Imbi Paju adub midagi suurt mida  ta aga vaid küsimusena oskab sõnastada. "Mind on ikka painanud küsimus, kuidas võib kurjategijate dokumentatsiooni põhjal uurida ohvrite ajalugu", küsib Imbi lk 209. Jube hea küsimus. Eks nii võigi et uurija võtab dokumendid ette ja kirjutab maha ja interpreteerib. Sest et tema on ajaloolane ja kas ei tähenda see ennekõike dokumentide aluselt töötamist. Dokumendid olid punastel täpsed ehkki valelikud. Dokumendid on lähimad faktile ehk olmale mida humanitaar pruukida saab. Mis annab kogu ajaloole  tõsiseltvõetavuse. Ja siit koorubki suur paradoks. Ohvritel pole dokumente või on neid vähe, on vaid mälestused, isiklikud ja emotsionaalsed. Punased olid aga lisaks muule ka "võitjad". Võitjad ja kurjategijad korraga. Enamik ajaloolasi aga ei usu mingisse suuremasse õigusesse, vähemasti printsiipi või inimkogukonna viimaselt õigusele jõudmisesse, nii nagu Imbi. Siinkohal meenub Ilvese jutt õigusest kogu ajaloole, mis peaks ka meil olema. Aga ei ole ikka. Ikka käänatakse ajalugu võitjate ja kaotajate skeemi ja meie  ajalugu kipub ikka enam sinna kaotajate poole. Ja midagi ei ole teha, sellest on ka teised kaotajad, nagu näiteks Zuroffi sugused aru saanud ja sidunud oma ajaloo võitjate ehk Nõuk. Liidu omaga. Täiesti ignoorides seda et just nõukavõim hävitas juutide kultuurautonoomia ja pagendas juudid hiina piiri äärde, kes ellu jäeti. Aga suures skeemis on ikka turvalisem võitjatega seltsida. Meil ei ole võitjaid kellega seltsida, või õigupoolest on meie võitjad ehk lääneriigid seltsinud suure Nõukamaaga ja me ei saa  ega suuda neid omavahel eristada sest kohe hakkab peale kisakoor sõjatulemuste ümberhindamisest ja ajaloovõltsimisest.