Õhtul võõrustas silmaarst meid kliiniku katuseterassil ja me rääkisime pikalt erinevatest maailma asjadest. Ta ise elab islamimaal, kuid on samuti suht laisk moslem: viis  korda päevas Meka poole ei kummarda ja kannab hoopis tabalukuks pügatud habet. Ta on selle eest küll ka pragada saanud ja mõned endised sõbradki kaotanud, kuid arvab, et inimesel on endal õigus otsustada, kuidas oma uskumisi välja näidata. Maailmavaludes arvab ta süüdi olevat ahneid poliitikuid, sest tavalised inimesed on ju muidu normaalsed, kui nende ajusid ei loputata. (Meie Mardiga teame, et kogu ülemaailmse vandenõu taga on tegelikult reptiloidide poolt juhitud illuminaatide perekonnad, kuid lepime  kokku, et minu käest te seda kuulnud ei ole). Ka Bangladeshis vaatas "Suur Vend" meie järgi: silmaarst rääkis, et vahetult peale seda, kui Hannes oli päeval vastuvõtul käinud, oli tulnud silmaarsti jutule kohalik KGB-mees ja pikalt uurinud, mis mehed me sellised oleme. Arst teatas, et me oleme mingid süütud hullud, sest kes ikka targa peaga Bangladeshi jalgrattamatkale tuleb. See rahustas nuhi maha. Teinekord on kaval ullikese mulje jätta.  Õhtusöögi ajaks oli Wend juba näost kaame ja lahkus. Mul olid  ilged kõrvetised, kuid püüdsin siiski head nägu tehes laua taga vastu pidada. Lammas maitses imehea, kuid päevane mahl, millest enne kirjutasin, oli osutunud selleks, mis ma arvasin: solk. Wend sai sellel ööl rahulikult aega kõik wc põrandaplaadid üle lugeda ja muster meelde jätta, kuna suurema osa ajast veetiski ta seal. Hommkuks oli seega otsustatud, et läheme edasi rongiga.  Rongijaama oli ca 3 km ja kuna me täpselt ei teadnud, mis perroon ja kust piletid saab, siis otsustasime aegsasti liikuma  hakata. Hea oli, sest üks numbrikoodiga rattalukkudest oli mingil imemoel või poolosava varga kaasabil tuksi keeratud nii, et see enam lahti ei tulnud ja kolm ratast olid omavahel turvaliselt kinni. See oleks päris põnev tsirkusenumber olnud, kui proovida niimoodi sõita, aga meil polnud aega harjutamiseks. Aju hakkas kiirvudinal tööle, kuna päeval läheb vaid üks rong, milles maha jääda polnud meil vähimadki soovi. Rabasin hotellikulil natist kinni ja sõitsime lähimasse töökotta. Kuli selgitas probleemi ja alguses  pakuti meile väikest kingsepahaamrit ja plekikääre. Kui ma oleksin suutnud nende riistadega luku lahti murda, siis poleks meil sellist lukku üldse mõtet kinni pannagi. Tegemist on jämedast terastrossist jurakaga. Lõpuks sain meisli ja vähe toekama haamri, millega õnnestuski lukk puruks lüüa.  Rongijaama jõudsime õigeks ajaks. Rahvamassid olid tihedalt meie ümber ja politseinik pidi isegi kaigast vibutama, et meile natukenegi ruumi teha. Silmaarst oli eelmisel õhtul helistanud oma sõbrale  raudteeametnikule, kelle oli küll vaba päev, aga kes siiski tuli isiklikult meid jaama saatma. Eelmine õhtu sain aru, et tegemist on kellegi jaamakorraldajaga, aga tuli välja, et härrale allub kogu loode Bangladeshi raudtee oma 1000 km rööbaste ja 2000 alluvaga. Vot sellised mehed viitsisid end välja ajada meie pärast! Respect! Mõjukast mehest oli kasu ka, kuna alguses tekkis väike segadus piletitega. Oleksime pidanud jagunema I ja II klassi vahel, kuid paar käskivas toonis banglakeelset märkust jaamatöötajale ja  istusimegi naks kõik ventilaatoritega I klassi kupees. Valges kostüümis stjuuard oli väga püüdlik ja tassis meile kõiksugust kraami ette. Raudteeboss korraldas ka võimaluse soovijatel paar peatusevahet veduris sõita, mille me ka ära kasutasime. Iial ei või teada, millal peaks vedurijuhi oskusi vaja minema, nüüd oskan ma vähemalt seda kaugelevaatavat nägu teha ja tean mis on rongi juures kõige tähtsam kang: vile.  Rongi aknast sai päris hea pildi sellest maast. Minule meenutas ta Hollandit, kuna on täiesti  lame ja üles haritud. Metsloomadel siin küll kohta elada ei ole.  Õhtuks hakkasime Dhakasse jõudma. Määramata miljoni elanikuga linn. Rong sõitis läbi slummide, kus pappmajas olid rongi aknast vaid paarikümne sentimeetri kaugusel. Aknast välja upitada ei tohtinud, kuna nii mõnigi mõnus plekiserv käis siuh aknast mööda. Inimesed elasid sealsamas, papist seinte taga. Külge keerates võid une pealt end rööbastele rullida. Samas on kõik kohandumise küsimus. Vedirjuhi kommentaar oli, et kitsi ja kanu jääb  pidevalt alla, inimesi harvem. Kas rong ka kinni peab, kui inimene alla jääb, sellele ta ei vastanud.  