Ma mäletan, kuidas kunagi ammu-ammu üks ema rääkis oma pisikesele tütrele, et aeg lendab. Ta soovitas lapsepõlvest viimast võtta ning võimalikult palju meelde jätta, kas või üles kirjutada, sest see kõik saavat nii ruttu mööda ja ununevat ootamatult. Väike tüdruk ei uskunud ema, sest tema meelest aeg venis. Palju kiiremini tahtis ta suureks kasvada. See väike tüdruk olin mina.  Nüüd võib vist öelda, et olen suureks saanud. Vähemalt vanuse põhjal otsustades kuulun uhkesse  täiskasvanute klanni.  Ja tuleb tõdeda, et minu emal oli õigus, kui ta tol suveõhtul, mil ma nutsin, sest tahtsin nii väga koos oma mõned aastad vanemate sõbrannadega kauemaks välja jääda, mulle oma elutarkust jagas. Eriti kahetsen tookordset uskumatust seetõttu, et enamik lapsepõlvest pärit mälupilte on tõesti kuidagi ootamatult kadunud. Ma ei suuda neid oma mälusoppidest leida, vaid pelgad varjud kunagi neil piltidel säranud värvidest on siiani minus olemas, vahel sedagi mitte.  Olen taas  nostalgiline (mis pole minu puhul eriline üllatus), sest käes on järjekordne esimene advent, lähenemas on järjekordse aasta lõpp. Vaatan ringi ja mõtlen, kui selgelt tänast päeva näen. Inimesed minu ümber, kui olulised on täna minu jaoks just need inimesed. Mõne aasta pärast on see kõik hägune. Ühel advendiõhtul mõtlen jälle tagasi ja püüan meenutada - ei õnnestu. Siis aga võin piiluda siia ja vähemalt killukesed on alles. Ja kas või need üksikurd murdosad on paremad kui mitte midagi.