Oeh, loen Su kurja kommentaari siin ja pean tõdema, et Sul on tõesti vedanud, et oled enda kõrvale kannatliku inimese leidnud :)  Sõnadel on omadus endas mõtet ja sisu peita... Aga igaüks taipab asju omamoodi. Kirikus ei tao keegi kellelegi mingit  maailmapilti pähe, nii nagu ei saa kellelegi näiteks koolis midagi pähe taguda, ikka ise peab tahtma ja enda jaoks olukorrad läbi mõtlema. Eks seda tunnet ongi raske sõnadesse panna... Ja armumine on teadustermininagi olemas ja mõõdetav. Iseküsimus, kui kaua see kellelgi kestab. Armastus on suur ja sügav tunne, mis on segu vastastikusest austusest, lugupidamisest, tingimusteta hoolimisest, turvatundest ja vahel mõistagi ka pisukesest taasarmumisest, aga see on juba teine tasand.  Ilmselt kõlavad Sulle  õõnsalt ka minu sõnad (ja ma võin sellega võtta kogu Su tahtmise abielluda kirikus - aga seda ei peakski, kui poleks kindlat veendumust): Jumal ongi Armastus. Ja läbi tema leiamegi jõudu armastada iseennast ja teisi. Ka neid, kelle mõtted ja teod meid vahel vihastavad.