et kõik ausalt ära rääkida, nagu oli, pean alustama sellest, kuidas juba varavalges (kella 9 paiku) mu ema mind üles lõi. ise läks ta  siis tööle ja jättis minu ASJU AJAMA. hmm. ajasin siis hoolega asju, kuni helistas mulle värskalõvi ja sõimas natuke, et ma muuseumisse tööle ei taha minna. et kuidas ikka mujal muuseumides ma jääksin väikseks, tähelepandamatuks teaduriks, aga vat tema muuseumis paistaksin otsekohe silma. oh õnne ja rõõmu! kust ta küll võtab, et mul on kohutav kihk kuhugi muuseumisse tööle minna? eiei. see ei lähe mitte. igatahes kuulasin ma ta podinat ja tegin samal ajal asjalikke asju. lõikasin sõrmeküüsi nimelt. olidki  teised viiuldaja jaoks na pikaks kasvanud. siis hakkasin uurima teatri- ja muusikaakadeemia kultuurikorralduse magistriõppe asju. noh, et millal viia paberid ja millal astuda sisse jne. HA. nojah, pabereid sai sinna viia kuni 26. juunini ja see pisike fakt, et mina oma lõputunnistuse alles 30. saan, ei olnud nende jaoks üldse oluline ega mainimistväärt. mitte et ma oleks TAHTNUD tallinna õppima minna, oh ei. aga jabur süsteem neil sellegipoolest. pärast enda herneks vihastamist tegin umbes sada miljonit (loe:  seitse) tähtsat telefonikõnet ja asja ja seejärel hakkasin linna poole pakkima. kellaajaks oli ca 12.30.  sellega päev tegelikult alles algas.  emm helistas natu enne väljaminekut ja palus vihmavarju kaasa võtta, sest ilm nägi selline välja, et tegelikult oleks pidanud juba tund aega sadama. ma tõin siis igaks juhuks ka pesu tuppa. marsa peale minek läks vähe ülejala, nagu ikka. tormasin uksest välja, tõmbasin esimese ukse kinni ja hakkasin teist lukku keerama. võti ei keera. mingi jama. tükk aega  oli kohe jama. siis jõudis pärale, et ega tartu võtmed hästi tallinna lukke keerata taha jah. õiged võtmed olid aga toas. ja esimene uks snepperlukuga. oeh, juhe. vihmavarju unustasin ka tuppa. veel hullem juhe. tänava äärde sammudes, et marsat oodata, panin käe jaki taskusse. ja sada korda võib arvata, mis mul jaki taskus oli. pesulõksud. sada miljonit tükki. kes on juhe?  linna sain igatahes ilma suuremate sündmusteta, ostsin läätsed, lohutasin oma maalikunsti sisseastumiseksameid tegevat kerstit  (kes väitis, et ta ei oska; ma väitsin, et ta räägib lolli juttu), ostsin emme magistritöö juhendajale apollo kinkekaarte, tegin hunduga kiire kohvi (vaieldes jalgpalli üle) ja seejärel siirdusin viru keskusesse, et kohtuda emme ja issiga ja minna mulle uut telefoni ostma. kui kõik ausalt ära rääkida, mis SEAL juhtus, istuksin ma siin arvuti taga hommikuni. aga telefoni ma sain. mitte küll just sellise, nagu mu esialgne plaan oli. sest, vaat, ei tasu poodi minna isaga, kes leiab, et mobiiltelefon peaks peale  helistamise ka kohvi keetma, hambaid pesema ja saapaid viksima. ja siis ma sain veel oma telefonile gigase mälukaardi. oeh, isad.  pärastpoole ei juhtunudki enam midagi nii hüsteerilist või põrutavat. käisin kristiine keskuses, wismaris, kodus ja lõpetasin tabasalu baby backis pitsat süües.  nüüd olen jälle kodus ja üsna väsinud. tallinn on väsitav.