Olgu, üle pika aja uus osa siis(:    Nüüd, kui nad olid omavahel selle põhjalikult läbi arutanud ja otsustanud, et see on kõige õigem otsus, tuli rääkida Jamesi ja Lauraga, siis veel ka Annie vanematega. Tüdruk oli väga hirmunud. Esimese asjana aga läksid nad arstile. "Teie rasedus on seitsme nädala kaugusel," ütles arst neile. Veel oleks olnud võimalus aborti teha, kuid nad olid otsustanud, et seda ei juhtu. Nad tahtsid seda last.  "Kas sa arvad, et täna oleks hea päev neile rääkida?," päris Annie. Oli järgmine nädalavahetus, kui Claus oli koju tulnud. Eelmisel nädalavahetusel oli Annie teatanud, et ootab last. Oli laupäeva keskpäev ning nad olid just arsti juurest koju jõudnud.  Claus võttis Annie käe enda kätte ja hoidis seda tugevalt. "Jah, me ei saa seda enam kauem edasi lükata, ma olen teinud koolis ka kõik ettevalmistused, et sealt lahkuda. Järgmine nädalavahetus jään ma juba lõplikult siia." Tüdruk viis enda silmad  Clausi omadele ja noogutas siis kindlalt. "Jah, teeme seda."  James ja Laura olid elutoas ja puhkasid. James mängis oma läpakas solitaire ja Laura vaatas telekast Oprhat. Täiesti tavaline lõunane aeg. Deani ei olnud jälle kodus. Teda ei olnud ka öösel olnud.  "Ema, isa," lausus Claus, "palun kuulake. Meil on teile midagi tähtsat öelda." Nad hoidsid ikka käest kinni, seistes diivani nurga juures. James tõstis pilgu enda läpakalt, Laura pani teleka 'mute' peale.  "Jah?," lausus James, andes nii  teada, et kuulab neid. Ta kuulas alati, kui lastel oli midagi rääkida. See võis tähtis olla ja kui sa enda lapsi ei kuula, hakavad nad arvama, et sa ei hooli neist ning ei huvitu millestki, mida nad teevad. Nii oli vähemalt James aru saanud, kõikide nende aastate jooksul, mil nad olid koos Lauraga enda poegi kasvatanud. Seekord aga ütles sisetunne juba, et siit on tulemas midagi eriti suurt. Juba ammu ei olnud Claus nende poole korraga pöördunud ja nüüd veel Annie ka kaasas.    "Ma ootan last,"  ütles Annie kiiresti välja. Laurale ja Jamesile ei olnud see veel kohalegi jõudnud, kui Claus lisas: "ja me kolime kokku. Annie taotleb juba pikemat elamisluba, mina vahetan kooli, ma tulen New Yorki tagasi. Meist saab perekond."    Viimaks olid nad selle välja ütelnud ja see ei tundunudki nii jube. Kuid järgmisel hetkel ei saanud nad aru, mis toimub. James ja Laura olid korraga püsti ja seisid nende ees, seletades midagi läbisegi. Anniel oli silmade eest kirju. Ta ei saanud mitte ühestki  sõnast aru. Sama tunne oli ka Clausil.    "Ema, isa!," hüüdis Claus ja vaatas neid üllatunult. "Kas te võiksite palun ühekaupa rääkida. Me tõesti soovime teada, mida teie sellest arvate. Aga teadke, et see on meie viimane ja kindel otsus. Mitte miski ei muuda seda!" Annie noogutas kaasa.    James lasi enda naisel esimesena rääkida. "See tuleb tõelise üllatusena. Ma ei arvanud..et te tegelete..asjadega." Claus pööritas silmi. "Tõeline üllatus ja mul võtab kindlasti aega, et sellest täiesti  aru saada, kuid teadke, et ma olen teile igati toeks. Minust saab vanaema!" Viimast asja ta peaagu, et kilkas. Annie jaoks oli see šhokk, tema uskus, et nüüd tuleb pikk loeng, kui lollid nad on ja kui noored ja et nad ei saa hakkama ja mida kõike veel, kuid ei, Laura tundus üsnagi rahulik olevalt. Tundus, et ta leppis sellega.  Nüüd oli ka Jamesi kord enda sõna sekka öelda. "Ärge arvakegi, et ma sellele hea pilguga vaatan," alustas ta. "Muidugi mõista olete te liiga noored ning Anniel jääb kool poolele.  Mida su vanemad üldse asjast arvavad?! Annie tahtis vastata, kuid James rääkis edasi. "Kuid sellegipoolest...see on juba juhtunud ja ma kavatsen teile toeks olla niipalju kui võimalik." Jamesi valdasid kahesed tunded. Mõnes mõttes oli tal kahju, et poeg juba nii noorelt pereelu hakkab elama, kuid teisalt oli ta õnnelik, et Claus suudab enda tegude eest ka vastutust võtta.    Annie ei suutnud sõnadesse panna, kui tänulik ja Jamesile ja Laurale on. Ta lihtsalt kallistas neid tugevalt. Jah, ta tegi  neist kahest maailma parimast inimesest nüüd vanaema ja vanaisa. "Palju õnne, poeg!," lausus James siiski viisakalt, suutes isegi selle üle rõõmustada. Ta surus Clausil kätt ja patsustas siis õlale. Nad ei olnud juba ammu suhelnud. Ka Laura kallistas enda poega.    