A nagu ajakirjandus    Eesti ajakirjanduse praeguse seisukorra saab üsna lühidalt kokku võtta: taasiseseisvumise üheteistkümne aasta jooksul on Eestimaa Kommunistliku Partei Keskkomitee agitatsiooni- ja propagandaosakond koostöös  teatavate teenistustega oma tööd rahvusliku ajakirjanduse "mainekujunduse" alal väga hästi teinud, kasutades oskuslikult ära nii kollaborantlikke haritlasi kui ka lapsajakirjanikest kogemusteta kollanokki.  Tosin aastat tagasi tärganud parempoolne, isamaa ilu hoidlev ajakirjandus on tänaseks põhja lastud. Toimetajad ja ajakirjanikud, kellel polnud keskkomitee töötajate või nende lähikondsete mandaati, on nüüdseks diskrediteeritud, osa neist Mart Nikluse suguste vabadusvõitlejatega koos ajaloo arhiivi  heidetud. Elu äärealadele tõrjututena peavad nad nüüd kõrvataguseid kõhvitsema ning toimunu üle järele mõtlema.  Taasiseseisvumist kontrollivate organite käsi on karm. See on esile kutsunud rahulolematu mõmina. Nii näiteks korraldasid võimult kukkunud isamaalased - otsekui oma äparduste õigustuseks - hiljuti Eestluse Elujõu Konverentsi. Seal alustas Paavo Kivine, staaþikas ajakirjanik, oma esinemist järgmiste sõnadegs: "Möödunud aasta lõpul palusid mu kõrgesse ikka jõudnud vanemad: poeg ära telli meile  enam Eesti Vabariigis ilmuvaid lehti!" Saalis istunud isamaalised inimesed võpatasid, neid oleks nagu piitsahoop näkku tabanud. Vanade kommunistide, politrukkide, polpommide ja Eesti NSV Siseministeeriumi omaaegsete koosseisuliste ja mittekoosseisuliste töötajate - keda kuulajaskonnast oli tubli neljandik - nägudel ma tundevirvendust ei täheldanud. Nad on seda oma eelmises elus ka hoolikalt varjama õppinud ning ega valutundlikkust selles ametis kuigivõrd ka hinnatud.  Seal eksis mu pilk ka kolme  kunagise Kultuuri ja Elu toimetuse partorgi, kes ilmselt juhuse tahtel olid kõrvu istuma sattunud, palgeile. Neid teema puudutas. Seda võis täheldada nihelemisest ja sagedasest tähendusrikkast ninanuuskamisest - ajakirjanduslik närv on reetlik asi...  Paavo Kivine tõi näite ajalehe väljaandjast, kelle sõnul olla tema ülesanne teenida kasumit. Esineja küsis: "Kuidas saab ajakirjandus sellise eesmärgipüstituse korral teenida rahvast ja isamaad? Sõna on ära söönud usu," tegi ta süngelt apokalüptilise  kokkuvõtte. Tema etteaste "Sõna ja tegu", eriti selle teine pool minuni täielikult ei jõudnudki. Sest mulle meenus korraga kõneleja aastaid tagasi ühes ajalehes esitatud mõtteavaldus, milles ta võrdles kommuniste kärnaste koertega, kes peavad oma oksekausi juurde tagasi roomama ja selle tühjaks lakkuma.  Tänaseks on olukord kardinaalselt vastupidine - jälki protseduuri on sooritama seatud rahvas. Sundkorras. Kärnased koerad aga korraldavad polistshukkidega turumajandust, pidades sekka ajaleheveergudel, aegajalt  ka televisioonis isamaalisi kõnesid! Sõna on tõesti teoks saanud.- ja veel milliseks teoks!  Siintoodu olgu kinnituseks mu avaldusele: suhtun Eesti ajakirjandusse suure umbusu ning ettevaatusega ja soovitan seda teha ka teistel. Eriti nendel inimestel, kellele selle institutsiooni taustad ja tagamaad tundmatud. Mõningaid näiteid: kunagi ütles Eesti Televisiooni kauaaegne töötaja mulle ununematud sõnad: "Siin on peldikupotil ka julgeolekumajori pagunid peal, kui saad, püüa sellest majast eemale hoida."  Need meenuvad ikka siis, kui kuulen arutlusi avalik-õigusliku televisiooni teemal. Mida muudab sellise taustaga majale uue direktori valimine? Kas bordellist saab uue juhataja ilmumisel tõesti vagade õdede-vendade varjupaik? Ärgem olgem naiivsed - eesti ajakirjnduslike Augeiase tallide rookimine nõuab ränka tööd ja vaeva. Alustada tuleks tuulutamisest, kadakasuitsu tegemisest ja alles kauges tulevikus võiks rääkima hakata taasõnnistamisest.  Jälk silmamoondus, valetamine, veesegamine ja avalik  prostitueerimine nii vaadete kui aadetega on saanud Eesti ajakirjanduse valdavaks tunnusjooneks ja tema kollaborantlikuks dominandiks. Sellest johtuvalt ka kõik need äpardunud mainekujunduskatsed ja murtud rukkililledega mööda külasid käimised. Ausameelse ajakirjanduse olemasolu korral oleks keegi pidanud ütlema: tark ei taotle iialgi avalikku tunnustust, sest tema poole vaadatakse vaikses hardumuses nagunii ja: murtud rahvuslille kujundit tulnuks kasutada läbirääkimistel riikidega, kes pole oma ränki  ajaloolisi kuritegusid õieti veel tunnistama hakanudki. Riigijuhtide ja valitsuseliikmete nõustamise ning nende tegevuse korrigeerimise asemel tegeleb ajakirjandus lapsemeelsustega, loobib oma rahvale liiva silma ning on sealjuures täis sülitanud oma särgi.