Meist umbes kilomeetri kaugusel külateed mööda edasi lõigati metsast mitu väiksemat lanki. Mõned palgipuud (mänd), palju leppa ja paberipuud (kask, 3m), veidi haaba. Tee ääres olid suured virnad. Lõikamiseks oli üks masin (selle juht ööbis samal ajal kohaleveetud karavanis), lankide pealt tee äärde vedamiseks teine ja tee äärest kokkuostu vedamiseks kolmas masin. Kõik olid üüritud. Kokkuostu veeti palgid Imaverre, seega päevas jõudis üks auto vedada umbes 2 korda,  üüriauto ise tuli Pärnust. Päris kulukas? Kindlasti. Ei tea, kas puidust saadud tulu üldse kaalus üles kõik kulutused, mis tuli lõikamiseks teha. Lankidele maha jäi palju väärtusliku kraami - suuremad oksad, kännud jms, mis mõnikord tehakse hakkepuiduks, kuid seekord jäeti maha. Omaniku loal said külamehed lanki koristada ehk võtta sealt, mis meeldib. Pluuto paar päeva tassis roikaid kokku ja siis rääkis ühe külamehega kokku, et saaks ta traktoriga meile vedada. Nüüd ongi meie õue peal 2 suurt hunnikut puitu ja  seda kõigest ühelt langilt ja korjatud sai ainult pealmisi ja suuremaid oksi. Kes kunagi mõnel sellisel langil käinud on, see saab aru, millise raiskamisena see kõik tundub, kui palju korraliku puitu tegelikult mädanema jäetakse, sest hinnas on ainult sirge palk teatud läbimõõdus. Kogu selle vedamise ajal oli ka aega külamehega juttu puhuda. Eks siis Pluuto uuris, et kust Viina Heli oma puud ka saab. "Mis, tal meetri-paksused seinad, tal pole puid vajagi." Siit mõistatus, et kuidas saavad olla palkmajal  meetri-paksused seinad? Vastus on lihtne - tal on need seespoolt vooderdatud vanade riiete ja reklaamidega. Nii et pole see midagi unistus paremast elust - maainimesel on palju praktilisem mõtlemine. Siiski ilmselt ainult meetri-paksustest seinadest Eesti talvel ei piisa - öösel pidavat limonaadipudel ikka voodi kõrval ära külmuma.