Küllap see võimalikult erinevate elude ja oludega kokkupuutumine mingi tolerantsi annabki.  Ausalt öelda pole ma sellele kunagi varem mõelnud, andsid hea tõuke.   Ka minu elu on olnud täis kontraste. Teistmoodi kontraste ja ometi milleski väga samamoodi.  Mul on olnud au olla neli esimest eluaastat paljulapselise maapere pesamuna ning näha elu, kus kogu  eluks vajalik tuli põllult ja laudast, kus täiskõhu ja sooja katusealuse tagas raske töö, kus suuremate laste riiete küünarnukid ja püksipõlved nõeluti hoolikalt ära, et väiksema jaoks ka rõivaid jaguks, kaisukaru käis lapselt lapsele, muid mänguasju vist eriti polnudki, mängida sai ka rannakivide, tammetõrude ja kuivanud lehmakookidega. Purjus inimesed oli paraku samuti pea igapäevane nähtus. Materiaalsele nappusele vaatamata hooliti üksteisest, jagati armastust, mis võis vahel olla ka karm, kuid oli alati  tuntav.  Järgmised neli aastat sain maitsta elu, kus riik hoolitses vitamiinirikka toidu ja füüsilise karastamise, haiguste ravi jne… eest, kõik ellujäämiseks ning lapse igakülgseks füüsiliseks ja intellektuaalseks arenguks vajalik oli tagatud (mitmekesised mänguasjad, raamatud, õppetunnidki), kuid süllevõtja ja paitegija oli puudu; oma ruumi, kus iseendaga mõtiskleda, ei leidunud (päevad olid kavakindlalt organiseeritud) ning mitte ühegi asja kohta ei saanud öelda: see on minu oma! Kõik oli kõigi oma -  tuba, õu, lelud, riided, voodid… Kakskümmend last olid üksteisele päeval ja ööl kaaslasteks, õdedeks-vendadeks.  Ülejäänud lapsepõlve veetsin ainukese lapsena tolle aja mõistes rikkurite peres. Mind pandi tolle aja nö. eliitkooli, varustati ohtrate mänguasjade ja silmaringi avardavate raamatutega, otsiti parimad võimalused kultuuriliseks harimiseks, otsiti algul isegi ontlikemate perede lapsed mulle sõpradeks. Ning kuna kasuperel oli palju sugulasi väljamaal ning kasuisa oli meremees, siis käisin ma  oma eakaaslastest teinekord mallimalt riides ning omasin kõiki neid hüvesid, mida teised lapsed omale lubada ei saanud - nätsupakk oli alati taskus, vildikad värvipliiatsite asemel, kokakoolapurkki polnud minu jaoks mingi tundmatu asi. Piisas mul vaid tahta kui muretseti hinnast hoolimata parimad muusikainstrumendid ja parimad õpetajad, mida või keda leida osati. Samas tegeldi mu kasvatamisega väga rangelt: kahtlased ja tundmatud geenid - mine tea, mis kalduvusi võõras laps ilmutama võib hakata. Valvati iga  mu sammu, püüti võõrutada ebasobivatest kaaslastest, muretseti iga väiksema köhatuse pärast… ja suhtuti kiivalt esimestesse austajatesse: rikuvad silmatera tuleviku ära.  Kui kogu see kogemustepagas kokku liita, siis saab tõepoolest üsna kirju kanga. Ja teadmise, et ka prükkari välimusega inimeses peitub kuldne süda, ka joodik ja luuser on oma sisimas õrn, et materiaalne heaolu ei taga soojust ja hellust - see võib küll taime varre pikaks ja tugevaks kasvatada, kuid ei kasvata selle varre otsa säravat  õit, et parimatest kavatsustest kantud liigne kontroll ja suured ootused võivad viia paradiisi asemel põrgusse… Ja mõistmise, et kõik inimesed siin maailmas, sõltumata varalisest seisust, hierarhilisest positsioonist, haridustasemest, millest iganes… on ekslikud otsijad siin maailmas, keda tasub mõista, armastada ja toetada.  Selline mõtisklus siis.