KOL: Nikodem, ma lugesin Heideggeri "Metafüsiikat"…  TEI: Metafüüsikat…  ESI: Miks te katkestate?  TEI: Ma ainult parandasin. Metafüüsikat, mitte metafüsiikat. Tuleb õieti hääldada,  seda nõuab autor, kultuur ja veel paar samalaadset instantsi.  ESI (irooniliselt): Mis te räägite, kas seda sõna tuleb kindlasti nõnda hääldada?  TEI: Jah, kindlasti.  KOL: Siia tuleb tšellosoolo, me räägime selle lõpus, kas on siis tähtis, kuhu ma selle rõhu panen? Sisu on tähtis.  TEI: Mis te nüüd, mis te nüüd? (Avastuslikult.) Alguses oli sõna.  KOL: Piiblis, mitte elus. Esimene inimene, kes veel ahvina tõi kuuldavale arusaamatuid häälitsusi, juba tema andis  midagi edasi, juba selles oli mingi sisu. (Kiiresti.) Tule siia, tule siia! Või: hädaoht, jälle lõvi, tõbras, põgeneme, põgeneme! Või: sa oled mul käes, emane ahv, nüüd ma ei lase sind lahti, sa oled minu! Ja rap, rap, rap, rap. Ja pärast jälle peitu. (Ikka oma leidlikkusest innustunult.) Peidan end põõsastesse ja kiuslikult - sest ahvid on alati kiuslikud - virutan emasele apelsiniga vastu pead, see karjub raevunult, aga mina jälle põõsastesse ja jälle…  ESI: Tulge nüüd juba põõsastest  välja ja öelge mulle, milles asi, te ei või ju uue teose proovil korraldada mingeid taolisi etteasteid. Milles asi?  KOL: Asi on selles, et sisu oli enne vormi, see tähendab enne keelt. Ei olnud veel keelt, aga juba anti sisu edasi, selles on asi.  ESI: Ja kas te inimese moodi ei saanud seda öelda?  TEI: Mulle see isegi meeldis. (Jäljendab KOLmandat.) Tule siia, tule siia! Ja rap, rap, rap, rap - ja põõsastesse… ja emasele apelsiniga vastu kolu - väga hea!  ESI: Noh, tööle! Veel  kord.   KOL: Milleks? Ma tean juba kõike, milleks ringiratast korrata tekste, mida me pealegi vaid ette loeme - milleks?