Hotelli leidmine võttis teatava aja ja näitas Dhaka liikluse iseloomu. Erinevalt loodest, olid siin ka sõiduautod ja bussid, mis tegi kogu kulgemise elamusterohkeks. Siiski on Dhaka ainuke linn maailmas, kus ma olen näinud riksaummikuid. Lai, kahesuunaline tänav, mõlemas vööndis sadu meetreid riksasid täis. Mul õnnestus ühele ka tagant sisse sõita.  Hotelli järgi küsides tõstatasime ka laeva teema.  Saime väga erinevaid juhiseid, mis varieerusid 70 km kuni paarisajani, puudutades sadama asukohta. Tundus ebaloogiline, kuid natuke jäi hinge närima, kas oleme jälle vales kohas…?  9. mai hommikul läksime Hannes, Mart ja mina ise uurima, mis selle laevandusega siis õieti on. Olles varustatud hotellist saadud linnaplaaniga, liikusime jõe äärde. Sadama leidsime esmalt lõhna, siis laevade järgi. Kuna jõgepidi käib tihe kaubandus ja puuviljavedu, olid kaldapealsed täis erinevaid ladusid. Kaup aga kipub  kiirelt riknema ja mis mäda, see tänavale. Hea on, et ma rattale porilauad panin, muidu oleksin lahe Pipi olnud. Sagin ja melu oli kõva.  Peale mõningast otsimist leidsime laeva, mis vaja. Khulna Rocket on selliste laevade koondnimetaja (nagu tiiburid vms), konkreetne laev kandis nime Ostrich. Väljub õhtul ja jõuab Khulnasse 26 tunniga. Jee! Esimene klass, kahesed konditsioneeriga kajutid, söögisaal, vööritekk tugitoolidega! Mida sa hing veel oskad tahta! Ostsime piletid ja ma lausa hõljusin tagasi  hotelli. Pärast kahte kuud maismaad ja mägesid oli veekogu, mis on laiem, kui 10 meetrit, minu jaoks tõeline hingebalsam. Mul peab veekogu käepärast olema, kärbuksin ära, kui peaksin elama näiteks Mongoolias.  Õhtul kell 6 läks laev välja. Pildid päikeseloojangul saginat täis jõest jätsid mulje, nagu oleks tegemist Veneetsiaga. Tegin terve seeria. Digitehnika on ikka super, plõksimine ei maksa suurt midagi, kui aparaat juba olemas. Kui 1000 pildist 2-3 tükki on sellised, mille kannatab ära raamida ja seinale  panna, siis on saak hea. Sestap teengi ennemini rohkem, kui vähem pilte. Kustustan harva midagi, sest fotoka väikselt ekraanilt ei näe kõiki detaile. Tihtilugu on nii, et alles siis, kui pildi suureks teed, hakkab see tõeliselt elama.  Laeval nägime esimest välismaalast Bangladeshis. Rumeenlane Raol oli lõbus sell ja rändas parasjagu kodu poole. Kiiret tal ei olnud, kohale tahtis jõuda augustiks. Teel oli olnud juba eelmise aasta septembrist, selle ajaga said siinse piirkonna riigid läbi käidud.  Üksinda rändamisel on omad eelised: sa ei sulgu vaid oma suhtlemisringi vaid oled avatud inimestele enda ümber. Nii saab oluliselt rohkem infot, kui muidu. Meie ja tema ühine kogemus Bangladeshist oli see, et inimesed on siin hästi sõbralikud ja abivalmid. See on pea-aegu reegel: mida vähem turiste riigis (või piirkonnas) käib, seda vahetumad ja mõnusamad inimesed seal on.  10. mai oli siiani reisi kõige mõnusam päev. Kahju, et vaid koju helistada ei saanud. Meie laev oli klassikaline, 1928 Kalkuttas  ehitatud, inglise stiilis rataslaev. Ega sellest ajast suurt muutunud ei olnud ka. Kaptenisillas olid navigeerimiseks kompass ja prozektor, ülejäänu käis kaldamärkide ja mälu järgi. Küsimuse peale, palju inimesi laev mahutab, vastas kapten, et lubatud on 800, kuid mahub ka 2000. Samas ega see laev palju üle kolmekümne meetri pikk ei olnud. Osavad mahutajad seega. Käisime vaatasime üle ka elu-olu II ja III klassis, kuid siirdusime siis oma roosasse mulli tagasi. Jõgi oli mõnes kohal paar kilomeetrit lai. Ilm oli  suurepärane ja valge seinana meist korra üle käinud vihmavaling tegi asja vaid mõnusamaks.  Võiksingi jääda siia nurruma, kuid eks iga asi saab paraku kord otsa ja nii ka meie laevasõit. Khulna tervitas meid väikse avariiga sildumisel, kui meie laev rammis kai ääres seisnud väiksemat alust. Tolle kapten kargas välja ja teatas meie laevnikele, kus suunas asub merekool ja millal järgnevad kursused algavad. Ta ise tundus sellest suhteliselt vaimustatud olevat, kuna hääletoon oli kõrge ja appi tulid võtta ka  käed ja jalad.  Kaldapeal oli selline "back to reality" tunne, mis pärast sellist chilli eriti meeldiv ei olnud. Mingid piletikontrollid tulid meid tüütama ja tänavalapsed olid eriti nahhaalsed.  Hotelli, sööma ja magama. Hommikul alustame vara teed tagasi Indiasse.