Veetsime pärastlõuna rahulikult seal, lugesin raamatut ning arutlesime prantsuskeelsete väljendite üle. Tagasi tulles sõime ühes väikeses linnas pizzat. Pühapäeval kavatsesime alustada tunduvalt varem, kuid hoolimata kella kaheksasest ärkamisest suundusime poodi piknikukraami ostma alles poole kaheteistkümne ajal. Seekord otsustasime järgiproovitud Biscarosse ranna kasuks Bordeaux lähedal, kus me ka eelmine nädalalõpp olime  olnud. Inimesi oli kõvasti enam ning ookean ka metsikum. Hoovus oli nii tugev, et ma küll ei pea ennast mingiks nõrgukeseks, aga lained loopisid mind päris hooletult ja pidevalt tuli veest kaldale minna, et jälle õigesse tsooni kõndida( sest vees see ei õnnestunud), kus paarikümne meetrises alas vetelpäästjad inimesi jälgivad. Kui keegi alast välja kaldub, siis palutakse kohe kiirest sealt lahkuda. Põhjusega, sest kahe päeva jooksul nägin neli korda, kuidas vetelpäästjad vette kedagi päästma suundusid. Kord  oli see isegi päris minu kõrval. Olin umbes kümne sekundiga suutnud alast juba mõned meetrid välja triivida, kui minu kõrval üks mees hüüdis, et ta ei jaksa enam. Loomulikult ei hakanud mina ise teda päästma, sest mul oli tükk tegu, et täiest jõust ujudes ise kalda poole saada, aga hüüdsime kohe vetelpäästjat, kes olidgi poolel teel meie poole jooksmas ja tõid meesterahva tervelt rannale. Kui ma kaldale jõudsin, siis olid käed jalad puruväsinud lainetega võitlemisest. Ma poleks kunagi arvanud, et kaks  lainet ja juba oledki rannast liiga kaugel. Julieni sõnul on igal aastal neid, kes oma elu sinna randa jätavad Meri oli surfareid täis ning vahepeal oli tegu, et mõni liialt hoogu sattunud sulle endale otsa ei sõida.