Mõlemad raamatud kuuluvad sihiliku, nõndanimetatud moraal-pedagoogilise kirjanduse hulka. Kirjanduslikku väärtust neil ei ole. See on "kirjandus", millega isegi koolilapsed valmis saavad, kui neid selles suunas pisut harjutada. Tegelaste sammud ei ole põhjendatud psühholoogiliselt. Nad kõnelevad ja talitavad nii, kuidas see  meeldib autorile, mitte aga nõnda, kuidas seda võiks oodata nende karakteri ja mõtteviisi järele. Nii ei ole siis ka imestada, et näidendeis sünnib imesid. Näidendis "Mida kinkida emale" muutub ulakas Peedu vaatajate silmade ees korralikuks poisiks, ja ainult sellepärast, et kuuleb vaimustatud kõlblusapostlite - omavanuse poisi ja tüdruku - suuri sõnu elu eesmärkidest. Elus seda ette ei tule. Ega see laste kasvatamine ja ulakate ümberpöörmine nii lihtne ei olegi, kui see paistab mõnele karskusetegelasele.  Neis näidendeis muutuvad lapsed kasvatuseobjektidest otsekohe kasvatusesubjektideks. Nad kasvatavad, ning kasvatavad isegi teadlikult oma seltsilisi ja suuri inimesi.