Hajameelselt, rohkem nagu distsipliini pärast ja lubamisest, et raporteerin, klõpsin, kui meelde tuleb, mõned pildidki. Selleks, et vaadata ja valida, fokusseerida ja selekteerida - ei jätku  jõudu.    Ristluud on tüdinenud sõnaselgest eiramisest ja lisavad tuure. Käigu pealt kopsin alaselga, korraks isegi aitab. Vaatan käsi - pondunud sõrmejupatsid. "Pärast annab tihkeid jalgrattakindaid alles tirida!" mõtlen ükskõikselt. Tegelikult on kõik mõtted sellised parajad hobuse unenäod -  pikaldased, lohisevad, laskudes ikka ja jälle tiiruga selle jopski kohale, kes jalanõusid valis. Tinaseks hakkavad vajuma ka reied ja sääred. Põlved kriuksuvad kaeblikult ja sähvatavad aeg-ajalt üldisesse sümfooniasse omi, õnneks veel mitte katkematuid kriiskeid.