Esimesed mõtted, mis mind seoses Christian Alvarti lavastatud ulmeõudusega valdasid, seostusid Dead Space`iga, mis on näinud ilmavalgust läbi koomiksi, animatsiooni ja kahe mängu, millest ühte hetkel ka mängin. Teine hetkeline ajuimpulss pani tööle mõtte, et äkki on tegemist millegi huvitavaga nagu seda oli Paul W. S. Andersoni "Event Horizon". Eelvaade lubas palju, sest tegemist tundus tõesti olevat justkui "Dead Space"-i ja "Event Horizon"-i sümbioosiga, kus tohutus  kosmoselaevas hargneb lahti mõistatuslik ja õudustäratav lugu. Ega ma palju ei eksinudki. Alvarti teost ümbritseb omamoodi müstiline sära, mis hoiab tegevustikku pidevalt huviorbiidil, aga filmi õudukana küll ei käsitleks. Võimalik, et mõned ehmatused nõrganärvilistele, aga põhirõhk langes siiski teadmatuses olevate laeva asunike kujutamisele, et anda edasi neid valdav hirmutunne tundmatu ees. Võtmeidee, mille järgi žüsee hargnes, ei panustanud õudusmomentidele, kuigi neid ikkagi oli, vaid lõi küllaltki  tumeda atmosfääri, mida iseloomustavad ilmekalt tumedad värvitoonid ning tegevuse asetleidmine pimeduses elik korralikult mittetöötavas laevas. Kaameratöö on vastavasisulise filmi jaoks natuke tavaline ja seda just laevas pesitsenud olendite rünnakute puhul, aga kõik ülejäänu pakkus silmarõõmu kui palju. Mulle isiklikult väga meeldis kaamera efektne kasutusviis tegelaste emotsionaalsetel murdumistel või siis suurema tõe arusaamisel, sest üldjuhul kasutatakse ühest kohast teise kiirelt hüppavaid kaameravõtteid  tagaajamistel ja kõikvõimalike rünnakute puhul. Siin pakuti ka seda, aga kõigele lisaks anti teatav närviline ja halba etteaimav tunne edasi läbi tegelase enda, kes püüdis endas selgusele jõuda, mis on tõde ja mis mitte.