Raadioentsüklopeediast saab kuulata Hardo Aasmäe lühiülevaadet Hiina laienemisest ning kummalisel kombel on see täiesti vastuolus Märt Läänemetsa jutuga. Esimene väidab, et Hiina arenes tänapäevastesse piiridesse peamiselt rahumeelsel teel. Tsitaat: "Kui Hiina on laienenud, siis on ta laienenud mitte vallutuste tagajärjel, vaid pigem vallutajate järel, sest kui teadupärast on Hiina keisriks olnud ka Tśingis Khaan. Ja kui Tśingis Khaan sai Hiina keisriks, siis ta ju ühendas Hiinaga teatud mõttes ju ka oma valdused või mongoli alad, mitte hiinlased ei läinud mongoleid vallutama. Samasugune lugu on ju olnud ka Tiibetiga, sest justnimelt Tiibeti õpetlased ja tiibetlased on olnud Hiina võimu juures. Ja kui võimukandja on tulnud ääremaalt, siis on täiesti selge, et ta ei jäta seda iseseisvaks, vaid toob selle valdustena kaasa. Samasugune lugu on ka mandźudega."    Märt Läänemets väidab aga, et Hiina on laienenud vallutuste tagajärjel täpselt samamoodi nagu Vene Impeerium. (Kohe pannakse Venemaa nimi külge, et jutt lihtsurelikule ikka kohale jõuaks). Märt Läänemetsal on ka teatud mõttes muidugi õigus, sest  algselt piirnes Hiina ju ainult Kollase jõe alamjooksu aladega. Selliselt lähenedes võib aga jõuda ükskõik mis riigi vallutusjuttude juurde.    Huvitav oleks nüüd küsida, et kes räägib õigust? Märt Läänemets on rääkinud pidevalt Hiina kokkukukkumisest ja mõnikord tundub, et lugupeetud sinoloog seda ka ootab. Seega sobib vallutusjutt suurepäraselt tema repertuaari, sest mõte on, et hiinlased elavad teiste aladel. Aga Hardo Aasmäe? Mis tema mõte võiks olla. Ma pole tähele pannud, et ta oleks punane  ega ole tähele pannud, et ta suhtleks Hiina vabamõtlejatega. Ehk siis mina kuulaksin pigem Hardo Aasmäe juttu, sest seal on tasakaal.    Lugesin taustapõhjaks Diplomaatiast ühte Aasmäe  artiklit, kus ta rääkis kriisidest ning Hiina teema oli ka sisse toodud. Aasmäe ei ole Hiina fänn (kuid see ei tähenda, et ta ei võiks rääkida isemõtleja juttu) ning ka tolles Diplomaatia artiklis kirjutab Aasmäe, et Hiinat ootab tõenäoliselt ees kriis, mis võib viia riigi kokkukukkumiseni.    HIINA VAESUSEST    Enne, kui põneva kokkukukumise jutuga edasi lähen, siis oponeeriks natuke Aasmäele ka. Nimelt toob ta mitmes enda kirjutises välja, et Hiinas saab majanduslikku vabadust nautida vaid heal juhul 300 miljonit elanikku. See oleks õige väide vaid poolikul analüüsil. Nimelt rikas on ainult üks Hiina pool. Sellega olen nõus. Kuid areneb ikka terve  Hiina - selles pole kahtlust. Peking ja Shanghai kuskil 10-15% (Hiina statistikaameti numbrid) ning Lääne-Hiina (mitte geograafilises mõttes, vaid Hiinas öeldakse xibu da kaifang (Lääne suur avanemine), mille all mõeldakse nii Lõuna-, Kesk- kui Lääne-Hiinat) 8-12%. Lõhe suureneb, kuid areng toimub ka Lääne-Hiinas. Selles pole kahtlust.    Näiteks sattusin kuu aja eest vaatama Travel Channeli 10 aastatagust saadet Lõuna-Hiinast. Marsruudi sees oli kuulus backpackerite linn Guilin. Travel Channeli  saates polnud teedel autosid ning bussid olid korralikud loksud. Minge aga tänapäeval Guilini ja te näete hoopis muud pilti. Tõsi, vaene on piirkond ikka, kuid areng on silmnähtav.    