Samas ei saa lahti mõttest, et umbes sama kindlalt tunti end Eestis ilmselt ka 1937. aastal, mil Eesti iseseisvumisest oli mööda saanud 19 aastat - sama palju kui sel aastal Eesti taasiseseisvumisest. 1937. aastal poleks keegi suutnud isegi hirmsamas unenäos ette näha seda õudust, mis neli aastat hiljem Eestit tabas. Samal kombel tundub maailm meilegi täna ilmselt üsna ohutu paik. Nii polegi imestada kui  mõni, kellel rahatähed südametunnistuse asemel silme ees tiirlevad, võib leida, et minevikust pole vaja rääkida ja rahvast hirmutada, sest need ajad on ju lõplikult möödas. Loomulikult ei saa ükski rahvas minevikus elada. Tulevikku sammumiseks pole möödaniku tundmisest aga pääsu - muidu võib lihtsalt juhtuda, et oleme määratud seda uuesti läbi elama. Nii on see ajaloos läinud ning vaevalt, et inimkond 70. aastaga tundmatuseni muutunud on.