Eelija austajatest on vanade inimeste seas kohale tulnud palju keskealisi ja nooremaid. Liigutav kuidas  inimesed kiriku ees teevad ristimärke ja annavad suud ning paitavad ristilöödud Jumala Poja jalgu. Harduses pühenduti jutlusesse, mida saatis poistekoori laul. Jutlustaja monotoonne hääl ja poiste tiiskant on südantsulatav kuuldepilt, mis kõlaritest hoovi kogunenutele kostub. Kogu kloostri hoov on helisid täis. Hoovi peal kombetalituse aegu nagu oleks tekkinud vahetu kontakt kõige kaugemaga, kõrgemaga või otse prohvetiga. Aga kellega täpsemalt ja kus keegi tseremoonia momendil viibib, seda ma enam ei  taju. Samas on veidi kõhe, et uskujad on nagu monoliitses härduses ja ühel ajal löövad enda ette ristimärke. Kõrvaltseisjana küsin endalt, kas need inimesed on manipuleeritavad. Mulle selline pühendumine ei istu. Pildistada oli jah huvitav, aga oma uskumises minna reaalsest argipäevast kaugemale… Ei, see pole minu jaoks.  Mäletan kui polnud veel koolipiss, käisime emaga Tallinnas suhkruostu järjekorras. Ööbisime vanatädi juures. Tädi sage kirikus käija ja võttis mind kaasa. Seal tuli äkki moment,  kus tädi selgitas põlvile laskumise vajadust, näed palveta sedasi nagu patsiga tüdruk. Kõrval reas tüdrukut olin juba varem varjatult silmitsenud. Üsna huvitav plika, aga mina pidin temast erinema, vähemalt mitte välja tegema. Käsu peale vaatasin: jah, tema põlvitas, aga olin samas veendunud, et mina ühe tüdruku moodi küll põlvili ei lasku. Aga võib olla oleks suure pressimise ja kombekuse lugemise peale ka põlvitanud, kuid mul oli õnneks kindel põhjendus. Põlv veidi veritses, polnud linnakivide vahel  harjunud jooksma ja eelmisel päeval kukkusin. Kirikusse tulles oli veidi kärna peale kasvanud, ent see just kiskus nahka kokku ja takistas põlvitamist. Ma ei kummardanud. Minu jaoks oli see võit, kuigi kirikus olemine oli huvitav ja on tänaseni.      (Foto: Palvuse ajal tehakse rinnale ristimärki)   Jeesuse kannatusi ristilööduna saan ma ette kujutada, aga kas ta peale ajaloolise isikuna oli ka Jumala poeg , on minu jaoks teema, millesse ei näe mõtet süüvida. Muinasjuttude aeg hakkab ümber saama nii nagu ka uskumus maapealsest paradiisist ehk kommunismist või liberaalide utoopiast: olla 15 rikka Euroopa riigi seas. Meie  kihistunud ühiskonnas jõuab jah väljavalitud seltskond rikkuse maale. Ja kui jõukuses olijad arvavad, et esindavad enda varaga kogu riigi rahvast, siis saame sellist uskumist riigikogu valimistel ka välja elada, Oleme niikuinii enda jaoks mõned asjad segi ajanud. Põhikirja järgi, on kirik riigist lahutad. See põhimõte ei sega aga meie riigiisasid kulutama maksumaksjate raha sõitudeks kiriku jumalateenistustele, ostma kaplanitele vormiriideid ja korraldama lippude pühitsemist. Aga miks peab riigile  kuuluvat vara kristlikult õnnistama. Meie põhiseaduse alusel pole sellele selgitust. Demokraatlikus riigis peaks olema valik, kui armee noorsõdur kristlikku nõustamist ei soovi, peaks ta saama psühholoogiga vestelda. Kaplan on armees nn hingeteadlane, aga kui tema teenistuskohustused on väljatöötatud Eesti Kirikute Nõukogu poolt, siis ei saa nõustamist enam erapoolikuks pidada. Miks ei võiks noormehi metsas laskeharjutuste aegu näiteks ka maa- või taarausuga kokku viia ja õpetada Looduse jumaldamist  muinaseestlase viisi. Et väärtustada endale püha puu, metsasalu või kink ja mitte nautida, kui tõhusalt puud pilbasteks tulistada. Miks peame oma noori kristluses hoidma. Ütleme, et see meeste enda vaba tahe, kui aga teist valikut ei ole, siis see vabadus on kallutatud asendis, nagu vabalt langev vesi veerennis. Kellele on ühtpidi suunatud demokraatia vajalik?