Või näiteks lugesin hiljuti Briti konsul C.W.Campbelli  raamatut tema 1902.aAstal toimunud reisist Mongooliasse. Campbell kirjutab, et isegi Pekingi lähedal olid külades elavad lapsed paljalt tänaval. Ehk siis Pekingi lähedalgi polnud lastel riideid. Tänapäeval on terves Hiinas inimestel riided seljas. Tõsi, leidub ikka tõsiselt roppvaeseid piirkondi, kuid esimene etapp - riided, elamine ja toit - on neil olemas. 100 aastat tagasi seda kõigil ei olnud. Tänapäeval on aga pea pooltel hiinlastel mobiilid.    Nõustun sellega, et Shanghaid saab pidada klantspildiks, kuid ei nõustu sellega, et Hiina ei arene tervikuna. Areng on igal pool. Selleks ei pea isegi  mitte statistikat vaatama, vaid piisab Hiinas elamisest ja hiinlastega suhtlemisest.    KOKKUKUKKUMISJUTUD    Üldiselt põhinevad sellised kokkukukkumisjutud empiirilisel kogemusel, et kõik kommunistlikud riigid kukuvad kokku. NL kukkus kokku 1991. Hiina oli selle äärel, sest terve 80.-ndate jooksul oli Hiinat tabanud teatud avanemise laine ning noored hakkasid nõudma suuremaid vabadusi. See lõppes 1989.aasta Tiananmeni veresaunaga. Hiina Rahvavabariik jäi. Nüüd räägitakse, et kukub kokku  olümpimängude pärast või kui mitte selle, siis kapialismi tõttu kindlasti. Et igal juhul kukub kokku.    Kommunistlik süsteem võib kokku kukkuda. Seda ma usun. Kuid mis minu arvates kindlasti kokku ei kuku, on Hiina riik. Hiina Rahvavabariigil on olemas see võimalus, kuid mitte Hiinal. Ja ma olen täiesti veendunud, et see uus Hiina on täpselt samasugune jõuline riik nagu tänapäeva Hiina Rahvavabariik. Uus Hiina võib tuua mingis mõttes demokraatia - kuigi ma selles esialgu kergelt kahtlen - kuid  isepäiseks jääb Hiina alatiseks. Selles ma ei kahtle. Lihtsalt hiinlaste psüühe on selline. Kui Hiinast tuleks konfutsianistlik riik, siis unustage ära, et seal on mongolid, tiibetlased ja uiguurid vabad. Ei ole. Ainult väga nõrga keskvõimuga Hiina puhul saaavd nood piirkonnad iseseisvaks. Nõrk keskvõim püsib aga Hiinas ajutiselt. Aga hiinlaste psüühe ei laseks neil iseseisvuda. Nagu ma olen öelnud, siis isegi, kui Taipei valitseks tervet Hiinat, ei oleks vähemused iseseisvunud.    Lugesin äsja  soetatud raamatust pealkirjaga "China rising" huvitavaid mõtteid. Georgia ülikooli professor Fei-Ling Wang (ei leidnud viiteid, et tegemist oleks punase autoriga - seda peab ju alati toonitama, sest teisitiarvajatele pannakse Eestis kohe "punane" silt külge) kirjutab, et Hiina demokraatlikuks muutumisel valitseb riigis tugev natsionalism ning välispoliitilised ambitsioonid on märksa võimsamad kui praegu. Ehk siis põhimõtteliselt see sama, mida ma kirjutasin juba kevadel - lugemata ühegi professori raamatut. Küsimus on Hiina psüühes ning mitte kommunismis, demokraatias või milles iganes.    Näiteks Lõuna-Korea. Või Tai. Olen mõlemas riigis käinud ja lugenud nende ajalugu ja suhelnud kohalikega - korealastega eriti palju. Lõuna-Korea on ju demokraatlik riik. Nõus, eks. Taid üldiselt peeti ka - vähemalt parim variant Kagu-Aasias. Mõlemas riigis valitses  pikka aega karm totalitaristlik süsteem. Gwangju veresaun Lõuna-Koreas on selle parimaks näiteks. Ja ka Tais oli veresaunu - isegi mitu, kuid väiksemate ohvritearvuga kui Gwangju. 