Nüüd kus telesari "Klass: elu pärast" on eetris ära olnud, tahan rääkida mônest môttest. Öigemini selgitada peamiselt selle viimase osa tekkelugu, sest nagu ikka jääb palju kaalutlusi ekraanilt välja.         See oli umbes 2 aastat tagasi, kui Gerda Kordemetsa pealekäimisel hakkasime esimest korda tôsiselt môtlema telesarja tegemisele. Gerda ütles tookord midagi sellist, et mul on tekkinud kohustus jätkata, sest neid noori, kes ootasid mingit vastust filmis  tôstatatud küsimustele, oli liiga palju. Hiljem kujunes küll välja, et Gerdast endast saigi selle sarja hing. Tänud talle.  Esimene asi, mida me tegime oli ühe simulatsiooni läbiviimine. Seal osalesid üks advokaat, üks alaealiste asjade prokurör, üks psühholoog, üks ajakirjanik ja loomulikult Klassi näitlejad. Esimese asjana olid kôik veendunud, et taoline juhtum asetaks kôik osalised äärmiselt suure surve alla. See oleks ju juhtum, kus Eesti ôigussüsteem töötaks sisuliselt kogu maailmameedia  tähelepanu fookuses. Loomulikult tooks see kaasa poliitilisi kaalutlusi kogu see juhtum vôimalikult kiiresti ja eeskujulikult lôpetada. Me ei pühendanud sarjas olulist tähelepanu näiteks tôsiasjale, et seda juhtumit loomulikult ei uuriks mitte üks uurija, vaid seal peal oleks terve meeskond. Sari ei väida ka vastupidist, kuid kuna lugusid räägitakse noorte inimeste vaatevinklist, siis nemad ei pruugi arugi saada, kui suur masin on neid menetlemas.      Niisamuti sai kohe alguses selgeks, et nende noorte inimeste katsed üht-teist varjata ilmselt kukkuks kiiresti läbi. Me lähtusime esialgu eeldusest, et klass üritab varjata rannastseeni, sest nad ju kôik said tegelikult aru, mis oli juhtunud. Kuid kui me simulatsiooni käigus tegime ühe ülekuulamise, kus prokurör pinnis Andersit (Lauri Pedajat), siis ma olin isegi hämmastunud kui veenvalt kisuti lahti kôik loogikavead noore kurjategija jutus. Kôik viis selleni, et prokuratuur sai simulatsioonil  suhteliselt kiiresti jälile kiusamisele ja "kehalisele väärkohtlemisele", mis eelnes tulistamisele. Sel hetkel toimus midagi väga huvitavat. Nimelt pidas "prokuratuur" aru, kuidas selle sasipuntraga edasi minna ja nad otsustasid, et esitavad koolikiusajatele eraldi süüdistuse ja pakuvad neile kohe ka lihtmenetlust. Teiste sônadega otsustati kaks juhtumit üksteisest selgelt eristada ja kiusajatega kiiresti ühele poole saada ilma suurema meediakärata. Kuna on selge, et Kaspari juhtum on niigi väga suure  kella küljes. Samas mööndi, et see strateegia sisaldab ka teatud avaliku suhtlemise riske.      Üleüldse oleks taoline juhtum taas kohtusüsteemi avalike suhete proovikiviks. Süsteemi sees vaadatakse ajakirjandusele, kui ohule. Kui ma küsisin näiteid juhtumitest, kus ajakirjanduse tegevus on otseselt takistanud uurimist, nimetati mulle ilma kôhkluseta, et Veronika Dari tapmise juurdlusematerjalide lekkimine aitas otseselt  hoiatada tegelikku tapjat, mistôttu juurdlus venis. Niisamuti "Amigo" turvameeste peksmise juhtumis oli ajakirjanduse sekkumise tulemuseks see, et ajakirjanduse poolt hoiatatuna kôrvaldasid peksjad asitôendina kasutatava videosalvestise enne, kui politseinikud saabusid. Seega vôib aru saada, et ajakirjanduse ja süsteemi suhted ei ole kôige sôbralikumad. Kuid samas on selge, et taolise suure juhtumi puhul hakkab ajakirjandus igal juhul kohut môistma kiiremini kui kohtuveskid jahvatavad. Olgu siis tegemist  Pronksiöö mässuleôhutajate vôi maadevahetuse juhtumiga, ajakirjanduses oli otsus