Kahtlemata on Juhan Liiv ja A. Kitzberg eesti rahvuskirjanduse suured kujud. Kuid sedasama on ka kaks järgmist eesti realistlikku kirjanikku, kes esindavad teist suunda rahvuskirjanduses: E. Vilde ja E. Peterson, olgugi et nende realism on hoopis erinev eelmiste omast ja nende suhtumine eesti ellu ja inimestesse on arvustav, pal­jastav, ironiseeriv ja isegi eitav. Nad kujutavad  enamasti elu varju­külgi ja serveerivad meile negatiivseid tüüpe. Teinekord võivad nad koguni vihastada oma sarkasmiga. Kuid kas tohiks kellelegi pähe tulla mõte, et E. Vilde ja E. Peterson pole eesti rahvuskirjanikud? Selline kahtleja oleks vist ise küll kõige vähem rahvuslane. E. Vilde on ja jääb ikkagi üheks suurimaks eesti rahvuskirjanikuks, ja seda on ta ka täie õigusega. Eesti elu kujutamises, eesti sõnakunstilises loomingus ja eesti rahva kasvatamises ei ole E. Vildel ja E. Petersonil põrmugi vähem  tähtsust kui Juhan Liivil ja A. Kitzbergil, olgugi et ühed idealiseerivad elu, kuna teised aina halastamatult ar­vustavad. Kõik nad teevad seda aga suure sisemise tõe ja õiguse hääle tõukel, tahtes luua ja anda oma rahvale ning inimkonnale selle kõige parema, mis neil on. Ja see ongi kõige tähtsam.