Arthur Bliss, - keda tuntakse peale purpur-punase-sinise-rohelise värvidesümfoonia ning eriskummalise klaverikontserdi  (keelp.-kvarteti saatel, mis läbistet kummalise värvingu saavutamiseks tenori fragmentaarseist hüüdeist mitmes keeles) väsimatu eksperimenteerijana, - juurdub üheltpoolt õieti Elgaris, kuid eluõhuks on tal siiski ragtime'i Stravinski. Põhjaliku muusikalise haridusega Bliss tabas oma stiili korraga, ning tema tähtsus algas äkitselt - vast mõninga aasta eest. Usaldetakse teda piiritumalt, sest küllalt selge, isegi läbipaistev ühe modernisti kohta on tema keel; pealegi oskab ta leida igale teosele erilise õhkkonna,  millest kuulajal vabaneda raske. Ka loetakse B. temperamendikamaks neoinglise komponistiks: mis ta iganes kirjutab, on con fuoco tähe all, täis tuld ja elu. Otse haruldane and näib tal aga olevat kammerorkestri käsitluses, kus instrumentatsioon tavalisesti napp, kuid äärmiselt peen, tabav ning mõjuv.