Viisteist aastat tagasi kutsus mu sõbranna mind oma mehe vanematekoju, kus abivajajaid tervendas ekstrasenss. Mul polnud ühtki tõsiselt võetavat tervisehäda ette näidata, aga uudishimu oli suur ja sestap seadsin end osaliseks. See tundmatu dimensioon meelitas endaga tutvuma. Päris väljamõeldud hädaga selgeltnägija juurde minna ei julgenud; mõte töötas palavikuliselt - mida lasta ravida? Lõpuks turgatas pähe päästev häda - parem jalg! Lapsepõlvest saadik oli mu parem labajalg pisut sissepoole väändunud. See polnud silmaga määratletav defekt, aga mõnda aega kantud jalatsid rääkisid probleemist selgelt. Kõik parema jala kingad, saapad ja muud jalavarjud olid sissepoole lääpas. Probleem ise ei häirinud mind, aga maagilise mehe jutule pääsemiseks sobis küll.