Sügavamalt eriteleb autor sõduri hingelist olemust jutusti­ses "Kapten Lepp". See on A. Jakobsoni kohta erakordse tera­vusega tehtud analüüs sellest, mida mõistab sõdimise all sõdur, mida rindetagune eraisik, kuidas suhtub sõdimisse see, kuidas teine. Sõdur näeb endas ja endataolistes jällegi "vaid kahejalg­set looma, kes kõduneb oma mustuses ja on suremas suurtest pingutustest" (lk. 171) ; ainult tagala näeb sõdureis kangelasi, kel põhjust  on uhked ja õnnelikud olla, et saavad viibida "otse sülitsi sündmuste sees". Ise sündmuste sees olles ei saa aga keegi sündmusi näha ülevaatlikult, seda saab vaid eemal- ja kõr­valseisja; sama vähe saab sündmustega seotud olulisi üksikasju, sündmustes sisalduvaid ränki raskusi näha kõrvalseisja, - neid näeb ja tunneb oma nahal vaid tülpinud kaasategija. Ainult sündmuste keerises olija teab, mäherdune kallis lõbu on kan­gelase nime kandmine (lk. 181). Jutustis "Kapten Lepp" püüab valgustada kangelassurma ja  kangelashaavu nende tõelisest, ebainimlikust küljest (lk. 183), naeruvääristades tagala esindajana suuri sõnu tegevat ajalooõpetajat ja paljastades sõdades paatunud inimese ihulisi ja hingelisi kannatusi. Jutus-tisest leiame vaid ühe ideelise sõdija, noore invaliidi, kes õieti sõda pole näinudki, sest et ta esimeses lahingus sai nii raske vigastuse, et muutus eluaegseks sandiks, kes tunneb end ülearuse inimesena; sellele ennasthaletsevale, tundelisele noorele idealistile püüabki jutustise peategelane,  üldtunnustatud kan­gelane kapten Lepp pikemas arutluses selgeks teha, mis on sõdur ja millest võrsuvad kangelasteod. Ta väidab, et pole üldse ole­mas kangelasi, - on olemas ainult teod; kui teo tulemused on head, siis on tegu hea, ükskõik missugused olid teo motiivid. Iseenda kohta väidab kapten Lepp, et kõigi tema kangelaste­gude põhjustajaks olevat hirm ning argus. Kapten Lepa kõne oma paradoksidega on hiilgesaavutis Jakobsoni tavaliselt kuiva­võitu toodangus; kapten Lepa kuju tõuseb jutustise lõpul kõige  imponeerivamaks Jakobsoni loodud kujude-reas. Nii nappide vahenditega on meie kirjanduses harva antud nii tihedat, palju­ütlevat ja vaimukat teost.