Eile oli mu varalahkunud venna, täna õe ja õemehe surma-aastapäev. Eile oli õetütre ja homme mu vastsest koolipoisist ristipoja sünnipäev. Kurvad  tähtpäevad toovad rõõmsatesse aeglust, hillitsetust ja helli mälestusi, rõõmsad seevastu kurbadesse ilusaid soove ja leplikkust. Neil läbi pisarate naeratusi kinkivail hetkil on parem mõelda millelegi, mille puhul võib kindel olla, et see on püsiv. Näiteks tunnetele inimeste vastu, keda ma armastan nii väga, et võin nende silmi ja südant lugeda nagu raamatut. Või valgusele, mis järgneb ka kõige pimedamale hilissuveööle, või elule, mis ei katke ka siis, kui rebeneb inimest maailmaga ühendav nabanöör.  Äraläinud jäävad igavesti mahajäänute südameis elavaks ja elavad...elavad.  Niisugusel päeval, mil kurbus ja rõõm vahelduvad nagu sügiseelne pilvisus, on kõige parem sõita pealinna, võtta homme seitsmeseks saav ristipoeg käekõrvale ja minna loomaaeda. Seal on vaikus ja linnuvada, eksootiliste taimede lopsakas rohelus ja üle veesilmade kaarduvad õdusad puusillakesed. Seal on siledad jalutusteed, varju pakkuvad vaatepaviljonid, metsa rahustav kohin ja leebe lõunatuul, mis kannab endaga kirbet, heledat  liivatolmu. Seal on loomad, kelle silmavaates peegeldub nukker kivilinn kõrvuti ürgse vabadusihaga.  Õhtul, kui jalad on nii väsinud, meeled nii puhanud ja päike nii madalal, väljume pöördväravatest ja saabume aega, mil tipptund reguleerib närviliselt sauaga vehkides katkematut liiklusvoolu ja kodudeni jõudmist pidurdavad fooride punased küülikusilmad. Siis, väljudes autost, poeb mu pihku väike soe lapsekäsi ja ma tean, et rõõm on selleks korraks kurbuse oma õunte järele lõhnava põlle alla peitnud.