Kaks meie armastatud ja hinnatud kirjanikku on sümboolselt ulatanud teineteisele käe üle igaviku. 1939. aastal lõpetas Tammsaare oma viimase romaani sõnadega: «Riia magas sirelipõõsa all suurimas rahus, pea rohtunud hauakünkal. Naine silmitses teda natukene aega naeratades. Aga siis meenus talle lapse hiljutine nutt surnuaiaväravas ja tema enda meeleliigutus /…/ Ja ettevaatlikult korjas ta magava lapse põõsa alt üles ning kandis ta koju.» Mäletate veel «Põrgupõhja uue Vanapagana» pessimistlikku ja kriitilist lugu kindla usuga Jürkast ja tema tütrest Riiast?