See keskendumine võib tänapäeva aktuaalsuse vaatekohalt näida veidi liiga staatilisena. Individuaalse kunstiküpsuse nõue tundub vähemalt teadlikumale kirjandusevaatlejale praegu en­dastmõistetava eeldusena igaks jaatavamaks hinnanguks. Kuid see nõue mõjus peaaegu nagu sensatsioon  1910. aasta paiku. See aeg ja talle eelnenud minevik pakkus kirjanduses küll lõp­mata palju ühistunnet ja sotsiaalset tendentsi, üldse "kollektivismi", kuid üsna vähe lehekülgi, mis oleksid nauditavad euroo­paliku kirjanduskunstiga harjunule, mis näitaksid individuaal­set tunnetus- ja väljendustihedust. Rohkem selle aja "praktilised" kirjanduslikud vajadused kui mingid uusromantilised eelarvamused kujundasid Tuglasest subjektiivse sõnakunsti eestvõitleja, kes vormilt küpsele teosele andestas sisus paljugi,  aga vaevalt kunagi vastupidiselt. Ta ei lakanud näitamast, et vormiküpsus on õieti vaid sisulise küpsuse kaasnähtus ja tun­nus. Tol ajal suurt iseteadvust ja julgust nõudva sirgejoone-lisusega paljastas ta meie minevikukirjanduse saamatuse ning üldise alaealisuse (vt. köited I-II). 1912. aastal tungib ta hoogsalt kallale rahvuslikule suurteosele "Kalevipojale", näi­dates selle "valeklassitsistliku ja teomeheliku" eepose sügavaid stiilipuudusi; samal aastal konstateerib ta, et omast külast ei saa Eesti  ammendada ei tulevikujuhiseid ega olematuid kul­tuuritraditsioone. "Neid võib anda ainult see suur assimileerija ja ühtesulataja, see suur surutõrs ning kultuuripaja - Uueaja Linn."