Selle  konventsiooni järgi sai Hiina õiguse jurisdiktsiooniks Sise-Tiibeti üle ning õiguse omada esindajat Lhasas koos 300-mehelise eskordiga. Selle lepinguga tunnistati Hiina suseräänsust kogu Tiibeti üle, kuid Välis-Tiibetile pidi jääma täielik autonoomia. Hiina valitsus lubas mitte muuta Tiibetit oma provintsiks ning Suurbritannia lubas mitte annekteerida ühtegi Tiibeti piirkonda. Keelatud oli ka Hiina vägede viibimine    Välis-Tiibetis. Tiibet väljus konverentsilt vaid pisut rohkem kindlustatuna. Vahekord Hiinaga aga ei paranenud, sõjategevus jätkus, kuid Tiibeti rahvusvaheline olemasolu oli siiski tunnustatud. Ent esialgu oli Hiina  tähelepanu hõivatud siserahutustega ning uus sõjaline pealetung algas alles 1918. aasta alguses.