hiljem Sipe ministeeriumikoolis ning hiljem Tartu seminaris. Ministeeriumikooli lõpetas ta 1909. aasta kevadel tunnistusega, millel oli üks ,,5 ja üheksa ,,4. Koolis huvitasid teda eriti ajalugu, maateadus ja venekeelsete kirjandite kirjutamine, millega teda sageli seati teistele eeskujuks. Julius armastas lugeda, eriti huvitasid teda lood sõjast, partisanidest, seiklustest.  Ei ole kindel, et Julius Kuperjanov tahtis lapsena saada sõjameheks, kuid huvi vastava temaatika vastu ja vajalikud isikuomadused olid tal olemas.  Julius oli teoinimene, julge ja kiire taibuga, samas ka suur unistaja, looduse- ja muusikaarmastaja.  1910. aasta sügisel astus Julius Kuperjanov Tartu õpetajate seminari. Vaatamata tugevale venestussurvele, suutis Kuperjanov hoida üleval isamaalisust ja asutas põrandaaluse ajakirja ,, Meie ka elame. Tol ajal olid  valitsus ja seadused vähemusrahvuste suhtes vaenulikud ja seepärast on arusaadav kui noor , tulihingeline isamaalane kinnitas, et tema ja ta kaasõpilased ,,vihkavad valitsust ja põlgavad seadust.  1914 sügisest sai Juliusn Kuperjanov Kambja kihelkonnakooli õpetaja. Ta oli õpilaste hulgas populaarne, käis koos nendega sportimas ja veetis vaba aega. Kutsetöö kõrval armastas Kuperjanov palju lugeda, sealhulgas soome kirjandust. Selline huvi oli üldiselt iseloomulik paljudele eesti isamaalastele, kes nägid  soomlastes mitte ainult eestlaste lähimaid sugulasi, vaid ka suuremaid õigusi kättevõitnud rahvust Venemaal.    MAAILMASÕDA    1915. aastal kutsuti Julius Kuperjanov sõjateenistusse. Pärast kolmekuulist riviteenistust Novgorodis, saadeti ta lipnike kooli Peterburi.  Sõjaväljale sattus Kuperjanov siis kui sõjaline tegevus ei olnud eriti aktiivne. Kirjutades sõpradele sõjasündmustest, ei maininud ta kunagi oma tähtsust . Kui asutati Läti polgud, hakkas ka eestlaste seas mõte  samas suunas liikuma. Kuperjanov oli alguses selle mõtte vastu, sest kartis, et Vene valitsus suunab rahvusväeosad kõige raskematesse lahingutesse, kui aga olud 1917. aasta revolutsiooni tõttu tunduvalt muutusid, oli Kuperjanov kohe valmis tulema Eestisse esimest Eesti Polku asutama. Ta ei saanud selleks siiski luba ja võimalus Eestisse tulla tekkis alles pärast haavatasaamist. Eestisse jõudnud, astus Kuperjanov Tartu Eesti tagavarapataljoni, kus ta pühendas kogu oma jõu ja oskused pataljoni võitlusvõime ja  rahvusliku vaimu säilitamisele. Mõni päev enne saksa okupatsioonivägede saabumist võttis Tartu tagavarapataljon Kuperjanovi juhtimisel võimu linnas enda kätte, takistades lahkuvaid vene vägesid linnas rüüstamisi korraldamast.  Saksa okupatsiooni ajal saadeti Eesti väeosad laiali, Eesti Vabariiki ei tunnustatud, Ajutise valitsuse tegevus katkestati. Samas olid Eesti juhtivad poliitikud veendunud, et I maailmasõja võidavad Lääneriigid ja seetõttu võeti okupatsiooni kui mittepüsivat nähtust. Eesti  ohvitserkond asus looma salajast sõjalist organisatsiooni, mis vajadusel sai esineda Ajutise Valitsuse toena. Esimene koosolek omakaitse organisatsiooni ja usaldusmeeste võrgu loomiseks peeti mais 1918.Kuna informatsioon organisatsioon tegevuse kohta levis sakslaste hulka, pidas Kuperjanov targemaks Tartust lahkuda ja asuda ajutiselt oma naise vanemate tallu Tartumaal. Ka maal jätkas ta aktiivset tegevust, moodustades usaldusväärsetest meestest salajasi salkasid. Kuperjanovi tegevus muutus veelgi aktiivsemaks  1918 sügisel, mil Saksamaa kaotus I maailmasõjas oli saanud ilmselgeks. 