Et kõik ausalt ära rääkida, nagu on, pean ma alustama… Noh, ega ma täpselt ei teagi, KUST ma just alustama pean. No igatahes… Mõned kuud tagasi oli  meil gümnaasiumi klassi kokkutulek. Selline, tavaline ja natukene hilinenud (11 aastat lõpetamisest). Meil ei olnud väga üksmeelne ja kokkuhoidev klass ka. Kokkutulekul saime ümbrikud: kirjad iseendile kümne aasta tagant (ehk siis 11 juba). Ümbrikutes oli keskkooli lõpus olulisena tundunud pudi-padi (kuukaarte, nimekaarte, vanu armastuskirju jms, mida keegi pani) ja siis see kiri. Minu kiri mulle sisaldas - väga üllatavalt, sest ma kohe üldse ei mäletanud, mida kirjutasin - veendumust, et kümne aasta pärast  töötan ma lastega.