Nii suuremais kui vähemais Euroopa mais võib praegu tähele panna  isesugust nähtust: mida vähem kusagil kalduvust tuntakse hellitada kaas­aegset kirjanduslikku loomingut, seda meelsamini kallistatakse mineviku klassiliseks peetud pärandust. See kalduvus on ka meil allakriipsutatud. Käesoleva silmapilgu peremehed Eestis hoolitsevad ilmselt parema mee­lega rahvusliku ärkamise esemteoste ja nende eelkäinud imetluste uute kooliväljaannete eest kui vastsete varade juurekasvu eest. Nad toetavad pigem - otsekohe või kaudselt - tõlkelaenude tegemist maailmakirjandusest kui oma  kodukasvanud klassika tasapinna tõstmist.