Ja noh, esimene reaktsioon oli, et nüüüd siva-siva kaldale ja minema siit rannast….kuni vaadates uuesti ookeani poole…huhhh … sa näed, et  esimesele järgneb alati teine….ja need samad mõtted, ainult et ma olin juba jõudnud märgata, et meie rand on siiski veel olemas ja ju ei olnud looduspurustused niiii kohutavad, nagu ma olin arvanud - seega oli ainult tunne, et mina ookeani vastu…ja surm silme ees läks aina hullemaks ja siis mulle meenusid klassikud mu viimase aja multifilmist: "las laine kannab, suurtele lainetele vastu ei punnita, laine teeb ise töö ära…" Ausalt - tegi küll - elasin selle ka üle ja siis panin ajama….paar pilku seljataha, et  vaadata, kas on mõni veel tulemas enne, kui ma seal kivide juures oleks olnud ja ma oleks sinna pikali keset kive kukkunud….nii et pmtliselt oli mul suhtkoht savi, mil moeel sealt kivivallist üles saada…nii et hilisemad sinised varbad ja paar põlvili üles joostud meetrit tundusid käkitegu - peaasi et sealt pääseks….