Reede hommikul viisin oma elukaaslase  hommikul poole kuue paiku lennujaama.  Nad läksid nüüd juba teist aastat sõpradega paariks nädalaks purjekaga seilama. Sellel aastal Kreeka saarte vahele.    Mina ei saanud kõhuelaniku pärast kaasa minna, aga ehk õnnestub taas kord järgmisel aastal. nädalakski?    Kuigi mul on elukaaslase üle tegelikult väga hea meel, et ta puhata ja aja maha võtta saab, palusin tal sellele vaatamata mitte helistada. Kui ,siis saatku mõni sõnum. See on minu jaoks täiesti piisav.  Ehk olen mina  imelik, aga alati, kui ise sõidus ja teises keskkonnas, siis koju helistamised on pigem kohustuslikku laadi. Niikuinii ei õnnestu eemal olles kodustesse igapäeva tegemistesse süveneda. Ja mis ma ikka küsin, et on teil tore või ise vastan, et käin tööl.  See on ju niikuinii teada.    Elukaaslane pakkus, et kui mul soov peaks tekkima, võin nende reisile selleks tarbeks spetiaalselt loodud blogi vahendusel iga kell kaasa elada. Aga lükkasin ka selle võimaluse lahkesti tagasi.    Ma ei  ole kade, aga ma ei ole ka enesepiinaja.  Ma ei teagi, mis ma olen.  Tahaks olla üdini hea, aga vist siiski ei ole.    See-eest kolis kohe elukaaslase ärasõidu päeva õhtul minu/meie koju sisse mu ema, kes lehvib mööda elamist ja aeda ringi ja aina korrutab - issand, kui mõnus.  Ühest küljest talle kindlasti meeldib siin olla, teisest küljest on ta aga veendunud, et peab mind turvama. Juhul, kui minuga midagi juhtub.  Alates eile lõunast hakkas ta rääkima, kuidas ei tahakski  enam tööle minna.    Mina lähen tema siiatulekuga nagu kodusele puhkusele, mis tähendab, et juba laupäeva hommikust läks lahti - hommikul vara tormas ta õue niitma, valmistas kõigile hommikusöögi, kastis õues lilli, tiirutas erinevatel aegadel sisse-ja-välja käivate poiste ümber ja aina päris, kas sa süüa tahad? kui ei, siis miks ei taha? ja millal siis tahad?  ja miks nad üleüldse nii vähe söövad?  Kui paluda tal see lõputu küsimine lõpetada, siis ta teatab, et need on ju tema  lapselapsed.    Kui teda liiga palju ei saa, siis on see meeldiv. Sest on ikka mõnus küll, kui õhtul televiisorit vaadates keegi sulle vahel sooja kakao ja võileivad voodisse toob ja padja pea alla sätib, et sul mugavam oleks.  Isegi mina saan end nii veel lapsena tunda.  Tal on alati jagunud tohutul hulgal energiat. Ise ta räägib, et talle kohe meeldib. Ta kohe tahab. Ta kohe ei saa teisiti, kui peab toimetama. Ja enamasti on sel jutul tõsi taga.  Tõsi, vahel tahaks rahu ja too sebimine  hakkab tüütama, aga üldjuhul on see siiski positiivne. Nakkav. Olen tähele pannud, et tihti saan tema kõrval isegi palju rohkem tehtud, kui üksi olles.  Ja pärast on hea olla.    Pühapäeval oli tõeline puhkepäev. Käisime õe juures Väänas ja mererannas päikest võtmas. Kuna päev oli ülemõistuse kuum, siis mererand oli selle veetmiseks ainuõige paik. Tuul käis üle ja jahutas mõnusalt.  Täitsa arvestatava jume sai ka kolme tunni jooksul peale.    Paar nädalat ilma elukaaslaseta on veel  ees. Alati, kui mu elus koosolemistele pikem vahe sisse on tulnud, on mul olnud hirm.  kas ma ikka hakkan teda tagasi igatsema?  kas tema hakkab mind taga igatsema?    Kardan vist üle kõige ükskõiksust ja tüdimust.