Aga isegi sellel pinnal osutub Thérèse'i vabadus aheldatud heit­luseks. Thérèse'i tegudes ei näita Mauriac avalduvat mitte ainult ta karakterit, s. t. ta loomupäraste tungide ja vaistude kallakut, vaid mingit saatust, mis ta loomuses avastab üleloomuliku võimu kätt. See on kristlik saatuseidee, katoliiklik pärispatu doktriin. Thérèse'i saa­tuse moodustab niiviisi ühelt poolt ta karakteri enda pahelisus, ja teiselt poolt mingi needus, mis annab  kõigile ta tegudele hukatusliku pöörde. Ta pole tõeliselt vaba. Ta meeleheitlikud sööstud oma saa­tuse vastu on võimetud seda muutma, sest see on ülaltpoolt antud, ega olene temast endast. Lugeja on selles teadlik ja kaotab elulise huvi Thérèse'i vastu.