Mehis Heinsaar "  ehk Teekond iseenda teise otsa".    Esmalt olustik. Sandmani elamata elu maailma võiks täiesti vabalt võrdväärselt heaks pidada Alice'i imedemaaga või ilmselt ka Pratchetti Kettamaailmaga. Viimase puhul põhineb mu arvamus küll vaid koolis kusagilt-ei-mäleta-enam-täpselt mis õpikust loendud katkendi + "Going Postal" põhjal, eks lähiajal tuleb mõni raamat ka päriselt ette võtta. Kuid, Heinsaar on  Sandmani pannud tegutsema kohta, kus laiuvad kõrbed ja kuivanud mered, mida reedavad kalaluuhunnikud ja kogukas, kõhuvoltidesse uppuv merineitsi, või teistpidi: suured rohumaad, millel kasvavad puude mõõtu seened või näiteks inimkujuga taimed, kes möödaminejatele müügimeest meenutavad - kokkuvõttes kergelt hallutsinatsioonidele lähenev pilt, mida, algselt võiks eeldada, peategelane õnnetuse tagajärjel ka näha võiks. Lisaks sai ühe tegelase - raamatumüüja - puhul paralleele otseselt luua Alice'i imedemaa Tõuguga,  kes seenel istus ja piipu popsutas.    Romaan ise sarnaneski üheks teoseks kokku pandud jutukestega. Üleminek ühelt teisele läks muidugi sujuvalt, kuid lisaks maastiku / uute imelike tegelaste vahetusele muudeti ka jutustaja asendit - temavormist minavormi ja vastupidi, mis negatiivselt poolelt vahepeal koguteksti hüplikuks muutis.    Sarnaselt häirivaks kiskus ka peategelase siht, mis talle omaenda elamata elu avastama minnes kaasa anti. Mõneti kujunes see liiga kinnisideeks ja  kõrvalliinina oleks võinud hoopis midagi muud seoses selle uue maailmaga välja mõelda. Muidu aga üpris huvitav teos seni mulle täiesti tundmata autorilt.      Lisaks, George Sandi " ", mis sarnanes tõsiselt mõnele   /  'le, kus [spoiler] kahe identse kaksikvenna omasooiharluslik armastus hargneb teatud momendil selliseks, et üks - Sylvinet - jääb koju  nukrutsema ja muutub armukadedaks vingujaks, samas kui teine - Landry - lahkub, et naabertallu tööle minna. Muidugi leiab ta sealse peretütre eriti ihaldusväärse ja üritab temaga ka väikest kuramaaži arendada, kuid saades aru, et viimane on järjekordne lehtsaba ning õige armastus on hoopis külanarriks peetav Fadette, kes poisi läbi lillede öeldud noomimise ennast kokku võtab, korralikuks hakkab ja kõigele lisaks veel lõpus ka suure päranduse saab, leiab Landry oma õnne. Muidugi ei puudu loost ka kurja  võõrasema sarnane tegelane, rumal külarahvas, eneseohverdus jms draama.  [/spoiler]