Ma olin kaugel, mälestuste taga,  seepärast ööbik jõudis enne mind.  Nüüd öil, mil leebe loodetuulgi magab,  mu õlal laksutab see hurmav lind.    Poen nägupidi toomeõite sülle,  kus meeled täidab lõhnaraske uhk.  Su soojast unest sõba heidan ülle,  peos hella eilse tulipalav tuhk.    Su jalajälge külvan metsasalu,  kus rohus lõõmab üksik kullerkupp,  ja ööbik laulab järjest,  ühtevalu,  suus minu lüüralt leitud viisijupp.