Teisel pool aeda läks kitsas, sügav ja käänuline jalgrada. Kui poleks olnud rattaid ja raskeid sadulakotte, siis vettpidavate matkasaabaste ja suusakeppide moodi matkasauadega oleks seal vist jalgsi päris mõnus vantsida olnud. Tee lookles läbi sõnajalatihniku ja mägikanarbiku puhmaste. Mägikanarbik õitses erinevates toonides - punaste, roosade ja oranzhide õitega. Mitmel pool oli väikesi selgeveelisi mägiojakesi, mis kord jooksid teega  paralleelselt, kord lõikasid seda ja kord voolasid lausa mööda seda. Teel oli suuremaid kive ning vett ja pori täis auke, muhke ja lohke. Rattaga seal sõita ei olnud võimalik. Seega tuli neid käekõrval nügida.