27. Sõjaväestatud Piirivalve ja Päästeameti likvideerimine osana õhukesest riigist (2003-2007).  Peamise põhjendusena Piirivalve ja Päästeameti tsiviil­ametiteks muutmiseks esitati, et NATO liikmena pole võimalik neid osaliselt rahastada kaitse-eelarvest, nagu tehti rehepaplikult 1990. aastatel ja käesoleva kümnendi algul. See on täiesti adekvaatne põhjendus - kaitse-eelarve on sõjalise riigikaitse ülesehitamiseks.  See aga ei tähenda, et otsus iseenesest oleks mõistlik - totaalkaitse mittesõjalised komponendid tuleks rahastada iga ministeeriumi oma  eelarvest, antud juhul siseministeeriumi eelarvest. Kui Päästeametil enam sõjaväestatud päästekompaniisid pole, peab sama ülesannet keegi ikkagi täitma. Kaitsevägi ja Kaitseliit teevad igal aastal ametiabi taotluste alusel mitukümmend tuhat töötundi metsatulekahjude kustutamiseks. See toimub sõjaliseks väljaõppeks mõeldud aja arvel. Kes hakkab kriisi- ja sõjaajal tavaolukorrast palju mahukama päästealase tegevusega tegelema? Kaitsevägi või Kaitseliit ei saa seda teha, sest neil on sõjalise riigikaitse ülesanded.  Vastust pole. Kes hakkab täitma neid sõjalisi ülesandeid, mida idapiiril seni täitis sõjaväestatud Piirivalve? Osalt Kaitseliit, kuid Kaitseliidu suutlikkusel on piirid, suurem osa jääb paratamatult täitmata.  Riik on nende otsuste kaudu muutunud nõrgemaks, õhenenud. Riigi õhenemine on saanud võimalikuks osalt tänu sellele, et riigikaitse, eriti totaalkaitse korraldamist ei juhi Eesti Vabariigis tegelikult keegi. Juhtimisvaakumi on täitnud ametnikud, kes valmistavad ette otsuseid, mis tunduvad neile  otstarbekad oma mätaste ja mättakeste otsast vaadatuna. Ega siis riik sellepärast kokku varise. Ei varisegi, kuni esimese tõsise kriisini.