Jälle üks teema millest minu pildialbumis on pilte  tunduvalt rohkem kui sünnis oleks välja panna. Pilved on nii paljuütlevad. Neis on tohutult informatsiooni.          Pilved on filosoofilised. Nende materiaalset olemust, veeauru, on tegelikult kõik kohad täis, kuid vaid kohati on see  veeaur pilvedena nähtav. Täpselt nagu elus.        Pilved on  suured. Vahel on mõni kõrgetes kihtides asuv tuule poolt üle terve taeva pühitud, niiet kogu tema suuruse nägemiseks on vaja pead pöörata. Siis just tunned kui suur on taevas ja kui väike täpike oled ise, kaugel all maapinnal.    Pilved on emotsionaalsed. Kord on nad madalad, mustad ja kogu taevast täitvad. Kord kergelt vatised, et tahaks kergejalgselt ühelt teisele hüpata. Mõnikord lausa erootiliselt pitsilised.        Vahel, kui pilved on taevas tupsudena, kui nende vahed on samasuured kui pilved ise. Kui päike on madalal silmapiiril, tekitades ühe pilve varju osati teisele. Kui istud liikuvas autos ja jõllitad ainiti seda vaatepilti. Siis tabad end järsku tundmas, et pilved polegi piirjooned taevalaotuse taustal, vaid see kõik on ruumiline, otsekui mina polekski väike inimene, vaid võrdväärne taevaste mastaapidega.                                                                          Väike lisandus. Pilvepealne näe ununes ennist maha. Tänud meeldetuletajale.       Teised