Mees mustas kõndis mööda uduga kattunud tänavaid. Siinsed majad olid üksteise külge kinni ehitatud, ning muru või puu või koguni park, oli tõeliseks atraktsiooniks  siinsetele elanikele. Sügaval tema mälusopis pesitses mälestus mingist teistsugusest kohast- lõpututest vilja põldudest, sügavatest metsadest, viljapuu aedadest ja mööda maastikku voolavatest ojadest ning jõgedest. Kuid see mälestus oli nii õhkõrn, et tal puudus täielik arusaam, kas see koht ka tõeliselt olemas on, või oli see kõik ainult üks ammune unenägu, millesse ta nii väga uskuda tahtis.  Siinsetelt tänavatelt kajas vastu valu ja nälga. See ümbritses sind siin igal pool ja tahes tahtmatta imes varem  või hiljem ka sind endasse. Ta kaotas naeratuse su näolt, su mõtteisse tekkisid egoistlikud ja ennast ülistavad mõtted ja peagi muutusid sa sama ükskõikseks, kalgiks ning külmaks, nagu oli kogu ülejäänud maailm su ümber. Sa muutusid sama tühjaks. Sa ei armastanud, sa ei hoolinud, sa ei tundnud. Sa lihtsalt olid.  Ka täna viibis pimedates majasoppides tundetuid, näljast nõrkevaid silmi, kes mööduvat kuju jälgisid. Siin ei olnud sa iial üksi, alati oli keegi kes sind jälgis ning nurjatuid mõtteid  mõlgutas. Kuid seekord ei teinud nad muud, kui sisisesid, kui mees mustas nende toidule või muule väärtuslikule liiga lähedale sattus. Nad olid temast nõrgemad, ning tundsid seda iga oma keharakuga. Tema ergas kõnnak ning iseteadlik välimus reetsid nii mõndagi tema olemusest. Siin polnud eriti valikuid- ta oli kas koonlane või… Selle viimase peale ei julgenud pimeduse olevused isegi mõelda mitte, sest tema jaoks oleks olnud just nimelt nemad järgmiseks õhtueineks. Kuigi jah, mitte kõige maitsvamaks aga siiski.  Peagi jõudis mees mustas õige majani. Ta tundis seda lõhna järgi. Välimuselt ei erinenud see kiviehitis teistest. Eesukse kõrval olid üle kahe korruse ulatuvad võimsad sambad, mida ehtis kolmnurkne katuse viil. Nii oli see enamus siinsete majadega. Veidi erilisemaks tegi ehitise asjaolu, et kolmnurkse viilu taga oli kõrge ümmargune kuppel, mis oli majale justkui krooniks. Selline kuppel andis märku, et selles hoones käis kõrgklassi koorekiht õhtuti koos aega veetmas. Selle linna majad olid lihtsa  ehitusega, kuid rangelt reeglipärased, massiivsed ja suurejoonelised. Eraldi nähtuna oleksid nad kõik olnud omaette vaatamisväärsused, kuid kuna neid oli meeletult palju kokku kuhjatud, jätsid nad lihtsalt ülepaisutatud mulje.  Kui mees mustas raske ukse avas, sattus ta suurde saali, mida kaunistasid ümarkaared ning kust võis näha veel paljudesse sama laadsetesse ruumidesse. Laed olid ääristatud hammaslõigete või meandritega ning otse nende alt kasvasid välja tohutud joonia stiilis sambad. Laes ilutsesid  maalingud.  Siin oli teisigi inimesi ning selleks, et jõuda tantsusaali pidi ta läbima mitu ruumi, kus kõikjal oli peenelt riietatud mehi ja naisi. Üks toretsevam, kui teine. Mõni naine kandis veel ülilaia rokokooseelikut, kuid üldiselt oli see asendunud lihtsa valgest musliinist avara kleidiga, mille all kanti liibuvat trikood. Mõni julgem kandis juba ka siidist või sametist kleite, mis tundus saavat uueks moesuunaks kogu linnas. Peakattena kasutati kübaraid, mis olid nii mõnelgi kaunistatud sulgedega ning  enamasti kuulus riietuse juurde ka õhuline sall. Mehed kandsid tavalist lühikest kuube ning liibuvaid pükse ja kübarat.  Mees mustas- tema riided olid kõik eranditult mustad- liibuvad püksid ja pikk mantel ning kõrge kübar, mis peitsid ta olemust päris hästi, kõndis otsustavalt läbi ruumide, kuni jõudis tantsusaali, mille vasakpoolses nurgas oli tohutu ornamentidega kaunistatud ning valgeks värvitud ümmargune kamin, mis kogu maja soojendas. Saal oli inimesi täis ning jutu sumin kostus läbi kogu maja.  Enamus inimesi vaatas meest mustas kahtlustavalt, kuna teda ei tuntud. Teine osa aga ei pannud teda isegi tähele.  