Õudusest ei saa Marebito puhul rääkidagi, küll aga pingest, mis tekib juba puhtalt tõigast, et tahame lihtsalt näha, kuhu filmi otsaga välja jõuab, kui üldse. Lõpus näeme, et see kõik oli üksnes metafoorsete kujundite virr-varr peitmaks ilma teistsuguse lähenemiseta täiesti tavalise ja ebameeldivana mõjunud lugu  mehest, kes olles oma naisest lahutanud, röövis hullumeelsuse süvenemise käigu (tunnelisse minek) oma tütre, piinas ja näljutas teda ning siis läks temaga tagasi teise maailma (tagasi tunnelisse ehk lõplik laskumine hullusesse, kust pole mehe jaoks enam väljapääsu). Veidrad kujundid, kummaline suhtumine õudusfilmi reeglitesse, pidev teadmatus ja arusaamatus toimuva suhtes, korduvad olukorrad ja laused, ebatraditsiooniline lähenemine filmile (käsikaamera, näiliselt juhuslik kadreering) ja peaaegu filmi hävitav  amatöörlik ning raskelt filmi sisse elada laskev stiil tagavad mõtlemisaine kahel tasandil (sisu ja film) ning tekitavad pinge just selle kohta, mida me ei tunne. Pinge koha pealt õnnestunud, õudusfilmiga siiski tegu ei ole, pigem müstiline thriller kui õudus või siis lihtsalt müsteerium. 6/10