Lisasätestusi võrdsusõiguse kohta sisaldavad PS II peatüki § 9 lg 1 ja 27 lg 2. PS § 9 lg 1 kohaselt kuuluvad inimõigused võrdselt nii Eesti kodanikele kui ka Eestis viibivatele välisriikide kodanikele ja kodakondsuseta isikutele. Esiteks, see on igati loomulik, et inimõiguste valdkonnas on sätestatud kõigi ja igaühe võrdsus. Vastasel juhul poleks tegemist liberaalse põhiseadusega. Teiseks, kui põhiõigust, -vabadust või -kohustust sätestatakse kas igaühel on  õigus (näiteks PS § 15 lg 1; § 16 lg 1; § 25) või igaüks on kohustatud (näiteks PS § 53), siis on selle sõnastuse kaudu kõik võrdselt hõlmatud ja PS § 9 lg 1 vaid juhib tähelepanu põhiseadust läbivale ühele väga olulisele printsiibile. Sellega seoses märkigem, et loomuõiguse positiveerimine poleks põhimõtteliselt vajalikki, kui loomuõigusest ehk positiivsest õigusest sõltumatult eksisteerivast õigusest saadaks riiklikult organiseeritud ühiskondades aru kui tõeliselt võõrandamatutest inimõigustest.  Avaliku võimu tegevus on aga kahjuks nii mõnelgi juhul näidanud, et ta vaatab loomuõigusest mööda. Seepärast sisaldavad inimõiguste kataloogi kõik tänapäevased põhiseadused, nende hulgas ka Eesti põhiseadus. Näiteks, seonduvalt Eestiga on PS § 9 1. lõikel eriline tähtsus selles mõttes, et märkimisväärne osa rahvastikust ei oma Eesti kodakondsust, ja just selle instituudiga on seotud hulk põhiõigusi ning vabadusi. Ajakirjanduse andmeil on ainuüksi Venemaa kodakondsuses rohkem kui 100 000 Eesti elanikku. Üks  olulisi eeldusi Eesti kodakondsuse saamiseks seondub keelega. Sellest omakorda sõltub, kas üksikisikul on teatud põhiõigused või tal neid ei ole. Ainuüksi põhiseaduse põhiõigusi ja -vabadusi sätestavast II peatükist leiame, et eranditult Eesti kodanikele antakse õigus Eesti riigi kaitsele välismaal (PS § 13 lg 1); Eesti kodanikku kaitstakse Eestist väljasaatmise ja välisriigile väljaandmise eest ning eestlastele antakse õigus asuda Eestisse (PS § 36); Eesti kodanike veendumusi kaitseb põhiseadus (PS § 42);  erakondadesse võivad kuuluda ainult Eesti kodanikud (PS § 48 lg 1). Rida õigusi Eesti kodakondsust mitteomavate isikute jaoks sõltub sellest, kuidas seadusandja otsustab. Selliste õiguste hulka kuuluvad näiteks õigus riigi abile (PS § 28 lg 2); elukutsevabadusele (PS § 29 lg 1); õigus töötada avalikel ametikohtadel (PS § 30 lg 1); ettevõtlusega tegelemise õigus (PS § 31); omandivabadus (PS § 32 lg 3); õigus vabalt saada üldiseks kasutamiseks levitatavat informatsiooni (PS § 44 lg 4). Küsimus ongi selles, kas  eelpooltoodut arvesse võttes, mis sisuliselt kujutab endast põhiõigusliku kaitse piiramist või piiratavust, tuleks KKS § 6 p-s 3 koos §-s 8 sätestatud eesti keele nõude kui naturalisatsiooni eeldusega näha PS § 12 lg 1 rikkumist või mitte. Põhiseaduse preambula tõstab eesti rahvuse ja kultuuri säilimise riigi alusülesannete hulka. Selle ülesande täitmine eeldab eesti keele säilimist. Veel enam, eesti keele säilimine on eestlaste väikest arvu silmas pidades enesesäilitamise küsimus. Kõike seda arvesse võttes  sätestab põhiseadus eesti keele riigikeelena (PS § 6). Kuid ilmselt ei piisa lihtsalt põhiseaduslikust keele kui väärtuse sätestamisest selleks, et reservatsioonideta kitsendada põhiõigusi. Kitsendamine peab olema proportsionaalne. Ühes küljest pole eesti keele äraõppimine venelaste jaoks kerge ülesanne. Teisest küljest on sellega võimalik hakkama saada. Tuleb tähele panna, et nõutav on keele äraõppimine. Põhiseadus garanteerib rahvuskuuluvuse säilitamise (PS § 49). Seda aitab teha rahvusvähemustele kuuluv  õigus oma rahvuskultuuri huvides moodustada omavalitsusasutusi (PS § 50). Õppekeele vähemusrahvuse õppeasutuses valib õppeasutus (PS § 37 lg 4). Tundub, et pole sobivamat (leebemat) vahendit põhiseadusliku keelenõude asemele, mis tähendab, et proportsionaalsuse nõue on täidetud. Kuid ilmselt tuleb nõustuda ka sellega, et Eesti rahva enesesäilitamine nõuab antud ajas ja ruumis ning silmas pidades ajaloolisi arenguid ehk rohkemat kui seda oleks vaja teiste tingimuste juures.