Taotlus oli tehtud, raha makstud, sellekohane paber olemas, kuid kindlaks määratud kuupäeval  ja kellaajal ei ilmunud kedagi. Telekom vastas noore ja ülbe naisehäälega: "Pronto!", ei teadnud taotlusest ega tärminist midagi, kutsus järgmise tüdruku, kes omakorda kutsus järgmise tüdruku, kes kutsus jutuka vanamehe. See vanamees määras järgmise tärmini, mis samamoodi hauavaikuses möödus.  Kõik need päevad sadas kohinal ja pladinal jämedat ja sirget sügisvihma. Via dei Coronari korteri toad, kus päikesepaistelise päevalgi oli kõhe ning tuli lugeda ja kirjutada lambi valgel, läksid pimedaks nagu  öö.  Läbi sünge poolpimeduse paistsid kõik need kolm päeva punane samettool ja lonkav lauake, millel valendas tumm telefon.  Telekomiga ühenduse võtmisel kordus kõik seesama. Alguses ülbe "Pronto!", seejärel teine tüdruk, kes kutsus kolmanda tüdruku, kes omakorda kutsus vanamehe, kes määras uue tärmini, mis jälle hauavaikuses möödus.  Siis ilm muutus. Taevas tõusis kõrgele ja säras, õhk oli mahe ja pehme. Kavatsesin kohe välja tormata, pidime JJ-iga saatkonnas kokku saama ja vastuvõtule minema,  ja hakkasin juba hiljaks jääma.  Avasin just korteriukse ja seisin järsku silm-silma vastas noormehega, kes nägi välja nagu etendaks ta elavat kuju, sest ta oli just tahtnud uksekella nupule vajutada, tema käsi oli veel luuleliselt tõstetud. Ukse avamine enne kellaandmist oli teda hetkeks rööpast välja viinud. Seepärast tarvitas ta igasse olukorda passivat sõna "Allora!".  Suure seletamise järel sain ma vaevaliselt aru, et see hõljuv, lokiline ja lõhnastatud noormees tuli telefoniühendust  taastama. Korjasin kõik oma itaalia sõnad kokku ja moodustasin lihtsa lause. Küsisin, miks ta nii mitu päeva hiljaks jäi. Vastseks sain kudrutavaid etteheiteid selles vaimus: "Signora, bella mia, kas te tõesti arvasite, et ma selle vihmaga tulen telefoni ühendama! Oli ju nii jube ilm! Selle sügise kõige koledamad päevad, oo, che brutto!", ja nii edasi!  See noormees oli justkui mõnest etruski hauakambrist välja astunud. Nagu see postkaardivanamehe etruski kollektsioonist pärit poiss, vilepuhuja, kellel on  lühike lehviv rüü, tugevad sääremarjad ja kes astub pikal jõudsal sammul surma ja surematuse poole. Selle poisi pilte on kogu Itaalia täis külvatud.  Telekomi poisil polnud mingit lehvivat rüüd. Rüü asemel kandis ta kerget suitsukarva kortsunud pintsakut, mille värv ja kangas ütlesid, et see pole juhuslik pintsak, vaid kalli äri kallis kaup. Kaelas välkus medaljon. Rääkimata kingadest, mis kordasid pintsaku värvi.  See magus, jutukas ilmutus küsis midagi. Tal oli midagi tarvis, kuid ma ei saanud aru,  mida. Ta suundus otsejoones köögi poole, vaatas seal koduselt ringi, kuni leidis ühe kahvli, ja tema nägu lõi särama.  Kõigile, kellele ma seda lugu olen rääkinud, on jäänud mõistatuseks, milleks võis telefoni sisselülitamisel tarvis minna kahvlit. Eestlased arvasid, et "mis siin arvata, oinas on oinas!" Itaallased seletasid, et kahvlit võis vaja minna selleks, et mulle köögiriista küsimisega head professionaalset muljet jätta! Nende meelest jättis kahvli küsimine hea mulje, näitas huvi asja vastu.  Seda kahvlit polnud vaja mitte telefoni sisselülitamiseks, vaid bella figura etendamiseks.  "Olgu muud mis on, peaasi, et MULJE hea on!" See lause on kirjutatud Itaalia õhku. Seda hingatakse sisse sündimisest saadik.  Itaalia saladuslikud, nähtamatud Ristiisad, kõik need eesriidetagused niiditõmbajad ja kardetavad ärihaid on oma põhiolemuselt tüdrukud, pealegi hellitatud ja pirtsakad tüdrukud. Nende solvumised on tüdrukute solvumised, nende kättemaks on tüdrukute kättemaks, kaalutlev ja külm küll,  kuid lapsik ja süüdimatu. Nende julmus lõbustab neid. Selles pole kurjust, see on mäng. Kes ei tunne tüdrukuid, ei mõista Itaaliat.  Vaga vesi, sügav põhi! Kust tuul, sealt meel!  Itaalias kohtab tihti tüüpi, kes on mänglev meelitaja, kerge köietantsija, selgete süütute silmadega külmavereline suli. Kui ta imekombel sõna peab, siis omal erilisel, ettearvamatul viisil ja sel juhul lõpuni. Siis ei kõiguta seda enam ükski vägi. Kuid tõde ja õigus pole üldiselt tüdrukute mängumaa.  Põhja pool Alpe  algavad meeste riigid. Põhja pool Alpe on tüdrukudki mehed. Seal üleval põhjas pannakse ikka veel rõhku tõele ja õigusele. Aetakse oma joru, lüüakse rusikas laua peale ja puss rindu, mõtlemata, mis MULJE see jätab. Põhja pool Alpe pole sel mingit tähtsust, kas relva tõstnud käsi oli hoolitsetud ja kas saatuslik käeliigutus oli küllalt elegantne. Kui sulle antakse põiklevaid vastuseid, kui sulle ei öelda ei "ei" ega "jaa", kui ühe käega antakse ja teisega võetakse, siis oled sa Tüdrukute Riigis, kus loogika  ei maksa. Siis tuleb sul mõelda selle peale, kuidas enda vastu huvi äratada. On tarvis komplimente ja väikseid kingitusi, hüüatusi, teesklust, kerget ja elegantset jultumust.  Olgugi sul tuhat korda õigus, see sinu vääramatu õigus on pärit põhja poolt Alpe, kohmetute ja mehiste, raske sammuga barbarite juurest, Lõuna pool Alpe võib selle peale vilistada. Lõuna pool Alpe maksab mäng ja mulje.  Tüdrukud ei ole teadlased. Nad ei talu tõestusi. Faktid äratavad neis tülgastust.