Selle uue mõtteviisi tuumaks on Martin Lutheri õigeksmõistuõpetus, mille järgi inimese õigekssaamine Jumala ees ehk õndsus sõltub üksnes Jumala armust Kristuses. Mõte, et inimest lunastab viimselt Jumala arm, mitte tema enese vagad pingutused, ei ole midagi võõrast ka varasemale teoloogiale ja me kohtame seda  näiteks apostel Paulusel (Rm 3:24), deuteropauluslike kirjade meile tundmatutel autoritel (Ef 2:8-9; Tt 3:7; 2Tm 1:9) ja kirikuisa Augustinusel (354-430), kuid enne Lutherit ei ole õigeksmõistuõpetust sellise radikaalsuseni arendanud ilmselt ükski varasem teoloog. Lutherist alguse saanud uus, reformatoorne mõtteviis avaldub Lutheri teoloogia erinevates valdkondades, kuid eriti jõuliselt tuleb ta esile käsitluses kirikust ja vaimulikust ametist.