Ma olen tunduvalt noorem oma riigist. Vaba ja iseseisva Eesti olemasolu on mulle igapäevane, tavaline ja veidi hallimaiguline. Ta lihtsalt on.  Üllataval kombel ei ole mul hirmu, et ta ära kaob. On olnud ehmatus ühel aprillihommikul, aga mitte hirmu. Seda võiks vist nimetada turvatundeks. Ja tegelikult on see ääretult mõnus ja kodune tunne. Mul on kodu ja kodumaa - on seda tänapäeva maailmas palju või vähe? Sellele küsimusele oskan ma kindlasti juba paarikümne aasta pärast vastata…