Ehk küll Schrekeril sootuks puudub Schönbergile nii omane juurdlev närv, osaline passiivsus endapropageerimises, peaaegu teadlase rahulikkus ajakeerus (mille poolest Schreker liginebki rohkem Richard Straussile), ometi tiirleb tema ümber kenake kogu endiseid õpilasi, noortšehhlase Alois Hábaga eesotsas, selle fanaatilise veerandtoonide prohvetiga, kelle probleemest on tehtud niipalju  juttu kogu ilma muusikahäälekandjais. Hába paneb liikuma sageli terve rea lineaarseid hääli vaba harmoonia baasil, saavutab ajuti koes tähelepanu vääriva kontsentratsiooni. Kuid koe rütmiliselt rahutumad hääled - pealegi kromaatilised - mõjuvad pikapeale siiski väsitavalt tüdimuseni, sest kaob akkordijärjestikust tingit pinevustunne. Alaliselt järgnevad teravad dissonantsid kõrvaldavad tonaalse puhkepunkti sootu, ning tekib tundmus, nagu mindaks üle piiri. Kogu Hába looming - eriti pärit viimasest perioodist  - on juhit eestkätt just veerandtooni propageerimise suunas, asjata on sealt otsida tundejälgi, milline tahe on teadlik. Probleem enesest on ju ülihuvitav, pealegi sensatsioonitekitav, kuid praegu on artistlik-külm looming sel baasil martüürium komponistile kui ka publikulle, - toonitan praegu, sest veel puuduvad eriliselt selleks konstrueerit instrumendid (nii töötas Hába kahe klaveri juures, millest üks normaal, teine veerandtoonilise kõrgepingega), samuti ettekandes rutiin. Ettekanneteks kasutas Hába  keelpillide kvartetti, kus veerandtoonide esitamine võimalik. Ei aga kvartetistel ei kaoks sootuks pind jalge alt, tõi ta esialgu veerandioone üksnes piirat arvul, rohkem episoodiliselt. Kõige viimane aeg on juba konstrueerinud katseks fenomenaalse veerandtoonidega klaveri, võimalik, et järgnevad ka teised instrumendid. Siis ehk saaks tulla probleem ligemalt kõne alla. Kuid nüüd - nüüd öeldakse lihtsalt, et Hába teooria peale veerandtooni kvarteti kuulmise täitsa üleliigne ning asjatu on.