Kui ma saaksin läbi selle ekraani teile edasi anda tunde, kuuiii mõnna on tulla pealinnast koju, istuda kamina ees, suhelda taas sulle kallite inimestega ja lõpetada õhtu pikalt saunas lesides, siiiiis.. ma teeks seda. Või noh, ma ju juba üritasin. Selles  pealinnas lihtsalt on midagi nii väsitavat, argist ja pealesuruvat, et sealt tagasi koju tulles on tunne nagu oleks 10 kilose koti õlgadelt visanud ja palju paremaks inimeseks saanud. Koolis maadleme kursakatega oma viimase eksamiga, mis on täpselt nii killer, et mõni kirjutab kirjalikku osa juba kolmandat korda. Ma pole veel suulist mainidagi jõudnud. Aga pole midagi teha - kui siht silme ees, tuleb siiski kuidagi-moodi see tsainiis endale pähe tampida ja off you go. "Õiguse õppimise juures pole midagi meeldivat," korrutab üks mu õppejõududest peaaegu igapäevaselt. Varem oleksin talle vastanud, et if there's a will, there's always a way, aga pärast tänast kirja postkastis, mis teatas, et edaspidi hakkame koolis käima kuni laupäevani, siis.. tõstan kaks kätt üles ja nõustun. Absoluutselt. Ei midagi meeldivat.