Naljakas, et kui me oleme alles lapsed, julgeme me kõik nii suurelt unistada. Mina unistasin samuti, oh milliseid uhkeid plaane ma tegin. Vanemaks  saades tundus see kõik mulle rumal, ma ei näinud endas enam seost oma noorpõlve ideedega. Tulid uued unistused ja soovid - tahaks kirjutada, tahaks midagi maailmale juurde anda (isegi kui tegu oleks ainult minu enda tillukese universumiga) - jah, tol ajal tundus, et küll ma hakkama saan, aega ju veel on. Ma tean, et ka nüüd ei ole tegelikult kiiret kuhugi, kuid siiski, see periood, mil sai end lohutada, mõeldes "kui ma suureks saan" küll siis jõuan ja teen, hakkab otsa lõppema. Kujutasin alati ette, et just  ülikool on see koht, kus ma avanen ning suudan kõik selle, mis mu peas on, ka paberile kirja panna. Aga ei, tunnen, et olen justkui veel rohkem kinni. Kõik on täpselt sama moodi. Ma seisan paigal, aga ma ei taha. Ma tean, et ma suudan rohkemat ning seetõttu ei saa ma alla ka anda, mis siis, et peamiseks vaenlaseks olen ma ise. Kardan, et kui ma õige pea midagi ette ei võta, manduvad ka unistused - kaob püüdlus ja polegi enam midagi. Niisiis kavatsen nüüd iga nädal siia midagi kirjutada, lihtsalt enda jaoks, et  ma ei saaks pärast kahetseda seda, et ma isegi ei proovinud. Kusagilt peame me kõik alustama.