20 Million Miles to Earth -Nathan Juran    Viimasel paaril päeval on mingil veidral põhjusel minu tee ristunud väga vanade ulmekatega. Võib-olla on selle põhjuseks küllastus värvilisest, aga vahest ka morn  sügis, mis sunnib mornidele tegudele. Muu hulgas meenutati mulle hiljuti järjekordset vana suppi, niinimetatud saastasuppi, mis mitmeid kordi üles soojendatud ja pärast lõunat jälle sahvrisse järgmist päeva ootama viidud, sest ühes korralikus taluperes ei visata midagi ära, vaid oodatakse, kuni jonniv poisijõmpsikas kausi tühjaks helbib.    Sama lugu on ka üle maailma kuulsate filmimeestega. Hoolsa perenaise kombel ei luba nad ühtegi stsenaariumi vaid ühel korral kasutada ning pärast igakordset  seismist mõne stuudio sahvris tuuakse ta jälle välja, aetakse pliita peal kuumaks, puistatakse hapukoort ja rohelist sibulat peale ning asetatakse aurav taldrik kinokülastaja nina alla. Vaene publikum ei pruugi aga teadagi, et isuäratava valge-rohelise kihi all on hallitusega kaetud, pahatihti pisut hapukas portsjon - just samasugune, nagu juhtus poisile, kes juba suure mehena saastasupist jutu kirjutas.          Õnneks on tänase filmiga teisiti ning vähemalt esialgu pole kuulda olnud,  et keegi seda kavatseks hõrgutise pähe serveerida. Kõige tõenäolisem, miks seda ei tehta (või veel tehtud ei ole) on ilmselt asjaolu, et igasuguste kosmoselimukate ümberasumisest Maale (või inimühiskonda) on juba tehtud palju paremaid, usutavamaid ja vähemalt sama klassikalisi teoseid, mistõttu käesoleva puhul ei pruugi tekkida nii vastupandamatut kiusatust.       Kui aus olla, siis on käesoleval juhul tegemist tähelepanuväärselt väheklišeeliku looga. Nimelt erinevalt lugematutest samalaadsetest ei ole see paigutatud kuhugi Kalifornia väljade või Oklahoma põldude rüpes logelevasse unisesse väikelina, kus elunemas nutikas professor, tema piltilus tütar ja mõni  kaanepoisinäoga ajakirjanik, nooremteadur või muu säärane. Üleni ebatraditsiooniliselt põrkuvad Ameerika sõjaväelased-kosmosealistajad kokku lihtsate itaallastega kusagilt Sitsiiliast, sest sinna lähedusse merre nende ballist potsatas. Otse loomulikult piisab sellisel puhul telefonikõnest Itaalia välisministeeriumi sekretärile ning võõramaise lennujuhtimiskeskuse ülema käsutusse antakse tankid, helikopterid ja neli tuukrit, kes peavad üles leidma ja ja kinni püüdma tundmatu olluse enne, kui see suuremat paha  jõuab teha.      Nagu oodata, sellest pahast pääsu pole ning peategelane, planeedilt  Veenus pärit inimsaurus või muu jälk elukas pääseb põgenema, külvab surma ja tapmist esialgu mõnes kolkakülas, pärastpoole aga suisa Foro Romanol. Sest on ju igati normaalne kosmosest toodud tundmatut ja ilmselgelt väga ohtlikku tegelast hakata uurima, süstima ja pildistama kusagil loomaias, elevantide söötmise ruumis, kutsudes seda pealt vaatama ülemaailmse pressi esindajad, ühtekokku siis kolm isikut. Peale pangetäie süžeeaukude ja lobotoomiajärgse taastusravi palati patsientide lõbustamiseks kirjutatud  stsenaariumi on filmis terve rida lõbusaid kohti. See eeldab vaatajalt muidugi aju ajutist eemaldamist enese peast ning soovi korral selle asendamist paari tubli sõõmu konjaki või muu märjukesega, millel muu hulgas ka kriitikameelt alandav toime.