Pealkirjas mainitud tõsiasi tuletas end täna üsna jahedal moel meelde.    Ilus parajalt soe talveõhtu, inimlike mõõdupuude järele üsna öö juba - pime, mis sellest, et kell veel varast aega näitab. Mida teeb korralik maainimene soojal talveõhtul?  Valmistub külmaks ajaks.  Tassib nagu hamster tuppa puid ja kartuleid.  Puid seepärast, et palju see penigi neid vedada jõuab ja kartuleid põhjusel, et kui ikka ropult külmaks  läheb ei ole keldriuksega tuulutamine enam kuigi arukas tegu.      Tulen mina, prouakene, keldri poolt, kaks pange maaubinatega näpu otsas ja mõlgutan tarku mõtteid. Sünnipärase blondina ei tule mul kahe üheaegselt käsile võetud tegevuse koordineerimine eriti hästi välja. Ühel hetkel unustan, et seekord ei ole lummekaevatud kaevikud (aka jalgrajad) mu oma tehtud ja seepärast peaks pisut ehk vaatama, kuhu pöörata või mispidi minna. Jalad veavad keret autopiloodil kuni... nätaki!    Kohas, kus varem oli rada on nüüd enam-vähem minukõrgune pea püstloodis laotud lumesein.  Kujutage ette pontsakat prouat küll püsti, kuid siiski näoli hanges, kummagi käe otsas ämber kartulitega.  Kujutasite?  Olgu.  Järgmisena tundsin, et ma ei jaksa end lihtsalt niisama, selga sirutades jälle normaalselt püsti ajada. Kuna minu rotihing ei lubanud kõvasti kätte pigistatud ämbrisangasid lahti lasta, üritasin põlvedega end lumeseinast eemale lükata.  Tulemus? Oli jah mingisugune  tulemus: ma hakkasin maha libisema. Noh, nagu lörts tarretist seina pealt alla või nii....    Aga ämbritest ma ei loobunud!    Üritasin oma libisemist takistada lõua, nina (lumi ninas - teate kui vastik see on? Mina nüüd tean!) ja napilt puudus, et ka hammastega - napilt seepärast, et enne kui hambad hange lõin, lõpes hang otsa.  Finaalis lamasin kõhuli õues, kõrvade kõrval kaks kartuliämbrit, mille sangadest ma ikka veel kramplikult kinni hoidsin.  Ja ma tundsin end, muuseas,  võitjana! Pisike lund täis ninaga juubeldav rott...