90.-ndate alguses aga kaks riiki reformisid enda süsteemi ning said vabamateks - võiks öelda, et demokraatlikeks riikideks.    Aga kuidas on seal lood rahvuslusega? Ma arvan, et on raske leida natsionalistlikumat rahvast kui lõunakorealased. Minge käige nende iseseisvusmuuseumis. Te saate raudselt propaganda üledoosi.  Lihtsalt puhtalt kõndimise peale läheks kogu kompleksi läbimisel tunda aega. Ja erinevad saalid videote, ajalehe artiklite ja jumal teab mille kõigega. Või milline rahvusluse laine vallandus juulis, Dokdo saarte tüli pärast Jaapaniga. Lehed kirjutasid, et saartele (peaaegu elamiskõlbmatud kaljused saared) tuleb valitsuse rahastamisel viia püsielanikud ning ehitada hotellid ja lõunakorealasi sinna puhkama vedama hakata. Natsionalismi laine oli nii totaalne, et ma tõesti küsisin endalt, kas ma loen Korea Heraldi  või China Daily ajalehte.    Või samamoodi Tai. Eesti lugejani jõudis paar artiklit Preah Viheari templi tülist Tai ja Kambodźa vahel. Sai ka ise päris selle lähedal käidud ning seega on teema mulle üsna lähedane. Põhimõtteliselt oli nii, et Samaki valitus (tänaseks on Samak tagasi astunud ning mida ma ka ette ennustasin) sai Kambodźaga kokkuleppele, et Preah Vihear läheb Phnom Penhi alluvusse. Diil tehtud, Preah Vihear UNESCO nimistus ning kõik nagu korras. Aga ei. Tais tõstavad mässu  demokraadid (partei nimi), keda toetavad just Bangkoki keskklass ja haritumad inimesed, ning nõuavad Preah Viheari tagasisaamist. Viimaks lähevad protesteerijad ise Preah Viheari lähedusse kohale ning avaldavad kamdodźalaste vastu meelt. Lõpuks sekkus sõjavägi, oli väike konflikt ning tundus, et asi leebus. Aga jälle ei. Nüüd hiljuti toimus kohe tõsisem kokkupõrge Kambodźa ja Tai vägede vahel, milles esimese kaks sõdurit lausa hukkus. Tüli põhjuseks on tailaste rahvuslus. Mis siis, et rahvusvaheline kohus on Preah  Viheari Kamdodźale lubanud.    Hetkel loen raamatut "Thailand: the worldly kingdom" ning selles on väga hästi lahti kirjutatud, kuidas Tai riik loodi. Üha enam hakati alasid keskvalitsuse võimu alla tooma, vähemustele õigusi ei antud, levitati ühtset kirjakeelt ja kombeid ning lõpuks sündiski tänapäevane Tai. See oleks lühike ja jäme kokkuvõte. Aga sugugi mitte vale.    Nii et Tai ja Lõuna-Korea näidete puhul usun ma tõsimeeli, et demokraatlik Hiina oleks isegi ambitsioonikam ja põikpäisem kui kommunistlik Hiina. Nagu ka kevadel juba viitasin, siis 1989.aastal käisid Hiina noored Tiananmenil kõige muu kõrval laulmas ka Hiina hümni. Ja suheldes tänapäeva Hiina noortega, siis kogeb ise, et nad on läbi ja lõhki natsionalistid. Kritiseerivad kommunistlikku valitsust, kuid veel enam välismaa sekkumist Hiina asjadesse. Ja paljud nõuavad  valitsuselt märksa jõulisemat vastuseisu Läänele.    Ehk siis meile meeldib öelda ja unistada, et Hiina riik kukub kokku. Aga me ei esita küsimust, et mis siis edasi saab. Millegi pärast valitseb arvamus, et vähemused saavad iseseisvaks, hiinlased näevad vabadust ning maailma saabub rahu. Mitte midagi sellist ei juhtu Hiina Rahvavabriigi kokkukukkumisega.