eile õhtupoolikul saabusin  laulasmaale päikesesooja majakesse. isa osutas mulle transportteenust ning istusime pärast päikesekollases köögis, jõime veini, sõime juustusaia ning seibisime moskva suitsuvorstist endale pekitäpilisi vorstimünte. millal ma viimati isaga niimoodi rääkisin? vahetult ja otse? vist sai süda kergemaks ja maailm helgemaks. millegipärast ei ole olnud julgust või sobivat hetke, et maha istuda ja sõnu vormida. aga nüüd tulid nad iseenesest.