Tahan jälle kooli.    Tahan tagasi neid tüütuid tunde täis igavate tõdede nüri korrutamist. Tahan tagasi vastikuid vettinud hommikuid, mil ärkamine oli maailma kõige jäledam asi. Tahan tagasi koleda käekirjaga täiskriipseldatud kaustikuid, millest vajaliku väljalugemine oli isegi kirjutajale endale peaaegu võimatu ülesanne. Tahan alandavaid võimlemistunde, mil mingi mõttetu võimlemiskava päheõppimine tundus ettekavatsetud sadismiaktina. Tunnen puudust oma  nahkhiirekõrvadega närvilisest matemaatikaõpetajst, kelle endast välja ajamine oma matemaatikaalaste "kenjaalsustega" oli nii lihtne, et muutus lõpuks igavaks.    Tahan seda tagasi, sest kui ma arvasin, et täiskasvanuelus ei ole neid võdinaid tekitavaid sundusi, siis ma ei eksinud.      Aga ma ei teadnud ju, et vanad vastikud kohustused asenduvad uute ja püsivamatega.      Arvestage sellega, tänased koolilapsehakatised, et teid jälgib selja tagant sadu paare kadedaid  koolinäljaseid silmi. URRRRRRR..    Noh, oli ju julgustav?      Mida ma vingun, peab end käsile võtma ja midagi uut juurde õppima või kui päris ametlikele koolitustele pihta ei saa, siis peaks end vähemalt paari meetri läbilugemata raamatutega rõõmustama.    Pime aeg paari kalendrikuu kaugusel ootamas, kogu maailma aeg minu päralt - miks mitte?    Koolipink enam ei oota.  Vihikuid enam ei vaja.  Ikkagi midagi ootan  algavast halladeajast.    Taas tahaks kooli minna.  Aeg kaob ja soov ei rauge.  Möödunu on nüüd hinnas:  võrgutav, ilus ja kauge.      Dixi.