Võtsin äsja koolist jõudnud Hella Õuna  abiliseks kaasa ja põrutasin poisiga traumapunkti. Sealt saadeti haigla vastuvõttu. Haigla vastuvõtus küsiti, kas palavikku on? Ja paluti uks nr 2 taga oodata, öeldi, et läheb aega. Selge see. Helistasin MEHELE, andsin teada kus oleme. Möödus palju aega. Kõik lapsed, keda me enne näinud olime koridoris, said vaadatud ja erineivad radu pidi laiali saadetud. Enne järgmise lapse kabinetti kutsumist sai praokile jäetud ukse vahelt näha 2 noort meedikut lõbusalt juttu ajamas. Aega näis olevat neil käes maa ja ilm,  kiiret polnud kuhugi. Ka vahepeal tulnud kiired juhtumid said lahendatud. Hull Õun muutus tüdinuks ja väsinuks. Mina ka. Jätkasime ootamist, seinapiltide uurimist, põranda poleerimist nii kõhuli kui selili ja muud moodi tüdimuse peletamist. Siis sai MEES aega ja tuli meie juurde. Lapsel oli jälle natuke aega tore aga aega kulus ja tore sai otsa. Nälg hakkas jõudma. Kui järgmine laps, kes peale meid ukse taha tekkis, sisse kutsuti, siis sai siiber. Panin lapse riidesse ja teatasin valvelaua tibidele, et laps  tahab süüa ja magada ja meie rohkem ei oota. Pahurana noogutati vastuseks. Läksime koju peale rohkem kui 2 tunnist mölutamist.