Nende tunnetuste hulka, millede tõelikkuses järjest enam veendu­takse, kuulub kindlasti ka see tunnetus, et meie rahvusliku iseolemise ja riikliku iseseisvuse üheks tähtsamaks teguriks on rahvaharidus. Vähem selgust ja enam lahkuminekuid kohtame juba seal, kui rahvahari­dusega ühendatud asjaolusid tahetakse käsitleda konkreetsemalt. Me kuuleme sagedasti  väidetavat, et ühe või teise rahva hariduslik tase on madal või kõrge. Sellise väite mõte on üsna kergesti mõistetav, kui rahva haridusliku taseme all mõtleme rahvaliikmetele osaks saanud kooli­haridust. Tarvitseb vaid pisut aega pühendada statistiliste andmete kogu­misele ja me leiame, kui palju on neid rahvaliikmeid, kes on saanud alg-, kesk- või ülikooli hariduse. Kui meil on sääraseid andmeid nii enda kui ka teiste rahvaste kohta, siis saaksime üsna lihtsalt arvutada rahva hariduslikku taset. Ja kui tahame  tähtsustada eriti ülikooliharidust, siis võime teatava uhkustundega öelda, et eesti rahvas kuulub maailma haritumate rahvaste hulka. Kuid seda võimalikku uhkustamist kahandab teiselt poolt tunnetus, et meie akadeemilise haritlaskonna isetegevuse osatähtsus ühiskondliku tege­likkuse kujundamisel näib aina vähenevat.