kujutage ette, et olete oma reisidel jõudnud muuseumisse, kus on teie lemmikmaali originaal. te vaatate seda. nüüd kujutage ette, et maali taga on mingi mehhanism, mis teda igas sekundis mitu korda üles-alla vasakule-paremale liigutab. veel hullem: keegi "naljavend" klõpsutab ruumi valgustust, nii et vahepeal on ruumis pime, vahepeal valge. oleks ju tüütu? oleks, aga tõsiasi on, et meie silmad liiguvad just nõnda - igas sekundis võib toimuda mitu sakaadi, mille jooksul pilt nihutatakse "ühest  nurgast teise", lisaks toimuvad kurikuulsad mikrosakaadid ka suurte silmaliigutuste vahepeal. peale selle pilgutame me oma silmi paar korda kümne sekundi jooksul. kui keegi neid mainitud trikke teeks sel ajal, kui te pilti vaatate, siis oleks maali nautimine peaaegu võimatu. huvitavaks teebki asja see, et tegelikult muutub pilt meie võrkkestal täpselt nii nagu keegi teeks meie kulul lolli nalja - teda liigutatakse edasi-tagasi ja vahepeal kaotatakse üldse. põnev küsimus on, kuidas sellest hoolimata meie  teadvustatud nägemine nii stabiilne on: kuidas hoolimata sellest, et võrkkestal pilt kogu aeg hüppab ja vahepeal sootuks ära kaob, on meil "silme ees" kogu aeg stabiilne teadvustatud nägemine??