Viimaks võtsid nad neljakesi köögilaua ümber istet ja asusid arutama selle üle, mida Claus peaks edasi tegema. Kas tööle minema või kooli lõpetama. Samuti rääkisid nad selle läbi, et kas nad kolivad omaette elama või jäävad esialgu siia.  Viimaks otsustasid nad ka Annie vanematele helistada ning kõik koos valuhääldipeal rääkida. Seda hetke kartiski Annie kõige rohkem. Ta teadis, et on oma isa pisitüdruk. Ja nüüd saab isa teada..et ta seksib..ja saab lapse. See oli piinlik, kuid tüdruk otsustas selle alla suruda ja vastutada selle eest, mida ta teinud oli.    "Hallooo?," vastas Annie ema pikalt. "Tere emm, mina siin," lausus tüdruk, hoides ise silmi kinni. "Oii, tere kallike, kuidas läheb? Sa ei ole ammu helistanud!" Ema hääl oli  väga rõõmus ja energiline. "Ema, palun kuula mind," lausus Annie, üritades rahulikku ja sõbraliku tooni säilitada. "Mis lahti?"  "Sa oled valjuhääldi peal ja mul, Clausil ja ka kasuvanematel on midagi ütelda. Nad räägivad inglise keeles, nii et palun kuula hoolikalt." Annie teadis, et tema ema oskab inglise keelt aga ta pidi siiski hoolikalt kuulama. "Kõigepealt pean mina aga sulle midagi rääkima ja ma loodan, et sa kuulad mind lõpuni ning suhtud sellesse mõistvalt.  "Mis lahti?," küsis ema uuesti.  "Annie, räägi!" Ema hääl oli kohe palju murelikum ja selle tõttu otsustas tüdruk kiiresti ära rääkida. Ta rääkis sellest, et on rase, et nad armastavad Clausiga teineteist ning ta kavatseb jääda ameerikasse, kauemaks. Vähemalt nii kauaks, et laps saaks sündida ja mõnda aega siin kasvada. Koos isaga ja emaga. Kui ta enda jutu lõpetas, oli teiselpool toru kuulda pikka aega väga pikka vaikust. "Annie, ma arvan, et sa peaksid kohe koju sõitma!," olid järgmised sõnad, mida tüdruk kuulis. "Ei!," vastas Annie.  "Sa pead kuulama ka seda, mis Jamesil ja Laural öelda on." Ema vaikis, see tähendas, et ta kuulas, kuigi tüdruk juba kujutas ette, kui vihane ta on, või siis nördinud. Annie andis Jamesile ja Laurale märku, et nad võivad nüüd seletada seda, mida nemad asjast arvavad.    Kui Laura ja James olid lõpetanud inglisekeelse seletamise, et nemad on nõus sellega, et Annie sünnitab ning on talle igati toeks, oli taas kuulda pikka vaikust, Annie eeldas, et ema mõtleb pikalt, mida ütleda. "Olgu. Ma  räägin isale, kui ta koju tuleb ja me helistame tagasi." Toru pandi hargile. Annie ohkas raskelt ja vajus toolile lebomalt istuma. Tüdruk seletas teistele, et ema helistab tagasi siis, kui on ka isaga rääkinud. "Ma usun, et nad on lepplikud," lausus James ja pani korraks Anniele käe õla peale. Laura noogutas ja naeratas. Annie oli neile nii tänulik, kuid hetkel tahtis ta väga oma tuppa minna. "Ma lähen puhkama," teatas ta, tõusis siis ja lahkus lauast. Claus kiirustas talle aga järele, neil oli vaja ka  omavahel rääkida.    ***    Kätte oli jõudnud laupäeva õhtu, kui Dean viimaks koju jõudis. "Kus sa oled ringi hulkunud?," päris Claus üsnagi lõbusalt, kes parasjagu Annie toast väljus, et enda tuppa dušši alla minna. "Niisama," vastas Dean vaid ja kadus enda tuppa. Claus kehitas ünsagi ükskõikselt õlgu. Neil oli aega homme ka vennale rääkida, et ta saab onuks.    Dean sulges ukse ja keeras selle ka lukku. Jakk, mis oli üsna räpaseks saanud lendas pessu ning ta ise viskus voodile,  jäädes lakke vahtima. Alles nüüd mõistis ta, et see elu, mida ta enne oli elanud oli täiesti mõttetu. Nüüd alles tema elu algas. Kõik oli muutunud.  Möödus umbes kümme minutit, kui Deani telefon häält tegi. "Poole tunni pärast tavapärases kohas," seisis sõnumis. Dean muigas laialt, käis kiireld dušši all ära, vahetas riided, võttis enda rahakoti ning lahkus taas kodust. Ema ja isa ei olnud ta näinudki ja ta teadis, et neid ei huvitagi mida ta teeb. Poiss võttis takso ja sõitis the empire state'i  juurde. Seal ootasid teda kaks poissi ja kaks tüdrukut. Tema uued sõbrad. Palju paremad ja lahedamd, kui eelmised sõbrad, kes olid ikka täielikud luuserid.