Et taolistes väidetes oli omajagu õigust, seda näitas 1995. aasta kevad-suvine panganduskriis. Ühelt poolt  olid Läti juhtivad kommertspangad toiminud suuresti investeerimisfondidena, mille laenuportfellid olid kohalikku inflatsioonitaset arvestades üles ehitatud üliriskantsetele projektidele, teiselt poolt ei saanud aga võlgnikud Lätis endas loota laenude tagasimaksmisel n.-ö. inflatsioonigarantiile, sest lühiajaliste laenude intressid ületasid aastaarvestuses tarbijahinnaindeksit keskeltläbi 2 korda.