Pool tundi tipus, saamata aru, et tipus oleme!     Hommikul kimasime uhkes üksinduses edasi. Võtsime kaasa  ühe fotoaparaadi, ühe videokaamera, tipuõlle ja Nukuteatri lipu. Meil oli GPS, mis mõõdab õhurõhku ja määrab selle ning veel satelliidisignaalide järgi kõrgust. Mont Blanci tipu kõrgus on teatavasti 4807 meetrit ja tipus peaks olema pisike rist. Kõndisime ja kõndisime. Nõlv muudkui tõusis ja tõusis. Läks raskemaks ning kõndisime kümne sammu kaupa. GPS näit: 4700 m… 4800 m. Edasi algas igavene jama: 4801, 4803, 4805, 4803, 4801, 4795 m - kurat! Kus see tipp siis on??? Aparaat näitas koguni 4812 m ja 4814 m.  Selge, et midagi oli viltu. Istusime ja ootasime, äkki saab GPS kaineks. Ei saanud. Päris nutt tuli peale, sest läbi milliste metsikute raskuste oli siia üles tuldud! Nüüd olime kohas, kus peaks tipp olema ja, raisk, tippu ei ole näha!!!  Kusagil aga tipp olema pidi, sest ümberringi oli tohutult palju kuselaike. Järelikult pidi siin olema käinud hulk inimesi, kel tuli seista ühe koha peal. Kaido otsustas, et vist ikkagi oleme juba tipus ning hakkas huilgama. Meie ei uskunud ja käisime äärmiselt  kahtlustavate nägudega ringi. Kaido avas juba ka tipuõlle purgi. Siis tulid alt neli prantslast ning küsisime nende käest, et: "Kuulge, kas Teie teate, kus tipp on?" Nad vastasid, et: "Jah, teame küll." Meie hasartselt:" Noh, kus?" Nemad: "Seesama siin ongi." Olime istunud pool tundi tipus, sellest aru saamata!!!  Kus siis läks kisaks ja sõjatantsuks! Meil oli üks 0,5 l purk õlut kolme peale ja jõime seda külma, jääsegust märjukest ligi kümme minutit. Tundsime ennast seal ülal üsna üksikuna. Kuna ilm oli  kehvapoolne, siis pakkus tipupäev harukordse võimaluse nautida mäge, mitte alpinistide horde.