Hommikul oli väljas 12 kraadi külma ja teemanthärmatis. Madalalt liikuv päike pani ka kõige proosalisemad asjad sätendama ja igaüks, kes õue tuli võis end selle  sära paistel Vanderbiltina tunda.  Natuke aega miljonäri mängitud, seejärel puud lõhutud ja penid-kassid toidetud ning Juku suureks meeleheaks libedaga keset õue selili maas aeletud (kinnas, millest abivalmilt sikutades Juku teeskles virka abilist on siiani kadunud) tulin ära tuppa nina soojendama.    Päike särab ikka veel.      Peremees sõitis kohalikku linna ühte töökohta lähemalt kaema, eks talle hakkab kodusistumine väga tüütuks muutuma. Loodan, et tal lõpuks veab... Oleks  hea, kui ka tema saaks natuke sagedamini võõrastega suhelda.  No eriti optimist ma paraku pole.      Hommikuseks äratuseks oli täna õnnetu häälega alluva telefonikõne:"Kuule, ütle ausalt, kas täna peab tööle tulema või ei pea?" - "Ära põe, maga edasi, täna on vaba päev!" - "Oehhhhh..........!"    Naljatilk. Aga vaat kui oleks ikka öelnud, et tööle ja kohe?      Ma olen päris pikalt arvanud, et ma ei ole ebausklik. Sel aastavahetusel avastasin, et minus on suur annus  isiklikku nõidushirmu: ma ei ole mitte mingi hinna eest andma ühtegi uusaastalubadust ega taha ka kokkuvõtet eelmisest aastast teha. Kokuvõttel on alati mingi lõplikuse maik man, aga mul on tunne, et aastavahetus ei ole kunagi lõpp, on ainult algus. Lubadused.... neid võin anda endale, omaette, veel targem on lubadustest hoiduda ja lihtsalt elada parimal moel mida oskan.    Niikaua kuni Klotho veel ketrab..    Päike särab ikka veel...  Minge õue. Mina lähen.      Dixi.