Religioosse situatsiooni absurdsus ratio kohtulaua ees on äärmus­likemalt esindatud kristluses. Kierkegaard hoidub selle sisu edastamisel metafüüsilisist kontseptsioonest ning lähtub teoloogina, kelle mõtte­maailma suurel määral elustab praktiline usklikkus, ilmse kriitikata selle traditsionaalseist fikseeringuist. Ta dogmaatilise ilme kohta võivad taas üksikküsimusis arvamused lahkneda - ent üldjoonis on ta siiski eelkõige ortodoks tugeva  pietistliku kallakuga. Ta ei arvusta pärimusi, vaid pigem heidab teravmeelset nalja tollal juba tärkava ajaloolise piiblikriitika arvel. Ta peamiseks huviks on saavutada moonutamatu pilt ürg­sest kristlusest ja siis sellest "i d e a a l i s t" lähtudes arvustavalt vaadelda kaasaja kristlikku tegelust, mille ehtsust ta otse vaistuliselt kahtlustas. Nii säilitab ta ka oma kristlusekäsitluse aluste küsimusis ratsionalistlikule vaatekohale absurdsena tunduva positsiooni - olles ent samal ajal revolutsionäärseim  radikaalsemaistki piiblikriitikuist, võitluskirelt vahest meelde tuletades Jeremiat, Savonarolat või Lutherit.