Blaseerit üleolu ei käi ainuüksi raamatute kohta. Kolmekümne aastaselt on ka naised kõik läbi koget, ja ühesuguse külma rahuga langeb kate mõnelt lõunamaalannalt, rootslannalt, laplannaltki. Mitte asjata ei avalda Edschmid oma artikleid ja näopilte galant daamide moeajakirjades. Ent mitte vähema osavõtuga ei kirjuta ta ajuhobustest, purjekaist, võidukihutustest, suusatamisest ja uisutamisest: spordi terminoloogiat tarvitab ta sama agarasti kirjanduslikes artikleis, kui kord Huysmans oma stiili  mitmekesistamiseks köögi leksikoni tarvitas. Selle juures puistab ta alatasa paradokside liivballasti alla, et kõrgemale tõusta. "Näen meelsamini, et üks priske ja vahva noormees süveneks raskejõumeister Flinti raamatusse poksi üle, Gazette du bon ton'i, hockeymängu ajakirja, Henry Hoeki suurepärastesse uisuraamatuisse või Vogue'i, kui et oma kaaslannade karjaga koos Tagore lamedaid luuletusi segada teeveesse, jalutada Jakobus Böhme hämarustes ja, Blümneri neegerretsitatsioonid peas, dadaistide õhtud äius, vaimustuda otsustest Spengleri Untergang des Abendlandes üle, Vaimamajonees pole Diana toit, ja mood on liig vaike nali ta ülevusele. Harit tiiger on lollus, ilusal tiigril aga, kui ta täiuslikult oma vormi leidnud, on ikka midagi sest kõrgemast tarkusest, mis alati kaasa on antud elu viimasele täiusele."