Kui lugeda neid kohti algupärandis, siis tunneb peagu füüsiliselt poeedi temperamendi dünaamilisve, seda  eksaltatsiooni, mis teda haaras ääretu liikumise ja muutumise puhul, ükskõik kas see oli koha või kuju muutus. Mõlemaid muutuvuskategooriaid käsitleb samasuguse suurepärasusega müütiline, oma graatsilises taltsutamatuses võrratu poeem "Pilvest", tollest kõuetavast, naervast, vikerkaarlevast, igiliikuvast "vee ja maa tütrest ja taeva kasvandikust", kes "muutub, kuid ei saa surra". Ning väga sarnast tempot ja hoogu ja võib-olla veelgi suuremat graatsiat on luuletuses "Lõokesele", tollele "tulisambale", kes "lauldes üha  lendab, lennul laulab üha" ja kelle laulu kirjeldamiseks luuletaja kuhjab sädelevaid võrdlusi võrdluste otsa, ujutades lugejat heliks saand piltide ja piltideks saand helide tulvaga.