Kodus (et siin pealinna kodus) olen viimasel ajal nii palju üksi, nagu elaksin omaette erakas, sest perenaine on kogu aeg kas tööl või lapselapsi hoidmas või mujal asjatamas.  Vahetevahel ikka kohtume, üleeilegi võtsime enne magaminekut pitsi hääd kümneaastast Torrest, et lohutada teda arsti diagnoosi üle - põlveliiges tuleb ära vahetada, muu enam ei aita. No selliste murede puhul peab ju ikka toeks olema:)