Õieti sain tõuke selleks postituseks ühelt mitte-emalt. Kellel ei ole õnnestunud emaks saada. Ja kes (ilmselt selle tõttu) leiab, et emadepäev on üks õudne tähtpäev. Lugesin ta mõtteid (kinnine foorum, kuhu ta emadel palus mitte kommentaare jätta, tema soovi austades ma seda ei teinud) ja hirm tuli peale, et kui palju valu ühte inimesesse ometi võib mahtuda. Mul on tõesti kurb meel, ühelt poolt seetõttu et tal pole lapsi keda armastada, teiselt poolt  seetõttu, et ta selle juures teiste peale nii tige on. Minu jaoks on raske näiteks isadepäev ( minu elukaaslase jaoks muide samuti, ehkki hoopis teistel põhjustel). Nii et ma saan aru küll, mis point on. Aga oma kurva lasevanemasaatuse juures mõistan ometi, et mul pole õigust nõuda teistelt minu ebameeldivuse ja valu jagamist, kutsudes üles mõnda päeva vihkama. Kogu maailma ülejäänud isad ei ole süüdi selles, et minu lapse isaga on nii, nagu on ja nõudmine, et nende tunnustamine ära lõpeks, on pehmelt öeldes  isekas. Keegi teine, õnneliku perekonna liige, sündmust rõõmsalt tähistades, ei saa paremal juhul üldse aru, mida ma silmas pean. Ja miks peakski.