11. novembril kirjutati alla Compiegne`I vaherahule, millega Saksa väed pidid Eestist lahkuma.    VABADUSSÕJA ALGUS    Kui sakslased Eestist lahkusid, hakkasid novembri lõpus 1918 nii Narva kui Pihkva juurest Eesti aladele tungima Vene väed. Algas Vabadussõda. Meeleolud Eesti riigis ei olnud kõige paremad, sest maa oli pidevast sõjategevusest kurnatud, paljusid oli haaranud ükskõiksus tuleviku suhtes ja  vastuhakku Venemaale peeti täiesti lootusetuks ettevõtmiseks. Sellises olukorras leidus siiski mehi, kes ei kaotanud lootust ja suutsid oma käitumisega ka teisi innustada. Üheks selliseks meheks oli Julius Kuperjanov. Esialgu ei suudetud küll kuigi palju korda saata, sest Eesti jõud olid äärmiselt väikesed. Võru ja Valga langesid kiiresti vaenlase kätte ning peagi lähenes Punaarmee Tartule. Kuna vabatahtlik mobilisatsioon ei andnud soovitud tulemusi, kuulutati välja sundmobilisatsioon, kuid see jäi Kagu-Eesti jaoks  hiljaks. 21. detsembril tuli Tartu maha jätta    SALGA MOODUSTAMINE    21.detsembri õhtul peatus Kuperjanov Käreveres, kus temaga ühines 21 Treffneri kooli poissi. Järgmisel päeval liiguti edasi Puurmani mõisa, kus taheti koguda mehi ja varustust. Mõisa jõuti varahommikul, klopiti lossiustele, aga avama ei tulnud keegi. Alles paar tundi hiljem usaldasid kaks lossiteenrit ukse lahti teha, sest veendusid, et tegemist on eesti sõjameestega. Niipea kui levis teade, et Kuperjanov  moodustab Puurmanis oma salka, hakkas siia kogunema kaitseliitlasi eelkõige Tartumaalt, aga ka mujalt Eestist. Samal ajal avaldas Kuperjanov mobilisatsioonikäsud Puurmani, Laeva ja Härjanurme valdades, kohustades kõiki mehi vanuses 18-40 aastat ilmuma väeteenistuse komisjoni ette. 4. jaanuariks 1919 oli Kuperjanovi salka kogunenud juba ligi 300 meest ja edaspidi suurenes meeste arv 600-ni. Mehed jagati nelja roodu ja asuti meeskonna kasvatamisele, distsiplineerimisele ja väljaõppele. Salga moodustamine oli  lihtsam, halvem oli lugu relvadega.  Kergeid kuulipildujaid oli olemas ainult kaks, talumeeste poolt väljaotsitud relvad olid sageli roostes ja kasutamiskõlbmatud.  Ka rõivastus oli väga kirju, iga mees tuli selles riietuses, mis tal juhtus olema. Osa oli erariietuses, mõni aga kandis vene sinelit. Et anda meestele veidi ühtlasemat ilmet, lõi Kuperjanov partisanidele erimärgi, milleks oli valgeääreline vapp, mille mustal põhjal asusid pealuu ja säärekondid. Seda märki kanti pahemal varrukal.  Kuperjanovi naine Alice tuli mõttele võtta luuresalkade jaoks kasutusele valged mantlid.    KUPERJANOVLASTE ESIMESED PÄEVAD PUURMANI MÕISAS    Esmaspäeva, 23. detsembri varahommikul jõuti Puurmani mõisa. Klopiti lossiustele, aga avama ei tulnud keegi. Valitsejamajast saadi siiski teada, et lossis peaks viibima kaks lossiteenrit. Kui viimaks suudeti neile selgeks teha, et ukse taga on eesti sõjamehed, tehti kella viie ajal hommikul uksed lõpuks lahti. Kohe hakati majutusruume välja valima.  Sõduritele määrati lossi I korruse saal ja söögituba. Magamiseks tassiti sisse õled, mis päevaks nurkadesse kokku kraabiti. Algul polnud lossis valgust, kasutati küünlaid. Mõne päeva pärast saadi uuesti tööle mõisa veski generaator, mis andis voolu tavaliselt keskööni.  