Vanaks ja sentimentaalseks olen jäänud. Üks öösi nägin ja kuulsin Mezzost,  kuidas Barenboim Beethoveni 1. klaverikontserti esitas Berliini Staatskapellega, ja ootamatult haarav oli. Poes oli sobivasti CDd-kolmik, kus on esitajateks Brendel, Chicago sümfooniaorkester ja Levine, ja mine lolliks, kuulan ja imestan. Nii ilus.  See tuletab mulle meelde, et sain kosmose saadetud signaalist ka vist aru. Peaksin annetama valge klaveri fondi. Kuigi ma olin ja olen ilmselt endiselt Tartu I lastemuusikakooli kõige halvem klaveriõpilane läbi aegade, ei pääsenud minagi aulas koolilõpukontserdil esinemisest. Lõpuõhtul pidas keegi harda kõne, kus ta tänas kõiki, et ta jõudis siiski oma unistuse, valge klaverini. Ma olin siis parasjagu selleks küüniliseks empaatiavõimetuks värdjaks kujunemas, kes ma enamiku elust olen olnud, ja ilmselt mõtlesin, yeah right, hea unistus küll, värisevatega kätega midagi eriti mannetult ette kanda. Vahepeal olen ma kõvasti mõelnud, kuidas seal koolis käimine mind mõjutanud on, ja kõige olulisem näib mulle see, et ma kohtusin nii-öelda kontrolltäiskasvanuga. Vanemad vanemateks, vaja on õppida suhtlema ka teiste pärisinimestega. Koolis on õpetajad küll, aga nende inimlikkus võib üldise jama seas kaduma minna, ja palju nad ikka jaksavad tülikate teismelistega süvitsi tegelda. Aga vat muusikakoolis oli kaks korda nädalas 45 minutit erialatundi, kus oli kaks ego, kes kuidagi pidid toime tulema. Mul ei olnud eriti karm õpetaja, aga tagantjärele mõeldes hea ja ebatraditsioonilise maitsega. Peenelt jõuame Beethoveni juurde tagasi, aga ütleme nii, et B maine minu jaoks vahepeal igaveseks rikkunud vanad head hitid nagu "Koopaorav" ja "Elisele" jäid minu repertuaarist välja. Selle ja paljude muude asjade eest jäi mul õpetajale tema eluajal muidugi aitäh ütlemata, nagu ikka.  Njah, nagu öeldud. Vanaks ja sentimentaalseks olen jäänud.