Ma teen hästi üldistava sissekande. Täna netis erinevaid Aasia-teemalisi blogisid ja neile tehtud kommentaare lugedes jäi mulle silma üks ja seesama reha, mille peale paljud endiselt ja päris kindlasti ka tulevikus jätkuvalt astuvad. Nimelt ei taha suur osa läänlastest mitte  kuidagi aru saada, et Lääs ja Ida on erinevad ruumid, erinevate arusaamade ja kogemustega. Kui sellest aru ei saa, siis pole üldse mõtet Aasiaga tegeledagi.    Kunagine The Time ajakirjanik ja kuulus Kesk-Aasia rändur/uurija Peter Hopkirk kirjutas enda 1990.aastal avaldatud raamatus "The Great Game: the Struggle of Empire in Central Asia" korduvalt, et Kesk-Aasias (k.a. Afganistan, Pärsia ja Xinjiang Hiinas) saadab edu vaid neid poliitikuid/ohvitsere, kes mõistavad kohalikke kombeid ja psüholoogilist  ruumi. Sama on öelnud Rudyard Kipling, kes rõhutas, et Lääs on Lääs ja Ida on Ida. Ja kõik algab siit. Kes pole seda arusaama endale selgeks teinud, alustagu uuesti. Ja siis veelkord. Ning igaks juhuks üks kord veel. Ja viimane kord ka.    Miks selline jutt? Hiljutiloetud prominentsete kanalite blogid pakkusid kuhjaga seda arrogantsi ja teie-seal-Idas-järgige-meie-süsteemi mõtteviisi, mis senimaani Bosporusest Läänes prevaleerib ja on kogu aeg prevaleerinud. Blogi kirjutajad said enda  sissekannetele üsna kohe ka Idast pärit seisukohad ning ükskõik, kust need nimed ka ei tulnud, vastandusid need Lääne seisukohtadele. Probleem on selles, et Aasias näevad inimesed tõepoolest maailma teisiti (unustame Tiibeti ära, sest neil pole muud võimalust, kui Läänele aariaid laulda. Samamoodi nagu kommunistid Kagu-Aasiast Huanghe jõeni laulsid aariat Moskvale. Või kui Shakashvili ütles peaaegu 52 korda demokraatia, kui ta Läänele pärast Venemaa kallaletungi Gruusiale pressikonverentsi andis).    Paljud  läänlased elavad Aasias, isegi aastaid, aga nad ei saa kunagi sellest aru. Ma ei tea miks. Sedasi ei saa mitte kunagi ka aru, kuhu Aasia läheb. Et näha Aasia analüüsivat mõtlemist, soovitan soojalt lugeda Asia Times saiti. Analüüsid on keskmise uudisloo kohta küll pikad, aga seda parem ongi. Asia Timesist tuleb väga ilmekalt välja Aasia mõttemaailm. Tõsi, pealiskaudselt vaadates sarnanevad autorite seisukohad ükskõik millise prominentse Lääne ajakirjaniku omaga, kuid tuumas seda kindlasti ei ole. Nurgakivi on neil teises kohas. Isegi asianiseerunud Lääne kirjutajatel. Tuum on selles, et nad kirjutavad Aasiast mitte reaktsioonist Aasiale.    Teine väga oluline allikas on Hiina Phoenix TV, mis edastab konservatiivset Hiina välispoliitikat. Kahjuks on see kõik hiina keeles. Analüütikud, kes seal rääkimas käivad, ei ole Partei ajupestud nukud, vaid avatud ja välismaailmast väga head ülevaadet omavad Hiina enda vaatlejad. Avatuse põhjus on suuresti selles, et telejaam  asub Hong Kongis ning on 45% osalusega loodud Rupert Murdochi eestvedamisel. Tõsi, eksib ka kommunistlikke krampe, kuid protsentuaalselt on krambid millegi pärast igal pool olemas. Eestis millegi pärast päris võimsalt.    