Ammu, ammu- ikka üle 20 aasta tagasi ehitasime esimese veesilma. Oli see tehtud hoole ja armastusega, aga samas ka väga oskamatult ja valesti, mingeid teadmisi selliseks tööks ju polnud:) Aga pidas ta siiani vastu ja ega ta siis kõige kehvem ka välja näinud:)  Eelmisel suvel märkasime, et vesi seal sees enam seista ei taha. Päris suurt leket ka nagu ei olnud, aga vesi  siiski kahanes. Oli seal siis nüüd auk või suure kuuma süü, aga asi õige polnud. Kevadel oli selge, et kile on katki. Paar korda pumpasime sinna vett juurde, et aru saada, kus see häda asub. Vesi langes üsna kiiresti peaaegu põhjani ja näha oli, et tegemist pole mitte ühe auguga, vaid kogu kile on üks suur räbal.  Terve juuni meil temaga aega tegeleda polnud, iirised, külalised, kuumus. Kes siis laisklemiseks põhjust ei leia.  Aga seda remonti enam kuskile edasi lükata ka polnud, niikuinii oli see vaja  ära teha ja muid töid enne ette võtta ei saa kui siia on kaldakivid kohale pandud, sest kogu ülejääk läheb ühte teise, väga vajalikku kohta.  Enne uue kile panekut kaevasime välja ja ma potistasin igavese hunniku taimi, kes oleks sellele kapitaalremondile jalgu jäädes hirmsasti kannatanud. Mees juuris sealt kaldalt välja ka kaks talvenahka läinud põõsast. See oli küll väga ränk töö, aga ma võitsin hulga ruumi uutele ja huvitavatele:)  Pildil on näha, et tookord vooderdasime me selle pisikese veesilma (veepind umbes 20m2 ja sügavus 50 kuni 70 cm) üleni tellistega. Ju need mingist  ehitusest meil jälle üle jäid ja mujale polnud neid lihtsalt panna. Ja servakivid olid ka lihtsalt üks suur anekdoot. On ikka pealuu, kes nii väikese tiigikese ääristab sääraste lahmakatega. Kuigi tookord tundus see meile ilmselt väga ilus.  Selline oli siis seis selle veesilmaga veel eile. Selle tapva kuumusega ei tikkunud me kumbki õue. Õnneks käis meilt õhtul üle korralik äike, mis kuuldavasti oli Põlvamaal teinud väga korralikult pahandust, koos vahutava vihmaseinaga, mis veidi puhastas õhku ja  laskis täna juba hingatagi.