Ja ütte asja ma tean siiski veel, mis tõestisündinu on. Isa ostse hobuse ja olle kooljaluu põlve pääl, täitsa suur, kanamuna suurune. Laadal ollu hobune ja isa ütel algusen: "Toda ma ei osta," a ollu sääl üts vanainimene, see ütel: "Toda saad ära arsti." Isa tõi tolle hobuse kodu ja me tullime kaema, egaütel paistse silma too muhk. Kõik ütlive: "Oi taevake, jummal-jummal, miske hobune, jalg nakse likatama." Isa ütel: "Ma saan tuu ära  arsti." Ema ütel: "Ega tuust saa midagi, isa pill raha ära." Isa ütel: "Tuu vanamiis ütel mulle niimoodu: "Neljapäeva õhtu, kalendrest kaet õkva, et kuu on täis saand, siis tood selle hobuse välja ja säät tema peaga vasta kuud, nii et hobune kuud näeb täielikult ja silud tasakesi oma käega toda kooljaluud tagantpoolt ja tõmbad käega toda kuuvalgust hobuse jala pääle ja siis viid hobuse iluste tasa oma paika."" Ja isa tegi seda asja niimoodi, et me ei märkand keegi, millal ta seda tegi. Kuu aega läks mööda, kui  hobusel katte jala päält ära see. Isa ütel: "Ma es ütleki kellelegi."  RKM II 395,300/301 (10a) Võn