Omamoodi põnevaks läheb, kui jälgida, kuidas reageeritakse teise nõrkusele. Tekitab see viha, õpetamis- või abistamissoovi, põlgust või hirmu - kõik reaktsioonid viitavad ju tegelikult enda suhtele oma nõrkusega. Kes enda nõrkust surmahirmunult väldib, ei luba ka teisel nõrk olla. Samas oleks hea mäletada, et nii nagu inimesed on erinevad, on ka erinevad nõrkusemäärad ja  -määratlused. See, mis ühe jaoks nõrkus, on teise jaoks loomulik olek. See, mis ühele depressioon, on teisele tasakaal. See, mis ühele hea tuju, on teisele eufooria, jne. Kaalud, nagu ikka, on väga individuaalsed, ning seepärast ongi raske öelda, kas teine on parasjagu oma nõrkushetkes või mitte, seda saab ainult ta ise öelda. See kipub aga ununema, enda reaktsiooni ei tule meeldegi järele uurida ja küsida, mis minus selle põhjustas, ikka kipub tunduma, et teine oma nõrkusega (mille reageerija enamasti nõrkuseks  on nimetanud) on minus reaktsiooni põhjustanud. Aga võib-olla saavad reaktsioonid alguse ikka endast, olenemata põhjustajast…