Tuli kohe selline teistmoodi isu, põlise kohvikaanijana otsustasin natuke suvel korjatud ravum.. eee .... heintest leotist teha. Valik langes pärnaõieteele. Meega. Hea lõhnav kraam, kindlasti tervislik mis hirmus.  Äh, korraks on ju tore, aga truu inimesena ma oma lemmikut, kohvi, ei reeda.    Aga vaheldust  peab olema, muidu lähevad lemmikud igavaks.    Igal suvel olen proovinud ikka natuke igasuguseid taimetuuste koju tassida, sellesuvine saak polnud küll kiita - valel ajal sadanud vihm segas nii kogumist kui kuivatamist kõvasti.  Eelmistel aastatel on eeskoda vahepeal välja näinud nagu nõiaköök, laes rippumas lõhnavad vorstirohu-, ja vähemlõhnavad naistepunavihad, laual laiali põdrasamblatuustid.    No ja seda kraami ikka läheb ka, eriti populaarne on põdrasammal. Mul on üks  töökaaslane, kes igal sügistalvel mingil ajal kipub köhima nagu puuslakis hobune, esimesel köhanädalal ta tavaliselt eirab mu vihjeid ja silmapilgutusi, teisel seitsepäevakul ei tee mina demonstratiivselt temast välja, kolmandal anname mõlemad alla ja tema küsib: "Too mulle seda jõleda maitsega silo!" Mina toon.  Tegelikult ka aitab ja tegelikult on tõesti jõleda maitsega.    Muide, kas keegi on kursis: ega metssigade hulgas pole juhtumisi läkaköha levimas? Miks muidu nad mu samblakogumiskohad  peaaegu eranditult lagedaks on tuhninud?      Umbes viisteist aastat tagasi otsustasime naabrinaisega minna metsa pärnaõisi korjama. Meilt umbes kümmekond kilomeetrit eemal on vana külakoht, millest järgi ainult majaasemed , üksikud müürid-kaevud-keldrid ja suured põlispuud, pärnad sealjuures.  Kustkohast veel puhtamat kraami saada. (Väga diilerlik lause.)    Meil oli kõik ideaalselt ette valmistatud: seljakotid seljas, et käed oleks vabad, tennised jalas, et puu otsa oleks mugav  ronida, jalgratastel rehvid ilusasti trimmis, kontrollisime alevi pärnade õitsemisastet...      Plaan oli selline: me ronime krabinal okslikku tüve pidi üles ja korjame väledasti kotid pärnaõisi pilgeni täis.    Plaan oli ilus, aga luure siiski puudulik.      Need pagana puud olid alt pea neli meetrit okstest lagedad nagu Paksud Margaretad, ainus mis puudus oli rasvaga määrimine, et isegi sipelgas alla libiseks.    Meeleheitlik aeg nõuab meeleheitlikke  tegusid. Moodustasime kahest ülestikku asetatud jalgrattast redeli aseaine ja ussi/orava ristsugutisena vingerdades pääsesime siiski puu otsa.    Kohe ilmnes teine häda: õied olid ju okste otstes, meie aga võrdlemisi tüve ligidal, kõrge oli ja kõhe mõeldagi, et peab turvalisest tüvest eemalduma...    Aga mida ladva poole, seda paremini õiteni küündis, küll mitte nii paljudeni ja ni kiiresti kui soovinud oleks, aga ilma me ei jäänud. Ning vaade oli vägev, kõrvalasuv kuusenoorendik oli kui oras  me pilgu jaoks, nii madal ja ühtlane.      Eks see seeneline, kes samal ajal kuusikust oma heinariisikakorviga välja puges oli meie silmile siis nagu hiir orasepõllu veeres.    Ja see hiiremait hakkas meie rattatorni näppima. Egas tal mingit varastamissoovi kindasti ei olnud, uudishimu lihtsalt - tõstis korra käe ja katsus oma silmade kontrollimise pärast me rattaid - miks kaks vokki paaritumisasendis põõsastes müravad.    Meil seal ladvas oli alles selgesti meeles kui  keeruline ülespääsemine oli, hirm , et allaronimine kellegi korraarmastuse või riivatud moraalitunde pärast veel hullem peaks olema kiskus meil kõva kisa valla: "Ära näpi" Las olla! Ei kisu!"      Kuulis see seeneline meid küll, aga kustkohast see kisa tuleb - seda ei osanud ta aimatagi.    Küllap arvab siiani, et Padakülas kummitab.          Pildil on tamm nendesamade pärnade kõrvalt, sel sügisel mobiiliga tehtud klõps. Lugu ise tuli meelde seoses sooviga homme  sinnakanti fotojahi jaoks müüre otsima minna.....    Dixi.