Umbes 15 minutit peale viit vaatasin esimest korda kella. Iida oleks pidanud tulema kell 5. Nii ma vähemalt arvasin. Lugesin mõttes tunde - 15.20,  järgmine algas järelikult miski kell 16, järelikult ... onju. Nojah, päris kindel ma ju polnud ka, tavalistel päevadel ma ju ei jälgi täpselt, mis kell keegi ... Iida telefon vedeles esikukapi peal, kõrvuti kõrvaklappidega. Muidugi, niikui ma seda seal nägin, tõusis mu vererõhk kohe topelt. Mitte miski ei aja rohkem närvi kui see, et helistades kellegi mobiiltelefonile ei ole see levis või on heliseb teises toas. Kell 18 olin ma ennast juba mõnusalt üles keeranud. Kodukana sündroom. Kolm korda käisin ja  vaatasin aknast välja. 18:17 kujutasin juba ette, kuidas surnuaiaäärsel pimedal tänaval varitses Iidat kamp pätte. Lollakas. Siis tegin ma midagi eriliselt nõmedat - helistasin viiuliõpetajale, aga number oli kinni. Helistasin kohe 5 korda järjest. Kinni. Kuradi latatarad. Kell oli 18:49, kui hakkasin otsima kilekotti kipsjalale ja duubleid riidesse toppima. Trepikoja uks käis. Iida tuli mossis näoga tuppa.  "Kus kuradi kohas sa olid, ma pidin sind just otsima tulema"  "Möh. Helinit ootasin. Kuni tal  eriala lõpeb ... mis on?"  Nojah. Peab tööle minema. Närvid on täitsa läbi.