Mõni aeg tagasi Moskvas viibides käisin ka tunnelipoes (tõepoolest, lisaks Tallinnale, Helsingile ja Stokholmile on  tunnelipood ka Moskvas - kuigi maa-alune müügipunkt on ilmselt ka Ohhotnõi rjadi kaubamajas - pean mina silmas  Teatralnaja uulitsa ja Teatralnõi prospekti nurga peal olevat pisukest jalakäijate tunnelit) ning jõllitasin tervet rida karpe, mida hädasti oleks vaja.    Üheks, mille kuskilt nurgast leidsin, oli "Вий" ning kui ma seda seal poekeses asju müüvale poisile näitasin (ta silmitses seal parasjagu koos kellegi noore daamiga mõnd teleseriaali), siis lausus ta selle peale paar tunnustavat sõna ning tutvustas seda ka oma kaaslannale kui ühte olulist teost, lisades iseloomustuseks  сильно .    Maksin sellesinase karbitäie filmi eest 80 rubla ning tulin tulema endal süda rõõmust hüppamas (mõned teised, mis kodumaile naastes ilmnesid olevat tunduvalt haruldasemad, kui Nõukogude  kinokunsti unustatud klassika, mind hoopiski niiviisi ei erutanud).    Igatahes tõi Vii minu mälestuste seast esile ühe varatalvise õhtupooliku, mis isa mulle oma töö juurest helistas ning linna kamandas. Et me minevat kinno. No ja saigi vaadatud, hiljem ka loetud (muu hulgas said loetud ka mõned teised Gogoli teosed, eriti meeldiv oli "Surnud hingedes" leiduv leheküljepikkune kirjeldus menüüst: pressitud musta kaaviari, värskelt soolatud kaaviari, pliine hapukoore ja võiga, meega magustatud  keedist ja aina niiviisi edasi).  Aga igatahes nüüd olles täie mõistuse juurde kasvanud, on "Vii" endiselt omal kombel lummav teos.