga et ta otsis minu koerale paarilist, kuulis et kuskil Koguvas olla isast taksi ja tegigi asja ära. Eluiga anti Vudile kaks aastat, siis tuli porisel sügispäeval külavahele auto ja sõitis tal jalad alt. Koera lõpp oli nii kole, et Ernest Steton-Thompsoni loomajutud kahvatavad selle kõrval. Ema helistas mulle surev koer süles, tegin välkotsuse, sõitsin Tallinnast esimese võimaliku bussiga Muhku, kaasas 300 grammine pudel viina, see on ka ainuke kord, kus ma olen oma emaga koos joonud.    Hommikul matsime Vudi kanade aeda maha.