Prantsusmaal läheneti probleemile mõistagi sootuks teisest vaatepunktist. Kuus kuud pärast mairahutusi algatati toonase haridusministri Edgar Faure'i juhtimisel ülikoolireform, mille eesmärk oli  anda ülikoolidele senisega võrreldes rohkem autonoomiat, ja seda nii administratiivses, eelarvelises kui ka õppe- ja teadustöö sisu korraldamise osas. Poliitilise tuulelipu kuulsusega Faure oli parasjagu gollist ja mõistis oma ülesannet kui traditsiooniliselt konservatiivset: üliõpilaste nõudmistele tuli küll vastu tulla, aga selle sihiga, et neil ei oleks tulevikus enam põhjust protestida. Ta mõistis hästi, et liigselt tsentraliseeritud ja üleadministreeritud ülikoolide õppekvaliteeti ei ole võimalik  parandada ülalt alla, ning valis seetõttu ehk radikaalseima tee kõigist võimalikest. Faure'i tegevuse alguses oli Prantsusmaa jagatud 23 piirkonnaks, millest igaühel oli oma ülikool. Rektorid määras minister, teaduskondi juhtisid dekaanid ainuisikuliselt. Pärast reformi hakkasid ülikoolide teaduskondi juhtima nõukogud ning isegi üliõpilastel oli teatav roll oma akadeemiliste kodude korrastamises. Nõnda siis lagundati esimest korda pärast Napoleoni aega ülikoolide süsteem kui ühtne ja range korra kohaselt toimiv  tervik. Probleemide algkodu, Pariisi ülikool detsentraliseerus aastal 1970 hoopiski, kõik tema kampused said iseseisva ülikooli õigused ning sellest ajast peale eksisteerib kolmteist Pariisi ülikooli, mida eristatakse arvude järgi. Nüüd on nad koondunud viide allianssi, kuigi igaüks neist säilitab endiselt oma autonoomia ja juriidilise iseseisvuse.