Neil oli õigus teda kahtlustada, ta ei olnud siin ilma põhjuseta. Tal oli ülim eesmärk. Ta pidi leidma punase toa. See ülesanne oli muutunud juba tema elupõhimõtteks, kuna ta oli selle nimel ohverdanud kõik. Ta oli muutunud tuimaks ja kalgiks, ei mäletanud enam oma kodu ega neid kellest kunagi hoolis. Ta ei mäletanud isegi enam, et need asjad üldse kunagi eksisteerinud olid. Nüüd pidi ta  leidma lihtsalt punase toa. miks täpselt ta ei teadnud, nagu ka seda mis seal toas nii tähtsat on. Ta teadis vaid, et peab selle leidma, nii nagu imik teab pärast sündimist, et peab hingama hakkama.  Otsivalt vaatas mees mustas inimeste seas ringi, ning kui talle lõpuks tundus, et nägi olevust keda otsis, lummas ta meeli keegi võõras. See naine hõljus ta vaateväljast mööda, kui kevadine päike, ning esialgu ei näinudki ta teda vaid tundis lõhna. Rosmariini puhast ning eluandvat värsket hõngu, mis teda  uimastas. Siis suutis ta oma pilgu fikseerida ning nägi naist. Lumivalge nahaga graatsiat, kuldsed lokid kaelale langemas. Ei, see naine ei kõndinud temast mööda, ta hõljus! Nii pehme ja õrn oli ta kõnnak! Hetkeks ta peatus ning vaatas mehele otsa, sel silmapilgul tundis mees suve ja õitsvate lillede lõhna, kuigi ta ei mäletanud enam, mis nimelt sedasi lõhnab. Aga teda valdas meeletu igatsus selle paiga järele, kus seda aroomi tunda võiks.  Veel siiski, kui naine ammu temast möödunud oli, nägi ta tema  lumivalget rohekas kollase mustriga kleiti enda silme ees liuglemas ning lokke sammu saatel õõtsumas. Ta tundis lõhna mis… Ja siis see kadus. Ta ei näinud enam naist ega kleiti ja ninasõõrmetesse tulvas pimeduse ning niiskuse lõhn. Kohati oli selles tunda ka hallitust. Ilmselt tuli see sellest, et päike polnud linna tänavaile juba aastaid paistnud.  Hetkeks otsis ta veel naist, kuid siis meenus talle ülesanne ning ta vihastas kohutavalt ise enda peale. Ta oli mingil naisel lasknud end segada. Oma meeli  häirida. Milline rumalus!  Pead raputades ning kätt vastu külge puhtaks lüües, nagu oleks ta midagi räpast katsunud, sukeldus ta uuesti rahvamassi, et leida täna õhtune ohver. Lüli, mis viis ta lähemale punasele toale.  Lõpuks silmas ta teda taas. See oli keskealine härrasmees, kes oli juba aastaid kompaniid ärritavaid samme teinud. Ta viibis kohtades, kus poleks pidanud viibima ning teadis juba liiga palju. Sellepärast anti just mehele mustas ülesandeks see segav tegelane kõrvaldada. Sest mees  mustas oli kõigist kõige vähem mõjutattav. Ei teatud asja millest ta oleks hoolinud, ning see seadis punase toa otsingu mehe jaoks kõige tähtsamale kohale. Just selliseid tööriistu kompanii oma ustavate töötajate rivvi vajaski. Nende puhul ei tulnud reetmine kõne allagi. Nad olid oma ülesandele truud kuni surmani.  Nähes, et mees suundub mööda ilutsevat treppi üles, sammus ka tema läbi rahva massi sinna poole. Jõudnud teisele korrusele, märkas ta üht ust mis hetk tagasi sulgus. Otsustavalt kõndis ta  ukseni, surus kõrva vastu seda ning üritas kuulata. "Isa, ta on siin, ma nägin teda." Lausus murelikult keegi naisterahvas. "Seda ma arvasin" vastas mees, "me peame ülimalt ettevaatlikud olema."  Mees mustas tundis ukse taga, et täna on tema õnnepäev. Lisaks vanamehele saab ta ka tolle tütre. Tundes suurt kihku oma töö lõpule viia, tõmbusid tema käed rusikasse ning sõrme nukkidest kasvasid välja pikad metallsed küünised. Tema ülemisele hambareale ilmusid verd janunevad kihvad ning nägu moondus ebardlikult  krimpsuliseks.  Ühe ainsa kerge löögiga, lõi ta ukse maha ning tormas otsejoones keskealisele mehele kallale. Mehel käest hoidnud naisterahvas viskus diivanil, kus nad istusid, kaugemale ning kiljatas. Kui mees mustas tema poole vaatas tundis ta otsekohe ära tantsu saalis nähtud kauni olevuse. Taas tungis tuttav, kuid samas tundmattu suve ning lillede hõng talle ninna. Ta ei suutnud midagi teha- ei suutnud meenutada, mõelda või vastu puigelda. Ta tundis kuidas moondub taas meheks, ning et see mees on  esimest korda aja jooksul, mida ta mäletas, suutmattu oma tahtmist ellu viima.