Eesti diasporaa koguarv oli oma ajaloolisel kõrghetkel 1917. aastal 215 000 inimest, moodustades 19% eestlaste koguarvust. Kuid pärast Esimest maailmasõda hakkas idadiasporaa märkimisväärselt kahanema. Selle kahanemise peamisteks  põhjusteks olid eestlaste tagasiränne Eestisse nii iseseisvusaastatel kui hiljem nõukogude ajal, Venemaal elavate eestlaste sulandumine linnastumise ja segaabielude tõttu ning üha enam idadiasporaa kiire vananemine . Viimase teguri tõttu on idadiasporaa elujõulisus tulevikus kahtluse all.