Lossi vasakusse tiiba, kus varem olid olnud mõisaproua ruumid, majutati ohvitseridest nooremleitnant J.Soodla ja lipnik R.Riives, enamus ohvitsere ja staabiruumid paiknesid II korrusel. II korrusele majutati ka  Kuperjanovite pere.  Esimene käskkiri anti välja 23.detsembril1918.Selle alusel määrati valve nii Laeva kui Jõgeva teele. Tartu poole jääv valvepost asus veski juures ja Kursi kiriku poole viival teel esimesel sillal. Kumbagi vahtkonda kuulus neli püssimeest. Kõikidelt läbisõitjatelt tuli nõuda isikutunnistust, kui avastati relvi, tähtsaid dokumente või midagi muud kahtlast, tuli isik kohe korrapidajaohvitseri juurde konvoeerida. Esimene käskkiri manitses mehi olema iga silmapilk lahinguvalmis  Esimene päev kulus  peamiselt sisseseadmisele. Söögi peale hakati mõtlema lõuna paiku. Söögitegemise kohaks valiti mõisa pesuköök, kus  asus suur katel. Esimeseks toiduks keetis Alice tanguputru, õhtuks tapeti mõisalaudast siga, sellega olid lihamured murtud. Mõisa lautadest ja aitadest oli küll üht-teist, aga seal oli üsna kesine valik ja tuli alustada rekvireerimist taludest. Niimoodi korjati näiteks säärikuid, vilte, vooditekke, linu ja muud vajalikku.  Kõige koormavamaks loeti kindla side hoidmist 2. polgu staabiga  Põltsamaal, kuhu oli maad üle 20 kilomeetri. Kuperjanovil oli kaasas küll telefoniaparaate, kuid polnud liini ehitamise materjali. Kuna telefoniühendust ei olnud, tuli iga päev saata Põltsamaale käskjalg. Kullerside seati sisse ka Tartuga.  Puurmanis viibimise teisel päeval jõudis Viljandist diviisistaabist tagasi leitnant J.Unt, kes tõi kaasa väeosa asutamise loa 23. detsembrist. 1918.    TARTU VABASTAMINE    Pärast punaväelaste tagasilöömist Sadukülast ja Aidust, olid  lähimad punaste üksused pidama jäänud Visustisse ja Koogi mõisa. Kuperjanovi  Mõtted liikusid aga juba Tartu vabastamise suunas. Paljud pidasid seda mõtet ennatlikuks ja manitsesid koondama rohkem jõude, enne kui Tartu peale minna. Kuperjanov ei loobunud oma mõttest ja kutsus enda juurde ühe Voldi lähedalt pärit sõduri, kelle isatalu asus raudtee lähedal. Noor-  mehele tehti ülesandeks minna koju ja hakata pealt kuulama Tartu, Tapa ja Narva telefoniliinidel. Poiss sai kaasa telefoniaparaadi, vahendid  selle liinile lülitamiseks ja ühe käskjala. Asi oli riskantne, sest punased võisid võõra ühenduse avastada ja terve talu hävitada. Õnneks seda ei juhtunud.  Esialgu oli Kuperjanovil plaanis minna Tartu peale juba 8. jaanuaril, kuid pikema kaalumise peale loobus ta sellest mõttest, pidades seda ennatlikuks. Kuperjanov jäi ootama soomusrongide kohalejõudmist.  12.jaanuaril hakkas Kuperjanov Puurmanist Tartu suunas edasi tungima,  Tabivere jaama ja mõisa kaitse oli suhteliselt tugev, sinna oli  koondatud venelaste tolleaegse parima 49. rügemendi osad. Vaatamata ägedale vastupanule aetakse punased ööl vastu 14. jaanuari Tabiverest välja.  Enne Tartut on oodata suuremat vastupanu veel Emajõe silla juures.  14. jaanuari varahommikul toimus lahing Kärkna juures, siingi said venelased lüüa ja viimasel minutil õnnestus ära hoida Emajõe silla õhkulaskmine. See sündmus oli suure tähtsusega, sest silla puudumine oleks Tartu vabastamist edasi lükanud ja suurendanud punaste terroriohvrite arvu. Väga  tuline lahing toimus Tähtvere mõisa juures, kus venelasi toetasid oma jõududega Läti kütid. Partisanide ägeda pealetungi tulemusel pidi vaenlane põgenema, jättes Tartu jaama paarsada vagunit, 3 vedurit ja palju laskemoona. Vene väed põgenesid lõuna suunas, peatudes alles 10 kilomeetri kaugusel Reola mõisas.  