Üldiselt võib öelda, et naise emantsipeerumise kõrval on mees kaotanud. Aga ma ei leia, et ka naine oleks siin-ja-praegu eriti normaalne olla. Naisterahvaste omavaheliste sõprussuhetega on tihtipeale paradoksaalselt halvemini, kui meeste omadega. Mingi veider konkurentsi vaim on õhus. Samuti jääb nende õlule kogu tõsisem kodujauramine, millele lisaks peab tihtipeale ka raha teenima. Tihti juhtub, et tuumikpere ei õigusta ennast enam, õilsa nõukogude traditsiooni järgi mõistetakse lapsed naisele, ja  tulemuseks ei ole mitte personaalüksus lapsega, vaid pool tuumikperet ja ülekoormus. Lisaks on neil raske leida sarnaste huvide või haridustasemega elukaaslast. Me oleme ilmselt ka tähele pannud, kuidas inimesi, kellel on vastassugupoole (või ka omaenese sugupoole) soorollide vastu mingisugune eriline vaen. Vaata, ka, kuidas nn "naiste" ja "meeste" ajakirjad sedasama vihkamist ning üleolekutunnet kultiveerivad. Suguline vihkamine on levinum kui rassism ja ksenofoobia, samamoodi, nagu soorolle käsitleb oluliselt  suurem osa kultuurist, kui poliitikat, rahvuse mõistet või teaduslik-tehnilist revolutsiooni.