Mulle antud volitustega (poeesia üle otsustagu seapeedid) teatan, et Julius Juurmaa raamat "kuidas joonistada küsimust?" on hea, kohati väga hea.    Juurmaa probleemiks on tõenäoliselt sihtgrupi puudumine - ei katku ta ahastavalt juukseid, ei ropenda, ei viska kildu... Mul on natuke raske ette kujutada tema lugejaid, või ei, mis, ei ole - selliseid inimesi on lihtsalt vähevõitu. Minu arvates. Ka minu maitsele on Juurmaa veidi liiga melanhoolne (aga  mõttetute vingujate hulka ma teda kindlasti ei paiguta, ei tule pähegi). Tema kohati hämaravõitu kujundikeelest ei ole ka ilmselt kõigil lihtne aru saada ega üle või mööda vaadata. Juurmaa lugemisest saadud muljet võiks kirjeldada nii - kõhn pikk noormees uitab täiskuuööl jõe kaldal, naeratab saladuslik-nukralt ja tema silmis kiirgab arukust, et kasvõi loe raamatut selle valgel. Nüüd, palun püüdke sellest kirjeldusest kogu klišee maha hammustada, sest see pole õigustatud, sest see on ülekohtune. Tahate enda  peal testida?    Tema keeletaju on peen, keel tundlik nagu ussil. Raamatust leiab hunnikute viisi võrratuid üleminekuid, muundumisi. Seda nii tähenduse, kujundi kui ka keelevonksatuste poolest. Küps ja kiitu väärt poeet. Muidugi ei ole kõik tekstid võrdselt head, aga kellel oleks?    Andres Aule on tema kohta ka  hea sõna öelnud (loe: arvustuse kirjutanud), minu teada ainsana. See, ja fakt, et ta ei kvalifitseerunud Alveri preemia nominendiks, ergutasidki mind seda soovitust kirjutama. Proovige, maitske, äkki meeldib.    PS. Vabandan, ma ei suhtu sellesse siinsesse teksti väga pühalikult - lugesin raamatut väga mitu kuud tagasi ja enne siinse jutu kirjutamist üle ei lugenud. Lihtsalt pikaleveninud soovitus, noh.    ps. lisan lingi  raamatupoele.