1925. aasta Genfi konventsiooniga keelustati ründamine igasuguste keemiarelvadega, kuid see ei takistanud Itaaliat seda tegemast Abessiinia vastu 1936. aastal ega Jaapanit sõjas Hiinaga 1937.  Teises maailmasõjas keemiarelva tarvitusele ei võetud, olgugi et sakslastel olid olemas suured varud tugevatoimelist närvimürki tabuuni ja teisi keemilisi ründeaineid. Küll aga said selle sõja ajal ipriidist kannatada 534 Ameerika meremeest, kellest 83 hukkus. See juhtus Itaalias Bari sadamas,  kus Saksa lennuk pommitas USA transpordilaeva, mille pardal oli ipriidilast.  Pärast sõja lõppu sattusid Saksamaa keemiliste ründeainete suured varud N Liidu valdusse. Et sellega ei osatud või ei tahetud midagi mõistlikku ette võtta, uputati enamus, üle 50 000 tonni, seda ohtlikku kraami Biskaia lahte, Põhja- ja Läänemerre ning mujalegi. Aeg-ajalt on neid roostes ja lekkivaid, keemilise ründeainega laetud pomme sattunud ka Taani ja Rootsi kalurite võrkudesse. Tagajärg: mürgitused, surmajuhtumid  inimestega ja merefauna ulatuslik kahjustamine. Keegi ei või kunagi teada, kus, millal ja kui suurel hulgal need lagunevad-lekkivad keemiarelvad jälle endast märku annavad.  1980. aastatel rünnati Iraani-Iraagi sõjas samuti keemiarelvaga, mis tappis valimatult nii tsiviilisikuid kui sõjaväge, nii noori kui vanu.  1969. aastal kirja pandud ÜRO sõnastuse kohaselt nimetatakse keemiliseks ründeaineks gaasilises, vedelas või tahkes olekus keemilisi aineid, mida saab nende toksiliste omaduste tõttu kasutada  inimeste, loomade või taimede laialdaseks hävitamiseks ning kahjustamiseks. Genfi konventsiooni põhjal loetakse aga keemiarelvaks mitte ainult vastavaid ohtlikke keemilisi aineid, vaid ka nende kohaletoimetamise vahendeid, milleks on mürsud, pommid jm. Taimedest siin seejuures ei räägita, küll aga keelust kasutada sõjas umbrohumürke - herbitsiide.  Ometi tegi seda USA nii pisargaasi kui ka umbrohumürke pruukides aastatel 1962-1971 Vietnami sõjas, kus 20 000-ruutkilomeetrist ala töödeldi 80 miljoni  liitri herbitsiididega, mis hävitas lehestiku ja riisipõllud. Tõsi, USA ei olnud sel ajal veel ühinenud Genfi protokolliga.  Kui riigid veel kokkulepetest kinni peavad, siis mitmesugused terroristlikud grupeeringud ja üksiküritajad vahendeid ei vali. Põhjused on lihtsad: keemilisi ühendeid on suhteliselt hõlpus valmistada, nende lähteained on küllalt kättesaadavad ja odavad. Pealegi levib sel moel saadud vaese mehe aatomipomm nii õhu, vee kui ka maapinna kaudu ja sellel on tugev psühholoogiline mõju.  Sel kombel mürgitati 1978. aastal Londonis Bulgaaria diplomaat-ülejooksik, Georgi Markov, kelle jalasäärde torgatud vihmavarju otsaga viidi verre mürkainet ritsiini. 1995 aastast on teada intsident Tokio metroos, kus terrorist kasutas närvigaasi sariin. Hukkus 13 ning sai kannatada 5510 inimest.  Hiljutises terroristlikus aktsioonis, Moskva teatri pantvangidraamas, kasutati samuti keemilist ründeainet, seda küll antiterroristlikel eesmärkidel. Praeguse seisuga on hukkunuid 120 ning sadade inimeste  tervis sattunud tõsisesse ohtu. Moskva draama, õigemini selle lahendus, meenutab lugu lastejutust, kus karu valvas oma uinunud peremeest, peletades tema pealt kärbseid. Ühest tüütust sumisejast ei saanud aga kuidagi lahti ja karu virutas tema suunas kiviga, nii et koos kärbsega sai otsa ka peremees.