Ometi ei lubanud saavutatud edu loorberitele puhkama jääda. Reola poolt toodi teade, et vaenlane valmistub uueks pealetungiks Tartule. Olukord muutus väga pinevaks, kuna ei teatud, kas suudetakse  rünnakule vastu panna. Kiiresti võeti ühendust Eesti vägede ülemjuhatajaga ja paluti saata abi. Järgnes väga pingeline öö, kuid kõik läks õnnelikult: vaenlase sissetungi ei toimunud ja järgmisel päeval saabusid lisajõud.  Tartu vallutamine oli suure tähtsusega nii sõjaliselt kui meeleolu tõstvalt, see andis uut lootust ja usku edasi võidelda.    EESTI ALADE LÕPLIK VABASTAMINE  PAJU LAHING    Pärast lühikest puhkust Tartus jätkasid partisanid soomusrongide toetusel  edasitungimist Valga suunas, et vaenlane lõplikult maalt välja kihutada. Ka järgnevates väiksemates lahingutes paistis Kuperjanov silma vapruse ja külmaverelisusega. Näiteks Puka lahingus, sattudes ägeda tule alla, kihutas ta põgenemise asemel otse mõisa sisse ja vallutas seal vaenlase raskepatarei.  Sedamööda, kuidas Eesti väed lähenesid Valgale, muutus ka võitlus raskemaks. Vaenlane tõi lõuna poolt lisavägesid, eestlased olid aga pidevast võitlusest, toidu- ja unepuudusest kurnatud ja väsinud. Lõpuks jõuti  Paju mõisa alla. Hoolimata sellest, et soomusrongid ei saanud veel partisane toetada, kuna Väike-Emajõe sild oli purustatud, tungiti 30. jaanuaril pärast rasket lahingut Paju mõisa sisse. Samal õhtul hakkas vaenlane Paju mõisale uuesti peale tungima. Eestlased panid vastu viimase võimaluseni, kuid olid lõpuks, peamiselt laskemoona lõppemise tõttu, olid sunnitud taganema. Suurematest inimkaotustest päästis pimedus, samas tekitas see ka segadust, tuues kaasa omavahelise tulevahetuse.  Samal päeval jõudis  partisanidele järele soome ,, Põhjapojad kolonel Hans Kalmu juhtimisel. Nii soomusrongid kui partisanid läksid tema käsutusse. Kolonel Kalm tahtis anda väsinud partisanidele järgmise päeva puhkust ja saata ainult soomlased rünnakule, kuid Kuperjanov pidas seda ebaõiglaseks, et tema partisanid ei saa osa võtta Valga vallutamisest. Vastu tulles partisanide juhi nõudmistele, määrati ka nemad Valgat vallutama. Samas olid vaenlased vahepeal Paju mõisa tagasi võtnud. Kuperjanov otsustas mitte jääda ootama,  millal soomusrongid edasi pääsevad, vaid võtta Paju mõis igal tingimusel enda kätte. Algas pealetung. Vapralt rünnanud 2. rood sattus ägeda tule alla, lühikese aja jooksul langesid kõik ohvitserid ja rünnak äpardus. Rood tõmbus tagasi lähtekohale. 3. rood, kes liikus Kuperjanovi juhtimisel mööda lagedat põldu mõisa suunas, kandis samuti suuri kaotusi. Kuperjanov, kes liikus aheliku taga mehi julgustades, sai surmavalt haavata ja viidi Sangaste sidumispunkti. Kahjuks oli haavatute vedu halvasti korraldatud ja  nii õnnestus ta sanitaarrongiga Tartusse saata alles öösel. Kuperjanov suri 2.veebruaril. Tema põrm maeti 6. veebruaril suurte auavaldustega Tartu Maarja kalmistule, kuhu talle hiljem püstitati mälestusmärk.  Hinnates Kuperjanovi tähtsust Vabadussõjas, tuleb märkida, et Eestile oli suureks õnneks, et tal sellisel raskel ajal oli sõjaväejuht, kes ei kohkunud tagasi ka näiliselt lootusetus olukorras. Kuperjanovi piiramatu energia, raudne tahtejõud, organiseerimisvõime ja populaarsus sõjameeste hulgas tegid  temast isiku, keda on ikka ja jälle põhjust meenutada.