Annie ja Claus olid juba päris pikalt kõndinud, kui viimaks nad kuulsid auto häält. Mõlemad vehkisid kätega, seistes teeääres. Auto peatuski. "Mis teid nii vara siia toob?," päris juht, kelleks oli keskealine habemesse kasvanud mees. "Meid hoiti kinni, palun viige meid linna, meid arvatavasti otsitakse," seletas Claus närviliselt mehele, Annie tema kõrval sesimas. "Mesasja?," päris mees, kuid viipas, et noores sisse istuksid. Kui mõlemad olid vana auto tagaistmele roninud, jätkas juht sõitu. Tal mängis raadio. "...kadunud matkajatest ei ole veel midagi kuulda..nende otsinguid jätkatakse...nüüd saab sõna... Annie ja Claus ei kuulnud enam. "Kuulsite, need olemegi meie," lausus Claus juhile. Palun viige meid lähimasse politseijaoskonda. "Ongi nii või," lausus juht rõõmsalt. "Olgu jumal tänatud." Annie ja Claus istusid teineteise kaisus tagaistmel ja juht sõitis edasi. Umbes kahekümne minuti pärast juht peatas auto, nad seisidki politsei jaoskonna ees. "Tulge, lähme nüüd," lausus juht ja avas noortele ukse.        "Jumal tänatud," ohkasid Laura, James ja Dean, kui nad politsej jaoskonna uksest sisse sammusid ja Annie ning Clausi koos sooja teki alla istumas  leidsid. Laura haaras nad mõlemad enda embusesse, suudeldes neid laubale. "Ema, kõik on nüüd korras," lausus Claus ja kallistas ema tugevalt. "Poeg," oli kuulda Jamesi häält, kes nüüd lähemale astus ja seejärel Clausi enda embusesse tõmbas, samuti ka Annie. Viimaks astus lähemale Dean ja lihtsalt kallistas enda venda ja Anniet. "Tore, et tagasi olete," lausus ta ja naeratas neile. Claus haaras enda väikevenna veel kord kaissu ja embas teda. Nad lõpetasid, kui nende juurde astus politseinik ja lausus: "Daniel on  vahistatud ja ta viiakse vanglasse, kohut ootama." Annie hakkas nutma ja vajus Clausi käte vahele. Ta ei suutnud enam lihtsalt. Nad suundusid auotsse, et tagasi New Yorki sõita. Annie jäi tagaistmel Clausi süles magama. Õudus oli lõppenud.    ***    Kui tüdruk ärkas, avastas ta, et väljas on pime ja et ta on enda toas. Tüdruk vaatas kella, see näitas seitse õhtul. Annie otsustas dušši all käia, riided vahetada ja siis vaatama minna, kus teised on.  Jõudes trepi viimasele astmele,  oli tema üllatus suur. "Ema, isa!," hüüdis ta ja jooksis nende käte vahele. "Annie," hüüdis ema ja tõusis diivanilt, kallistades enda tütart. "Mida teie siin teete?," päris tüdruk kohe, kui viimaks diivanil istet võttis. "James ja Laura kutsusid meid, kui see jube asi juhtus," vastas isa. "Kauaks te jääte?," Ema ja isa vaatasid teineteisele otsa. "Me siis isaga arutasime ja otsustasime, et on kõige mõistlikum, kui sa meiega kohe eestisse tagasi tuleksid, mitte ei jääks veel pooleks aastaks." Oli kohe näha,  kuidas Annie näoilme muutus. James ja Laura istusid ka seal toas, Clausi ja Deani ei olnud. "Teie olete sellega nõus?," küsis Annie nüüd inglis keeles rääkides ja pöördus James ja Laura poole. Nemad said aru, mida Annie mõtles ja James vastas: "Annie, meie ei saa sinu vanemate otsust ümber veenda, kuid meil oleks hea meel, kui sa saaksid jääda niikauaks, kui lubatud oli." Laura noogutas. "Ma ei tule tagasi!," ütles Annie nüüd ja tõusis püsti, vaadates ema ja isa poole. "Ma tulin siia ja see, et see see see  jube asi juhtus, ei tähenda, et ma peaksin tagasi tulema." Annie oli ärritunud. "Annieke, saa aru, et me oleme isaga sinu pärast väga mures, Ameerikasse tulek ei olnud hea mõte. Eestis ei oleks sinuga kunagi midagi sellist juhtunud." Annie vihastas. "Ameerikasse tulek on parim asi, mis minuga juhtunud on. Eestis ei oleks ma kunagi leidnud tõelisi sõpru, ma vihkan Eestit, ma vihkan. Saate aru. Ma ei TULE TAGASI!" Tüdrukul lahmasid silmadest pisarad ja ta jooksis tagasi enda tuppa. Tema närvisüsteem ei olnud  veel päris taastunud.      ot: ma ei viitsi eriti pikki osasi hetkel kirjutada. (a)