Suvevaheaja esimesed päevad on möödunud suurepäraselt. Tunne, et homseks polegi seda vaja teha ja ülehomme polegi vaja neid asju sisse handida, on ikka sõnukirjeldamatult super. Ainus mure, mis absoluutselt iga suvega (ja see suvi kohe eriti!) kimbutab, on meie suurimad sõbrad sääsed, kes see aasta on lihtsalt nii agressiivsed, et nendega pole võimalik ka parimate läbirääkimiste puhul kuidagi kopereeruda. Samas, mingi tilk  tõrva peab ju igas meepotis ometi olema.    Kuna juunikuu tõotab graafiku järgi tulla üsna töine ja töö on üldse viimasel ajal justkui omaette märk- või sidesõnaks saanud, tuli mul meelde midagi, mis on veidike seotud kooliga (oh no! eksole), ent ometi sealt täiesti erinev teema. Ühel heal päeval potsatas meilboksi kiri õppeosakonna juhatajalt, kes saatis edasi praktika pakkumise ühest kohtutäituri büroost.. pakkumine kehtis suveks ja võib-olla hea koostöö edenedes ka edaspidi. Minu kursuselt kandideerisid ka kaks. Kui siinkohal tekib kellelgi küsimus, et miks ma seda ise ei teinud, siis vastus lihtne - 1) ma olen endale juba hea töö leidnud ja 2) töö oleks olnud Tallinnas, suvi ja Tallinn käib minu jaoks vähem kokku kui suvi ja Pärnu. Töö iseloom seisnes kellegi assisteerimises ning kui kursakatelt palganumbrit kuulsin, siis.. no let's say, et ühe 20-aastase noore oleks see hetkega majanduslikult täiesti iseseisvaks teinud. Muide, antud palganumber on taolises asutuses madalaim, karjääriredelil tõustes võiks see veel omakorda tõustagi. Kursakad käisid vestlusel ära, aga kumbki väljavalituks kahjuks ei osutunud. Või võib-olla on "kahjuks" vale öelda, sest tavaliselt everything happens for a reason ja ehk hoidis see ära miski, mis ei pidanudki veel nendeni jõudma. Kohtutäiturist rääkides tuli mul lihtsalt meelde ühe mu sõbranna soovitus iialgi mitte kohtutäituriks hakata.. kui küsisin, et mis siis selles nii väga halba oleks, vastas ta, et ta ei tahaks iial saada minult kirja, et ma olen ta konto arestinud või nõuan talt nii ja naa palju raha sisse. Tema mõttevälgatusele järgnes pikk lakkamatu naer, sest ega kohtutäiturid just väga armastatud tegelased tõepoolest pole, ent sellest hoolimata elavad nagu kuninga kassid või sees. Õigusega on paratamatult lihtsalt nii, et ükski amet pole vist mingis situatsioonis teise osapoole jaoks meeldiv, aga ilma selleta oleks elu ka ju täiesti nonsens. Võib-olla ainult õigusabi osutades ei saa kliendile kuidagi pahameelt tekitada, ent kui see lahtiseletatud juriidiline jamps tähendab maakeeli midagi ebameeldivat, siis pole isegi see töö teise osapoole jaoks meeldiv. Kaalukauss on alati olemas ja milline pool ennast üles kaalub sõltub hindaja vaatenurgast.