Katkend "Gort Ashryn" II osa. Sõda. Eesti Päevaleht 2009, lk 6-7; 81-82.    Keskendusin mõneks hetkeks  seal toimuvale. Sensorpilt näitas, kuidas künkanõlvadel põleb mets. All orus vedeles mitukümmend pihtasaanud tankivrakki. Aeg-ajalt purskusid tankiromude vahel taeva poole mitmesaja meetri kõrgused aurava vee fontäänid. Maapind elas ja pulbitses. See oli ilus paik. Meie ruumikaart näitas, et orus asus kaheksa suurt geisrit.  Umbes kahekümne minuti eest oli vaenlane siin vasturünnakut üritanud. Nad olid reageerinud väga kiiresti - kolmanda rühma maabumisest oli vaevalt kümme minutit möödas.  Laevastiku plasmakahurite tuli oli vaenlase lahingumasinad hävitanud.  Künkanõlval plinkisid laserrelvade hääletud sähvatused. Õhk oli tihe kineetilise energia relvade projektiilidest. Kaitseväljad pidasid hädavaevu tulesurvele vastu. Nii tiheda tule all oli võimatu peale tungida. Olime minetanud ootamatuse efekti. Paar minutit, mis oli kulunud vaenlase vasturünnaku tõrjumiseks, oli meilt üllatusmomendi röövinud. Initsiatiiv oli läinud vaenlase kätte. Kolmanda rühma rünnak oli takerdunud. Kõrgendikku  ei olnud rühmasuuruse jalaväeüksuse otserünnakuga enam võimalik hõivata.  "Luureinformatsioon, et vaenlase ühendustunnelid kõrgustiku 443,8 piirkonnas on purustatud, on osutunud ebakorrektseks. Vaenlane on need vahepeal korda teinud," andis lahinguarvuti teada. Ma ei hakanud küsima, kas see info pärineb pataljoni või brigaadi staabist või koguni laevastiku luureteenistuselt. See ei omanud tähtsust. Mu lahinguarvuti süstematiseeris automaatselt kogu teabe, mis meie vastutusel oleva lahinguruumi  kohta saadaval oli.  "Hästi, kui me ei suuda seda neetud küngast vallutada, siis ei jää muud üle, kui see kõige täiega maatasa teha," kaalusin mõttes.  "Antiainepomm, nelikümmend grammi, ohutuskaugus neli tuhat kaheksasada meetrit. Lubatud kehtivate lahingureeglite järgi, andmed tsiviilelanike viibimise kohta mõjupiirkonnas puuduvad," andis lahinguarvuti mulle tuletoetuse tellimiseks vajalikud lähteandmed.  Lõhkepea suurus oli üsna lähedal maksimaalsele viiekümnele  grammile, mida kompaniiülemal oli õigus iseseisvalt, ilma pataljoniülema loata kasutada. Rühmaülematel säärast õigust polnud. Pataljoniülem ise võis tellida kuni sajagrammiseid antiainepomme. Kuid selle faktil ei olnud praegu kaalu. Lahingureeglite järgi oli keelatud Gort Ashrynil üle viiekümne grammiseid antiainelõhkepäid kasutada.  Tähenärijad vaidlevad siiamaani, kas lugeda säärased lõhkepead suure võimsusega taparelvade või taktikaliste massihävitusrelvade hulka. Oli selle põhimõttelist vahet?  Nimetus ei muuda tapvat efekti vähem tapvaks.  /…/  "Anton, mul on sulle üks palve. Järgmine ööpäev tuleb väga ränk. Kas sa oled võimeline andma kogu meie brigaadile nii tugeva psii-impulsi, et selle mõju kestaks vähemalt kaheksateist tundi?" kuulsin peagi oma teadvuses brigaadikindral Aleksander Panfilov IX-nda küsimust.  "Jah, härra kindral. Olen võimeline andma ka tahteimpulsi, mille mõju kestab kogu ööpäeva," vastasin.  "Väga hea!" Tajusin kindrali vastuses  kergendustunnet. "Tee seda kohe. Esimene varjuteatri allüksus hüppab kaheteistkümne minuti pärast. Aega ei ole enam palju jäänud," sain käsu.  "Sain aru. Vajan kolm minutit keskendumiseks."  "Hästi. Kolme minuti pärast annan kogu brigaadi intraneti sinu kontrolli alla," ei raisanud kindral sõnu ega aega.  Teadsin, et psii-impulsi andmine nii suurele üksusele ei ole sugugi kerge. Ma ei olnud kunagi varem midagi säärast teinud. Väga tähtis oli, et tuhanded võitlejad,  kellest paljusid ma ei tundnud või tundsin liiga vähe, oleks valmis oma teadvuses tahteimpulssi vastu võtma, oleks sellele häälestatud, oleks minu tahtega nii-öelda samal lainel. Ülesande täitmine ei tohtinud ebaõnnestuda. Ma ei saanud kindralit alt vedada ja tema usaldust petta. Kuid selle vältimiseks oli vaja kõigepealt iseennast emotsionaalselt ette valmistada, mis oli kõige raskem.  Tühjendasin oma teadvuse mõtetest. Olin seda varemgi sadu kordi teinud, nagu mu isa oli mind lapsepõlves tegema  õpetanud. Ei olnud vaja kurbust, kahetsust, süümepiinu, kõhklusi ega kahtlusi. Nüüd oli ainult üks: käsk. Käsk ja mina ning mitte midagi muud selles maailmas.  Ma ei tajunud aja kulgu. Kindrali hääl tõi mu reaalsusesse tagasi. "Võitlejad! Ma käskisin meie teise pataljoni B-kompanii ülemal kapten Anton Irv VIII-ndal anda teile tugeva psii-impulsi. See on hädavajalik meie ülesande täitmiseks. Kapten Irv annab teile tahteimpulsi mõne sekundi jooksul." Kindrali iga sõna tabas mind nagu raske ja täpne  löök, millele järgnev vaikus täitis mu teadvuse ja kogu brigaadi nullside süsteemi.  "2634. jalaväebrigaadi võitlejad! Punase Draakoni brigaadi sõdurid! Oleme leek, mis põletab maailma! Oleme tõusulaine, mis pühib kõik oma teelt! Oleme torm, mille järele jääb tühjus!  Me usume iseendasse, kamraadidesse ja ülematesse! Me usume oma lahinguarvutite mõistusesse ja relvade jõusse! Me tahe võita on vääramatu! Igaüks meist on väärt tuhandet vaenlast! Ei ole jõudu, mis suudaks meile vastu  seista!  Aeg on minna! Otsustav päev on käes! Tund on tulnud! See on meie vaenlase kaotuse päev! See on meie võidu tund!" Nende sõnadega andsin tahteimpulsi, mis mu lahinguarvuti poolt võimendatuna täitis hetkeks kogu meile kättesaadava MILNETi.  Seda, mis nüüd järgnes, poleks ma osanud ealeski ette kujutada. Võitlejad mu kõrval hüppasid järsku püsti, haarasid relvad ja hakkasid neid pea kohal viibutama. "Banzai! Banzai! Banzai! Banzai! " skandeerisid sajad hääled võimsas,  järjest tugevnevas kooris. See tundus nagu torm, millest olin äsja rääkinud.