Kas nüüd nende märkide kutsel või mingil muul põhjusel maandus ühel pimeda aastakümne süngel sügiskuul Tallinna  Raekoja platsile ufolaev. Tiit nägi seda oma pilvelõhkuja-kodu aknast ja jäädvustas fotopaberile. Oodanud, kuni Tiit pildistamise lõpetas ja oma tubaste toimingute juurde naases, avas laevaomanik arglikult ukse ja astus munakivisillutisele. Munakivisillutise aastatuhandete hõng imbus ufoka varvaste kaude tema meelde ja vanad mälestused eelmistest eksistentsidest liigutasid rändurit. Nagu paljajalu kodu õuemurul! Ta istus Raeapteegi vastas asetseva nurgapealse maja trepile ja ümises Koidula luuletuse "Mu  isamaa on minu arm" eestiaegset viisi. Raekoja kell lõi 5 hommikul ja linnakodanikud pöõrasid rahutult teist külge. Isamaalaul valgus nende unedesse ja roosakast udust ilmus Hermanni torni sinimustvalge, siiras ja tõsimeelne, aus eesti lipp. 70aastane vanaema puhkes liigutusest nutma.