Kunagi pole euroopa muusika põlanud tõutervendavat eksootikat, alati on seda isegi importeerit kohviubade ning kookuspähklate kõrval, olgugi šansonetikeste või neegritantsudena primitiivil kujul. Kuigi häda­ohtlik ei olnud see importkaup euroopa muusikale  seni, kui eksotism painuteti valju klassilise teooria raamidesse; et sarnane teguviis originaali seisukohast vaadatuna sageli terve rahvuse muusikalise instinkti annulleeri­mist tähendas, on enesestki mõistetav. Rohkem pieteeti eksotismi vastu leiame juba tänapäeva muusikas, kuid orientaalse sarmi võrra rikkamad, oleme kaotanud senise - muusikateooria . . .