Ellu Romeldi-hingega noor  intelligents on oma eelkäijate õpilane - hea "epigoon", kui tahate - ja ühtlasi nende nõrkuste paljastaja, nende irvekuju. Ta on sündinud tollest elust eraldumise, tollest naudisklus-individualismi elutundevoolust, mis valitses meilgi sajandi esimesel paaril aas­takümnel, järelkajana Euroopa aastasaja-lõpu lootuseta hukkuvale impres­sionismile. (Uusromantiline värving selles ei tähendanud meil palju muud kui tungid e-vabastust samaks impressionismiks.) Ellu Romeldi, see on Felix Ormussoni otsekohene jätk ja  lõpetaja, kõige järjekindlam estetistliku aristokraatsuse edustaja eesti luules. Mis tookord oli veel normaalne, loomulik ilusa elu iha ja seda ümbrusest mitte leidev tõmbumine eraklusse, see on tõusnud ja langenud - siin juba psühhopaatiliseks, juba sündimisest saadik surevaks. Ormusson oli selle lahethävitava voolu esimene põlv, ilmalt ainult saamist oodates tõsielus puuhobusena tahtenõrk. Qailiti fosfortõbised fantastid on selle järgnev põlv, puhtast igavu­sest ja lõbuihast juba kõik poolhullud. Ellu Romeldi -  see on kolmas põlv, juba täitsa haige, sängis kodunev, tröösti leidev veel ainult sadistli­kus enesepuremises. Edasi sel teel areneda oleks võimatu.