kirjaniku, kirjastaja ja  inimesena puutun ma pidevalt kokku väga valusa probleemiga - kuidas säilitada väärikust. tootmise ja meelelahutustööstuse välise elemendina olen ma nii kirjastaja kui poeedina tüüpiline alamrassi esindaja. pole töötasu, pole tööruumi, pole sotsiaaltagatisi, pole tunnustust, pole mitte midagi, olgu on osalised toetused, üldjuhul sümboolsed aga vahel väga harva ka tõhusad. ikkagi ainult töörõõm. eile käis kirjanike liidu listi arutelu teemal, kas ja kuidas peaks kirjanik käima koolides esinemas. esinemine on üks  väheseid kohti, kus kirjanik saab ennast natukenegi tähtsa ja vajalikuna tunda. samas näiteks pärnu või haapsalu kirjanikul tähendab jõgevale sõitmine 8 tundi ümberistumisega roikumist (kirjanikustipist võib küll maksta ära autoliisingu aga bensiini, printeritahma ja sardelle siis enam ei osta, üüri maksmisest rääkimata), loeng tunnike või pooleteist, ettevalmistus ehk ka mõni tund. tasu on tavaliselt 500, mõni jultunum küsib tuhat, kas transa on peale või maha arvatud, pole vahet, tunnitasu on ikka 0 lähedal.  mina viimasel ajal enam ei küsi ega uurigi, kas raha on esinemise eest või kui palju. kui tunnen et võin vaba päeva lastele kinkida, siis teen seda aga kui tuleb tööpäev puhkuse arvelt vabaks võtta siis ma seda ilusa kruusi eest ei tee. tervis ja pere. õnneks elan pärnus, kus kirjanikke vähe ja vahel saab esineda ka ilma selleta, et peaks täis tööpäeva bussis loksuma. listis leiti, et see on reguleerimata teema ja kirjanik võiks võimalusel misjonitööd teha. kuidas saab olla, et pea kõik kirjandusega  seostuv on reglementeerimata ja baseerub südametunnistusel ja entusiasmil. mille eest reguleerijad palka saavad? miks eesti pank ei tööta südametunnistuse ja entusiasmi baasil või riigikogu? teen ettepaneku siduda riigikoguja palk kirjanikustipiga, näiteks kahekordne kirjanikustipp ja esinduskuludeks kaks koolis esinemise tasu - kaks kruusi. võtku või kolm, ega mul kahju ole.