See on  üks neid harvu kordi, kus Tamm­saare romaanis püstitatakse mingi niinimetatud ülesehitav, positiivne, kuigi oma vaimult kon­servatiivne idee; sündides maailma aga paruni suu kaudu - mõjub seegi pigem kummalise nükkena kui mingi tõsiselt võetava juhtlausena või ideena. Järjekindlus on täielik.