juba ette ära langetatud. See aga tekitaski olulise avaliku ôiglustunde konflikti, kui Pronksiöö puhul toimus ôigeksmôistmine. Tegelikult oli peamine probleem selles, et ajakirjandus ei saanud alati informatsiooni ja ega nad ei hoolinudki protsessi tegelikust käigust. Nii ju tihti ei môisteta, et lisaks ôiglustundele toimub kohtupidamine väga paljuski tehniliste reeglite järgi. Kohtunik saab oma otsuse langetada ainult selle pôhjal,  mida prokurör küsib. Kui on valesti küsitud, siis ei ole ka süüdimôistvat otsust.    Antud koolitulistamise hüpoteetilise juhtumi puhul vôisime vaadata nii ameerika kui ka soome ajakirjanduse reaktsioone. Täiesti ilmselt domineeris üsna sarnane suhtumise muster. Kôigepealt on shokk ja siis nôutakse igal juhul mingite süüdlaste avalikku hukkamist. Keegi peab kohe oma kohast ilma jääma, kedagi aga tuleks veelgi karmimalt karistada. Seejärel tuleb teine arusaamise laine, milles selgub, et vôib-olla  esialgu esitatud süüdistused ei olegi kôige ôigemad. Ja siis algab vihane diskussioon, mis ongi nende kultuuride jaoks lakmus paberiks.    Klassi filmile järgnevatest kommentaaridest lugesin välja, et ka Eesti ühiskond jaguneks vägagi teravalt kaheks taolise koolitulistaja protsessi küsimuses. See aga tôstatab kohtu jaoks väga olulise küsimuse: "Kas ühiskond ikka saab aru, mida kohus teeb?" Lôppkokkuvôttes ei ole ju kohus kusagilt kôrgemalt poolt määratud, vaid peabki esindama ühiskonna enda  ôiglustunnet. Reaalsus on see, et meie ühiskond ei saa alati aru, mida kohus teeb. Pôhjuseid on erinevad, aga tulemus on teinekord sama, mis üldisema demokraatikriisi puhul. Kui kodanikud ja kohus ei saa üksteisest aru, siis kaob ka usaldus ja ôiglustunde keskpunkt paigutub juba väljaspoole riiki.      Selle simulatsiooni käigus juhtus veel üks huvitav asi. Noor kaunis naine, kes mängis advokaati, selgitas, et määratud kaitsjad  üldjuhul eriti ei huvitu oma kaitstavate hingeelust. Praegu on see süsteem veidi muutunud, kuid veel paar aastat tagasi olid määratud kaitsjad enamasti noored tööga ülekoormatud ja neil on tihtipeale 4-5 sarnast juhtumit käes. Seetôttu jälgivad nad peamiselt vaid seda, et süüdistatava ôigusi ei rikutaks. Kummatigi juhtus, et sedavôrd, kuivôrd see meie simulatsiooni "advokaat" sai teada, mis Kaspariga oli juhtunud, muutus ta kaitse tunduvalt aktiivsemaks. See seik sai minu jaoks Ingridi tegelaskuju alguseks.    Kui aeg sai juba küpseks, et hakata ka tegelikult Klassi telesarja 7. osa stsenaariumit kirjutama, siis Margit Keerdo tegi ära suure töö esimese versiooniga. Oli tunda, et ka tema oli konsulteerinud juristidega, sest süüdistuse ja kaitse tektsid olid pikalt välja kirjutatud. Liiga pikalt, et me oleksime saanud kogu protsessi tegelikku kulgemist ühes telefilmis näidata. Osalt tekitas see mulle ka teatud süütunde, et me lihtsustame ehk liiga palju. Ent olgu.    Olime Gerdaga rääkinud, et  telesarja idee on pakkuda lootust. Isegi, kui see ei ole alati realistlik. Tühja sellest. Me ju tahame loota ja lootuse sisuks on ikka, et realistlikud sünged nägemused ei täituks. Tegelikult tahaks ma ka edasipidi pigem olla muinasjutu jutustaja, kui iga hinna eest püüda realismi pakkuda.    