Tegime tæna A-ga Tønderis aega parajaks. Yle jäi seda täpselt 4 tundi. No läksime siis tutvuma Taani pargieluga, mis teatavasti on väga erinev Eesti omast. Tavaliselt mul seal nii palju liigset aega ei ole ja pargist olen ka kiirel sammul läbi tuisanud. Koolipäevale omaselt kondas ringi palju poppe ja noortepäraseid õppureid. Ratastega  ja ratasteta, koolikottidega ja koolikottideta, yksi ja hulgi. Yks neiu, nii aastais 14-16 ruttas mööda tänavat sokkides, yhel õlal spordikott ja teisel läpakas. Muidu täitsa kena tydruk oli, aga ma ei tea ikkagi, miks ta sokkides oli... Et nagu unustas jalatsid v? Kahtlane. Et äkki varastati ära? Veelgi vähem usutav, ja no ta läks kooli poole, mitte ei tulnud sealt. Tegelikult see asi hakkas mind hullusti kohe huvitama ja vaevama, aga ma ei hakanud kysima ka ju, vaba maa ju ikkagi.  Siis oli pargis  mingi klassitäis lapsi, selliseid mõnusalt iseteadlikke varateismelisi.Nood olid rataste ja õpetajaga. õpetaja oli nii noor ja nii kena, et mul kulus tema õpilastest eristamiseks hulk aega. Kui ta lõpuks laste keskelt tõusis ja väga läbilõikavalt vilistas (vilega siiski:)), siis alles fikseerisin tema olemasolu. Siis sättis ta oma teksapykste sääred pikasäärelistesse kontsasaabastesse, viskas liiklusesse sukeldumiseks vesti selga ja hyppas rattale.  No ja siis sõbrunes A veel mingi kohaliku kutiga, nii  3-4-aastasega. Lootsin, et õpib mõne taanikeelse sõna või väljendi, aga hoopis kutt õppis eesti keeles "tsautama" ja "tadaatama". Lahkumine mänguväljakult oli leebelt öeldes vaevaline.  Edasine A jaoks enam vaevaline ei olnud, kyll aga minu jaoks. Lykkasin aga klapvogni veerema rattateel ja hakkasin astuma. Astusin hoogsalt nagu noor hirv, juuksed tuules lehvimas, puna palgel..Eem, hirvedel muidugi juuksed ei lehvi ja puna palgeil ei ole, aga no saate aru kyll.Igatahes puhkas pilk avaratel väljadel ja tuulekatel ja lehmakarjadel ning rohi ja põõsad teepervel lõhnasid joovastavalt, vahepeal oli muidugi ka lehmakakalõhna, aga ma olin muudest lõhnadest uimane seniks juba:D Kõrval maanteel mööduvate autode juhid muidugi vaatasid mind nagu imelooma, kyll mitte halvustavalt, aga imestunult siiski. Ratturite ja jooksjatega ollakse vist rohkem harjutud. Vastutulevad ratturid muidugi tervitasid mind joviaalselt, mõni hõikus veel midagi, aga see võis olla ka mingi tõsiselt moondunud saksa keele sõsarmurre. Kindluse mõttes ma ainult hõikusin Mojn! ja kytsin aga edasi. Tuli piir ja kadus piir ja lõpuks jõudsin Syderlygumisse vælja. See teeb siis linnas tiirutamist arvestamata mingi 10 kilomeetrit.  Tuul on mu kondid nyyd mõnusalt hõredaks puhunud, neil väljadel ei lõppe see ju eales, päike on näo hõõguma pannud ja asfalt on tallad ymmarguseks vorminud. Aga muidu on hea olla!  Kui keegi nyyd loodab mõnda fotot ka näha, siis tyhi lootus puha:P    Oi jah, unustasin selle lisada, et me ju  sõime pargis olles ikka hõbepaberi seest pasteedileiba kah:) Kahjuks ei teinud täna teised sama:( Kuigi eelmistel kordadel olen seda märganud...ja me veel tahtsime just täna teiste moodi olla:D