Kuid psühhoanalüüs, vähemasti jungiaanlik, rõhutab, et isiksuse areng pole võimalik, kui ei integreerita varju (ehk seda tumedamat poolt endas). Ja sellega Joséphine seal alateadvuse sügavuses tegelebki: läbi korduva ühte selle väga primitiivse animusefiguuriga hakkab tema säravvalge kleit määrduma ja muutub halliks, ning ka ta ise, vaga tüdruk, hakkab  omandama loomalikke hulljulgeid jooni. Tasapisi hakkab ta Timothéed endasse integreerima ning Timothée, see animusekuju, hakkab vähehaaval inimlikumaid jooni omandama. See räpane loom, kes alguses üldse ei rääkinud (st tuli nii sügavalt Joséphine'i alateadvusest ja koondas endas nii palju primitiivset energiat, et temaga ei olnud võimalik kontakti saavutada), muutub haavatavaks ja koguni empaatiliseks. Kogu lugu päädib sellega, et Timothée kõrvetab Joséphine'i õlale tulise rauaga armi, mida võib tõlgendada ka  kui märki süütuse kaotamisest ja üleüldisest rikutusest (kristlikus kultuuris on ju häbi ja seksuaalsus omavahel peaaegu äravahetatavad), ning Timothéel, kellest on saanud üsna kahjutu tegelane, amputeeritakse vasak käelaba (eks ole seegi tähenduslik, kui saatan oma pahemast käest ilma jääb). Joséphine väljub metsast ehk alateadvusest üsnagi jõulise ja kartmatuna, niisiis on alateadlik sulanemisprotsess lõpule jõudnud ja vari mingil moel integreeritud.