Bussisõit oli tüütu, veniv ja kehvasti magada võimaldav, nagu alati, kuid õnneks sai ka see ühel hetkel otsa. Peale kaheksat pandi meid Teherani äärelinnas koos jahukottidega maha ja buss sõitis ülejäänud rahvaga edasi. Hannes arvas sellise käitumise põhjuseks olevat raha, mis me piletihinnale lisaks rataste eest maksime. Arvatavasti liikus see  otse bussijuhi taskusse ja polnud vaja peaterminalis näidata, et mingi ilge laadunga maha laetakse. Muud muret polnudki, kui et pidin oma Haldjakest härdalt paluma, et ta mõned kilomeetrid veel vastu peaks. Teheran on suur linn, 15 miljonit elanikku ja liiklus on tihe. Kesklinna, kuhu suuna võtsime, oli umbes 10 km. Esimene ots läks õnneks allamäge, hiljem vaheldumisi väntamisele sõitsin ka tõukeratast. Keeruline on, kui oled keset suurt ristmikku ja edasi ei saa. Siin on foorides kolm lubavat tuld, see  tähendab, et pead kogu aeg 360 kraadi ümber ringi vahtima. Õnneks arvestavad k õik sellega, et teised rikuvad liikluseeskirju, sestap ka tähelepanelikkuse üksteise suhtes.