Üheksakümnendate alguseks oli arvutite tööjõud saanud piisavalt tugevaks, et toota enam vähem elulähedast või vähemalt kunstiliselt väljapaistvat 3-d arvutianimatsiooni. Kolmemõõtmelise arvutianimatsiooni kasutamine üheksakümnendate esimese poole filmides sai jõudemonstratsiooniks. Nii filmi sisus kui esteetikas said  arvutiseeritud eriefektid väga tähtsa osa. Ühelt poolt ei olnud tehnika veel piisavalt arenenud, et luua midagi sellist, mis ei eristuks tavalisest filmitud pildist. Teisalt oli päevakorras arvutigraafika kasutamise võimaluste katsetamine ja erinevate suundade arendamine. Huvitav ei olnudki tõeliste esemete asendamine animeeritud koopiatega, vaid jõulised ja pealetükkivad visuaalsed maailmad. Esmatähtis oli inimese piiramatu kujutlusvõime visuaalne teostamine, mitte tavareaalsusesse kuuluva maailma taasesitamine.  Rõhk oli fiktsioonil, mitte realismil.