Ööst rähmased silmad avasin vaikust lõhkudes hommiku kiirte kõrval. Aknast paistis oksad tuulega segi ning jalutsis unelev kass kraapis karedalt kasukat sirgeks. Ta pilgutas silma nagu oleks teadnud mu öisetest retkedest. Võimalik, et oligi koos minuga kõndinud üle unemaailma värava ja kadunud mälestuse segusesse  imemaailma. Ehk oligi tema see, kes pehmelt mu põske paitas, kui olin kurvastusest põlvili sisemuses pimeduses.  Kuid praegu seletasid seierid, et aeg on minna edasi ja unustada unenägu ja avastad vannitoa peeglist enese näod. Kiired uudised tukslesid läbi raadiolainete minu vaigustesse kõrvadesse ehk seetõttu ei leidnud ma neis mingit uudsust. Vaik vaigistas tuuletõmbust, kui avasin ukse, et astuda päris maailma, päris inimeste keskele.  Kas nad teavad, et ma mängin vaid, et olen öised une näod  unustanud?  Ma kannan täna jälle üht uut enda maskiks.