Minu lapsepõlve esimene mälestus on kuidagimoodi seotud kohutava libedusega. See oli Abjas. Vanemad tulid meile lasteaeda järele kahekesi. Midagi erilist nagu polnudki, aga meeles on, et jube libe oli. Tuli käia tee serval, käega majade seintele toetudes.  Meie, lapsed, tahtsime meelega kukkuda! Isa-ema hoidsid teineteisel käest kinni.    Vat täna on sama libe.  Tööle tuli teade, et üks kolleeg oli rängalt kukkunud oma kodutrepil. Viidi kiirabisse, nõeluti põlve. Täpsemalt ei tea veel. Aga temast sõltub kõikide meie jõulupidude muusikaline osa.  Muide, see on kolmas põlvega seotud õnnetusjuhtum meie kollektiivis lühikese ajaga.  Hoiatati kõiki koperdajaid. Kel võimalus, kutsus mehe autoga järele.  Mina tulin koju üle heinamaa äärmiselt ettevaatlikult. Õnnestus tervena pääseda.    Libedaga seoses on mul veel  üks mälestus. Ma ei teadnud, kuidas on vene keeles "libe"(nüüd tean!), ja tõlkisin "libe tee" - "lipitšeskaja darooga".        Nõuandeid ja pilt siit.