Kes on siis metsik rahvas? Kas kohalikud põliselanikud või kirikuusu nimel massimõrvu korraldavad Püha Maa poole suunduvad kristlased? Silmakirjalikkus silmakirjalikkuse otsa, aga kas tõesti käsib Jumal inimesi tappa ja nende  elupiirkondi anastada? Filmis kujutatavad kristlased ei järgi Jumalat, vaid kirikut ja neil on vahe ja see vahe on kummitanud inimkonda väga kaua aega. Jumalakartlikkus, needused, põrgu, deemonid, kurjus - kõik, mida Ükssilma uued kaaslased endale sisendavad, viib nad hukule aina lähemale. Põrgu on see, mida me endale ise loome ja nii tegid ka verejanus ja teadmatuses visklevad ristirüütlid. Jättes kõrvale sümboolika kaudu mütoloogia ja ajaloo vahel mängleva sisu, võib Ükssilma reisi nimetada ka omamoodi  põrgu eeskojaks, kus iga mehe saatus sõltub temast endast, aga kui usaldada oma saatus kellegi üleva kätte, siis ei saagi see teistmoodi lõppeda kui hukatuslikult. Lavastajatöö on kiiduväärselt erinev ning sõltumatu, Refn tegutseb oma mullis ning toob ekraanile ainult loo jutustamiseks vajaliku ja ei midagi enamat. Midagi polnud üleliigset ja kuskilt polnud ka midagi puudu. Värvikontrastid annavad sageli äkiliselt ja valjult saabuvatele valitud kaadritele juurde unenäolise, kuid hiljem juba painajaliku  tunde. Kaameratöö pakub täielikku silmailu nii kaamerasilma püütud loodusvaadete kui ka panoraamsel taustal võitlevate sõdalaste puhul. Üleüldine visuaal lisab ajale omast süngust ja põhjamaid ilmestavat rõskust. Luust ja lihast läbi lõikav jäine tuul on mägisel maal liikuvate meeste igaveseks seltsiliseks ning tänu pikkadele ja looduslike helide meelevallas olnud stseenidele muutus selgus kliima mõjudest üha selgemaks. Lavastajatöölt huvitav, mõttelt paeluv, stiililt omapärane film mitte ühtegi sõna lausunud  Mads Mikkelseni seltsis möödus kui unenägu, mille üle tuleb tagantjärele mõtiskleda. 9/10