Ema õpetas mind ise riidesse panema ja potil käima. See, et ma õpetamist ei mäleta, ei muuda sugugi nende õpetuste väärtust. Ka nüüd, keskealise mehena, on mul need oskused olemas. Kord rääkis ema mulle loo süldikeetmisest. Ema keetis oma venna pulmadeks sülti. Neil oli saunas suur küttekoldesse ehitatud pada, nii nagu see vanasti sooja saunavee tegemiseks kombeks oli. Pada oli parajalt suur, et kogu pulmajagu  sülti korraga ära mahutada. Kui sült valmis, tuli see keldrisse külma viia. Kelder oli saunast nii umbes paarikümne meetri kaugusel. Siis veel trepist alla ja jälle üles. Ema pani saunas kausid täis, siis üks kauss ühte kätte, teine teise, kakskümmend meetrit keldrini, trepist alla, kausid keldrisse, trepist üles ja sauna. Kaks kaussi täis ja jälle sama rada. Ema ütles, et õhtuks olid tal jalatallad täitsa ümmargused. See lugu jäi mul hästi meelde. Kuna ema oli selle süldiga tohutu vaeva näinud, siis ka selle  loo rääkimine oli tema poolt väga emotsionaalne. Aga ka minu jaoks oli see süldilugu vägagi oluline. Õppisin sellest oskust näha asju ülevaatlikult. Kui vaadata asja lähedalt, on vaja sült panna kaussi ja viia keldrisse, mismoodi mu ema ka talitas. Ülevaatlikumalt vaadates on näha, et nõnda tehes tuleb väga palju kordi edasi tagasi joosta. Lihtsam oleks sült saunas ämbrisse kallata ja alles keldris kaussidesse jaotada. Jooksmist oleks tunduvalt vähem. No ma ei öelnud emale, et asja oleks ju saanud ka  lihtsamini korda. Ta oli seda lugu rääkides nii uhke, et ta niii suure töö ära oli teinud. Aga eks ma algul mõtlesin küll, et väga rumal temast. Nüüd aga näen, et tänu sellele, et ema mulle selle süldiloo rääkis, olen osanud oma töödes vältida lühinägelikusest tingitud tarbetut vehklemist. Ma peaksin emale selle eest hoopis tänulik olema. Ja teate mis. Ma olengi.