See ei tähenda aga sugugi, et ta keelduks, kus see võimalik, kriiti­lisest sünteesist või üleisikuliste ühisjoonte leidmisest, olgu need siis ideelised või vormilised, ei ka seda, et ta suruks omad õpilased ainult pisiuurimusse. Nii ratsutas üks ta edenenum õpilane läbi kogu prantsuse 19. sajandi kirjanduse, jälgides  surma mõtet, ja teinekord korraldati terve revüü romantilistest piirdeist eri maade modernses kirjanduses. Aruandjaist polnud puudu, kuna selle aine üliõpilasi on nähtavasti isegi enamus just välismailt - Hispaaniast, Rumeeniast, Lõuna-Ameerikast, Inglisest, Hiinastki jm. Keskmise prantslase huvivähesus välis­maade kohta on ju üldtuntud - kuigi Pariis juba ükskord on maailma süda. Aga just seepärast tal polegi vaja igatseda teiste juure - kõigi rahvuste igatsus tõmbub tema ümber. Ja kui siis vahel vaadelda  mitte üksi seda iga maailmakolka ainelist edustust siin muuseumes jm, vaid ka tema elavate edustajate kirjut hulka nii uulitsail kui auditooriumes ja lisaks kuulda neid edustavat ka oma maa pulseerivat vaimlist elu, seda ikka enam ühisele rütmile liginevat elu - siis hakkad tõesti uskuma inimkonda kui ikka enam kujunevasse organismi tervikusse, olgugi selle osade erinevused veel nii suured ja vaenulised. Organismisse, millele Pariis oma elu soojusega ja rütmikusega pole mitte ainult ligitõmbavaks süda­meks,  vaid (Saksa kõrval) ka tema tähtsamaks ajukeskuseks (kauplev London olles ta seedimiskeskusi ja New York ta rahakott). Võrdlev kirjanduslugu - pääle selle, et ta on eriti väikekirjandusile möödapääs­matuks allikate näitajaks ning raamiks - on määrat ehk enam kui ükski teine teadus avastama ja jälgima selle maailmalise ühisorganismi vaimset ühispulssi ja selle lõpmatuid vibratsioone igas eri ümbruses.