Sel hetkel sattusin üpris juhuslikult rääkima Kaja Kallasega, kes sel hetkel ei olnud veel poliitik, vaid lihtsalt vandeadvokaat, keda konkurentsiôiguse ja energeetika vallas peetakse Eesti üheks kôige  kôvemaks tegijaks. Tuli välja, et ka tema oli nooremas eas (ta on praegugi veel väga noor) olnud määratud kaitsjaks. Kaja rääkis ühest episoodist, mis mulle väga meeldis. Juttu oli sellest, et ühte büroosse minnes oli tal kokkulepe, et ta ei vôta asju, millesse ta ei usu. Hiljem oli ta küll vähemalt ühel korral pidanud kaitsma ka meest, kelle versiooni ta ei uskunud, aga sealt tuli ka välja tema kui advokaadi credo - kui sa teed oma tööd ainult raha pärast, siis sa kaotad. Ehkki inimesi on igasuguseid. Loomulikult  on ka advokaate, kes ongi täiesti küünilised ja valmis kaitsma ükskôik mida. Kaja aga ütles, et tema niimoodi ei saa. Talle meeldib ennast investeerida ja uskuda oma kaitsealuste tôesse. Seda enam, et tihtipeale ei olegi näiteks konkurentsiôiguse vallas ühte moraalset tôde, vaid ainult erinevad vaatenurgad.    Mina küsisin seepeale, et millised olid tema suhted nende alaealistega, kellele ta oli määratud kaitsjaks? Tuli välja, et need noored olid tihtipeale üsna segaduses, teinekord ka ülbed ja  muidugi valmis väga lihtsalt haakuma oma advokaadi külge. Samal ajal on tôepoolest selge see, et sa ei saa oma tööd teha, kui sa kôigile hinges aina kaasa elad. Läbipôlemise oht on liiga suur. Ometi on veidi suurema usalduslikkuse tekkimise vôimalus väga kerge. Psühholoog seletas meile juba simulatsiooni ajal, et on väga vähe tôenäoline, et Kaspar suudab iial päris "normaalseks" saada. Kôige tôenäolisemalt on ta endiselt sellises shokis, et ta loodaks vaid kôige selle maksimaalselt kiiret lôppu. Ja täpselt  samamoodi on igas meeleheites olemas lootusekiir, et vôib-olla me siiski ei ole päris üksi.           Selle vestluse peale palusin ma Kaja nôustuks kohtuma meie 7. osa Ingridi Laura Petersoniga. Laura oli minult eelnevalt küsinud, et kuidas ma kujutan ette seda advokaati. Palun väga, ma näitasin  talle Kaja. Kohtumine lôppes sellega, et Kaja nôustus andma Laurale ka ühe jaki, millega ta ise on kohtus käinud. Samas oli selles kohtumises ka midagi naljakat. Laura on oma olemuselt veidi luuleline ja pehmem, kui Ingrid. Mina aga soovisin, et ta räägiks eriti loo alguses väga kindla diktsiooniga ja pigem külmalt. Samal ajal ei ole ka Kaja mingi ranguse etalon, kui teda kohata mitteametlikus lôunalauas. Ma ei ole küll ise näinud, kuid alles üsna hiljuti olevat ta lihtsalt naljategemise pärast kaasa teinud  ansambli Regatt tantsutüdrukuna. Kummatigi pidi nüüd Laura ôppima juristide kindlat kôneviisi just sellise Kaja käest.    Ma ise mäletan oma keskkooli east vähemalt kahte noort ülikoolist naasnud naisôpetajat, kes mul tekitasid teatud värinaid kehas. Hiljem olen ma kuulnud Eestis vähemalt kahest juhtumist, kus noorel naisôpetajal on oma ôpilasega suhe. Môlemal juhul lôppes see skandaaliga, kus ôpetaja pidi seal koolist lahkuma. Vähemalt ühest suhtest sündis hiljem laps ja mônda aega kestnud  kooselu. Mulle endale meeldib väga môte sellest, et armastus vôib meid tabada täiesti ootamatult. Just see annabki lootust.    Kokkuvôtteks, ma tean, et see sarja 7. osa ei ole täiuslik ja ma ei ole ka ükskôikne, et kui vaatajad seda ei usu. Ma tunnen ennast veidi ka süüdi, et mitmed viimasel hetkel tulnud juriidilised- vôi muud vanglasüsteemi puudutavad detailitäpsustused ei jôudnud stsenaariumisse. Kuid ... mul oli seda osa väga huvitav teha. Ma ôppisin palju ja kohtusin eriliste inimestega. Ma tahan  teha paremini. Lisaks soovin, ma täna jôuluajal nii Laurale, Vallole ja ka Kajale ainult parimat. Uskuge mind, te kuulete nendest kôigist juba järgmisel aastal.