,       Tegemist siis järjekordse VAT teatri etendusega, mis räägib noorest naisest, kes mõistetakse riigivastase tegevuse pärast eluks ajaks vangi. Vangis on aga valvur, kes algul püüab teda lihtsalt lohutada ja olla sõber, kuid ajaga hoopis ise lootusetult armub, mis kahjuks jääb küll ühepoolseks tundeks. Samas jääb naine vangivalvuri tunnete suhtes esialgu pimedaks ja hiljem lihtsalt hoolimatuks. Ühtlasi ei jõua Mariale 14. aasta jooksulpärale see, kui palju on tal tegelikult vedanud, et on üldse olemas keegi, kes  temast vanglas hoolib, toob lurri vanglasupi kõrvale pirukaid, raamatuid ning kuulab ära, mis tal oma kibestumises öelda on. Selle asemel jaurab Maria aina edasi ja edasi oma seltsimeestest, kes teda väljas ootavad, et siis läbi viia riigipööre ning seada jalule "õiglane" ühiskond. Samas saab aga Maria aru, et ta jääb ilma oma parimatest aastatest ning seetõttu mürgitab oma vähegi normaalseid mõtteid vihkamise, raevu, kibestumise ja kadedusega aina edasi. Ühel päeval saabub siiski vabadus, kuid kas see on  ikka see, mida Maria oskab hinnata?    Kohati ajas see naine nii haiget teksti, et ma absoluutselt nõustusin Matvere tegelaskujuga, kes käskis tal parem vait jääda, kui sellist juttu edasi räägib. Kusjuures üle pika aja tundisin etendust vaadates, kuidas iga minutiga kaob minus igasugune lugupidamine ja austus vangis istuva naise suhtes. Oleks tahtnud talle hea meelega ise öelda, milline idioot ta on sõna otsemas mõttes. Samas oli mul ääretult kahju vangivalvurist, kellel on nö "halb harjumus"  armastada Mariat samal ajal, kui tal endal on kodus naine ja neli last. Väga mõtlema panev näidend, mis isegi mitmeid tunde hiljemgi tekitas väga vastuolulisi tundeid.      Täiesti nõus.