Marta sünd läks tookord… positiivselt ja tehnitsistlikult. Tegelikult ei ole ma seda kõike kunagi arutanud tagantjärgi ei ühegi arstiga ega ühegi loodustargaga. Ühel õhtul kaks nädalat enne tähtaega hakkasid mu veed nirisema, läksime haiglasse kohale, nagu telefonitsi soovitati… Istusime  pool ööd raamatuid lugedes ja aega surnuks lüües, veed õrnalt nirisemas ja ilma ainsagi valuta… Siis otsustati lootekott katki teha, et sünnitust kiirendada, vett tuli nüüd suure ojana, aga mida ei tulnud, olid valud. Varahommikul pandi mulle tilguti, et sünnitustegevust alustada - vaidlesime vastu, aga öeldi, et on vaja, sest laps ei saa kaua olla ilma veeta. Siis algasid valud, mitte just tugevad, aga peagi juba tugevamad… Mingil määramata hetkel saabus otsus, et mulle tuleb teha emaka lõdvestamiseks  seljaaju kaudu valuvaigisti ehk see kurikuulus epiduraal, sest mu emakakael oli ikka veel kangekaelselt kinni. Epiduraal oli just see asi, millest olin lootnud hoiduda.