Valisin raske südamega enamvähem kuldse kesktee, vähemalt enda arvates - minna seekord vana kambaga mängima, eriti kui neil käsi lauast puudu ja proovida nad veel kord turniiri suhtes ümber veenda. Kablutasingi siis mängukohta kohale ja mida ma näen - neil juba laua ääres neli kätt koos ja mäng käib täie hooga. Minu imestunud küsimusele, et sain aru, et neil käsi puudu, vastas proua M, et oi, aga  ma ju ütlesin sulle, kes kõik täna siia kohale tulevad. Siis mul küll sees kihvatas, vastasin talle, et tegelikult ta mind sellest ei informeerinud, keda ta kohale on kutsunud ja et ma tulin just neljandaks käeks ja küsisin veel, et kas ta turniiri juhatajale on teada andnud, et nad kohale ei suvatse ilmuda, mille peale ta tegi süütud silmad ja arvas, et noh, ega see osalemine seal polegi ju kohustuslik jnejne. Selle peale tõstis uss minus pea, hõikasin neile nägemist, pöördusin ümber ja kõndisin sealt ilma  pikema jututa minema.