Sel kevadel ilmus mu luulekogu "Täiuslik ja turvaline", mis koondab tekstid umbkaudu möödunud talvest (2009) kuni suve hakuni. Oma sõnades olen kindlasti rajum kui oma muusikas. Kui muusikapalas naudin sageli meditatiivsust (nt José Gonzàlez), minimalismi, melanhooliat, siis  luules armastan linlikkust, oskust enese ja maailma üle nalja visata, irooniat, mõrkjaskaunist vastuolulist poeetilisust. Ausalt öeldes ei ole ma praegu ka selles kindel, kas luulesoon kunagi veel avaneb. Aga ma ei muretse ka sellepärast ette. "Täiuslik ja turvaline" oli trots teatud osa luuletajate vastu, oli matkimine ja harjutus, samas siiski siiras läbilõige sellest, kes olen - või kes olin. Olen mõelnud, et selle kogu kunstblond punases mantlis maailma värisevatel köitel balansseeriv autor võiks järgmise  raamatu ajaks olla sisemiselt rahulikum, loomulikum, puhtam. Ja oskaks seda ebatäiuslikku ja habrast, mis tal on, hoida, tugevamini kui sõnades.