Ja nagu ma käsikirja toimetades märkasin: selle teksti läbi toimub ka täiskasvanud lugeja lähenemine lapse maailmale. Lapsed jäävad ju nii sageli üksinda, emad-isad elavad oma mulli sees, ja ma arvan, et nii, nagu see toimus nõukogude ajal, toimub see ka praegu. Ühiskond on oma ahvatluste ja kohustustega kahmanud emad-isad endale. Kui me seda ei teadvusta, siis jäävad meie lapsed üksi, kuni on hilja, nad on meist  võõrandunud ja mingi oma tee leidnud, ja nemad omakorda ei oska tõenäoliselt muudmoodi, põlvkondade omavaheline võõrandumine jätkub nagu mingi haige dna-ahel…