Mul on hästi meeles, kuidas ma esmakordselt elus poliitiliselt aktiivne olin. Nimelt seitsmeaastaselt! See juhtus talvel 1933-1934, niisiis õigegi ärevail kuudel Eesti Vabariigi ajaloos. Emalt olen kuulnud, et ma juba pooleteise­aas­tasena Postimehest tähti olevat hakanud veerima; igatahes nelja-aastaselt lugesin juba raamatuid, alates Jaan Lattiku "Meie noortega".  Et ik­ka aeg-ajalt Postimeestki silmasin, oli endastmõistetav, nii et ma enda meelest sedagi teadsin, kes on vapsid (ametlikult vabadussõjalased). Olin näinud ka nende lehte Võitlus, mille karikatuuride võigas tigedus mulle väga vastiku mulje oli jätnud. Küllap seda enam, et mu isa oli Eesti Üliõpilaste Seltsi liige, niisiis Jaan Tõ­nissoni ja  tema demokraatlike ringkondade pooldaja. Samal ajal oli mu parim sõber ja pinginaaber (korraks ka korterikaaslane), muidugi oma vane­ma venna, korporatsioon Sakala liikme eeskujul, just vapside poolt! See andis põhjust aeg-ajalt näägelda, aga ega see meie demokraatlikus ühis­konnas veel mingiks vihavaenuks arenenud: poolda missugust erakonda tahad, neid peabki ju ühes korralikus riigis õige mitu olema.  Tasapisi läksid terves rahvas meeleolud üha ärevamaks, nii et hakkasid tõsisemalt lastegi peale  mõjuma. Ühel ilusal päeval tuli meile külla hea perekonnatuttav preili K, kellel oli kaasas sooviavalduse plank vapside naisorganisatsiooni astumiseks. Isa kodus ei olnud, seda julgem oli ta mu ema värbama. Mida tegin mina! Võtsin plangi oma kätte, pugesin sellega voodi alla, rebisin selle väikesteks tükkideks ja tulin siis suure nutuga välja. Ja mäletan küll, et ma ei nutnud niivõrd oma lubamatu käitumise pärast kui tundest, et minu ema on solvatud!  1934. aastal, kui uus (vapside) põhi­seadus oli vastu  võetud, hakati selle alusel valmistuma riigivanema valimiseks. Propaganda käis kõrges kaares. Kandidaate oli neli: vapsidel kindral Andres Larka, põllumeestekogudel Konstantin Päts, keskerakondlikel demokraatlikel ringkondadel Johan Laidoner ja sotsialistidel August Rei.  Kuidas sain asjast minagi kõrvale jääda! Võtsin paraja neljakandilise papitüki, joonestasin sellele vastavalt neli lahtrit ja asusin klassivendade allkirju koguma. Mõned olid tõepoolest ka Larka poolt, suurem osa andis aga allkirja  nii Pätsile kui ka Laidonerile; kuskilt oli kuuldud (huvitav küll, kust!), et esimesest peab saama riigivanem, teisest aga sõjavägede ülemjuhataja. Umbes kuu aja pärast just niimoodi läkski!  Jääb lisada, et Rei pooldajaid meie klassis ei olnud, eriti aga seda, et kooliteenija proua Teras (mäletan väga hästi tedagi) tabas mu kõige "poliitilise" papitükiga, konfiskee­ris selle otsekohe ja ajas ahju, öeldes väga kategooriliselt: "Koolis poliitikat ei tehta!" Mingit pahandust ei tulnud, võib-olla said  õpetajad asja üle naerda, kui proua Teras neile sellest kõneles.  Kui siis, jah, Päts ja Laidoner  12. märtsil 1934 võimu oma kätte võtsid ja vapsid ära keelati, hõiskasin rõõmust üksi oma toas, tahtes, et kõrvaltoas elav vapse pooldav sõber mu kisa kindlasti kuuleks!  On juba pikem lugu, kuidas mu lapsehinges tasapisi jahenes selle hetke Pätsi-entusiasm (muutumata küll mingiks ägedaks vaenuks) - niisama nagu see Tartu demokraatlikes ringkondades juhtus üldiselt.