Mõeldes tagasi põhi- ja keskkooli ajale, mil pilk välismaailma käis suuresti läbi Eesti meedia, tulevad peale külmavärinad. See oli aeg, mil maailm tuli kohale läbi väga kitsa pilu. Pimeduse ja krampide aeg. Kahju neist, kes iga päev ainult seda loevadki. Et ma olevat pärast  Hiinas käimist ajupestud, siis sellist idiootsust ei maksa rääkida. Nagu ütlesin, siis Phoenix TV ei ole Partei kontrolli all. Seevastu CCTVd vaatan alati higistades ja niheledes. Õigemini vaatasin ma seda Hiinas elades üliharva ja tihti vaid keeleõppe pärast. Hiljem õppisin iseseisvalt ära klassikalised märgid ja hakkasin lugema Hong Kongi ja Taivani meediat ning maailm avanes. Probleem on veel selles, et vabariiklik Hiina ja kommunistlik Hiina ei oleks käinud väga erinevaid teid. Hüpped ja revolutsioonid  oleks jäänud ära, kuid hanistamine ja tsentraliseerimine oleks sama intensiivselt toimunud.    Aga ma julgen kinnitada, et Eesti ruumis elades ei saa adekvaatset pilti Aasiast. Päris kindlasti. Juba puhtalt selle pärast, et koolide õppeprogrammis on Aasia ajaloo osakaal kaduvväike. Minul seda veel oli, tänu väga heale õpetajale, kes käskis isegi Aasia teemal mõne ettekande teha, kuid olen kuulnud, et osades koolides ei õpita Aasia ajalugu üldse. Hiinas aga õpitakse Euroopa oma küll ning oluliselt  rohkem kui meil. Juba siit algab arrogantsuse jada, lõppedes arusaamaga, et valge on ülem- ja ülejäänud alamrass.    Ma ei räägi seda juttu ka sellepärast, et Hiina muudab maailma jms. Ei. Nagu olen öelnud, siis Jaapani ja Lõuna-Korea tõuse on saatnud läbi uuema ajaloo tugev kriitika. Eriti Jaapanit. Nüüd on järg Hiina käes. Viimase oluline vahe Jaapani tõusuga on see, et Hiina läheb lõpuni. Psüühe pärast. Ma ei ütle, et Hiina kukutab USA, ma ei usu seda, sest Hiinal ei olegi sellist eesmärki. Hiina  tahab võidelda endale võrdväärse koha. Ning ta saab selle. See, kas Lääne majandus- ja poliitikateooriad seda toetavad või mitte, on pullikaka. Ta lihtsalt saab. Inimõigused Aasias on järjekorras viimane teema.    Kui Eesti oleks pärast II maailmasõda terve aja iseseisev olnud, oleksime läbi Lääne meedia samuti saanud Jaapani-vastast propagandat. Aga "tänu" NL okupatsioonile me pääsesime sellest ning Hiina tõus langes juba tabula rasale. Paljud ei teagi Eestis, et Jaapanit on USAs sama ohtlikuks ja  ebameeldivaks peetud kui Hiinat täna. Veel 80.-ndatel. Seevastu on Jaapani kuvand Eestis kui demokraatia pärl Aasias, kes ägab tõusva Puna-Hiina ikke all. Või et Taivan on vabaduse saar. Selliseid nalju ikka juhtub.    Hiina enda koha kättesaamine ei tähenda, et Hiina maailma valitsema hakkab. Ei. Hiina tahab kellegagi koos maailma ära jagada. Näiteks USAga. Euroopa lükkaks Hiina USA varju, sest paljud hiinlased peavad Euroopat küll ilusaks ja kultuurseks, aga USA kõrval maaks (rural area,  nongcun), mis oma arengus on kõvasti toppama jäänud. Venemaa Kaug-Ida ja Jaapani võtaks ta küll enda kontrolli alla. Aga mitte agressiivse. Küsimärgiks jääks esialgu India ja Brasiilia. Hiina eesmärk on kindlustada rahulik koduaed ja mis sellest väljas toimub on USA probleem. Hiina on pigem partner USAga kui näiteks Indiaga. Mis siis, et peaaegu ükski teooria seda täna ei toeta.    Huvitav on veel see, et näiteks kui Hiinas tulevad probleemid, siis paljud Lääne vaatlejad (Eesti ühes linnas seda eriti)  tunnevad rahulolu, et näe, mis ma ütlesin. Kui Läänes tulevad probleemid, siis ollakse veendunud (peale vasakpoolsete murjamite, keda häirib helikopteri lend), et asi läheb veelgi tugevamana edasi. Well. Kui õigesti käituda, siis lähebki ja ma tõsiselt loodan seda. Tulevik on alati parem kui minevik. Erinevus on minu puhul see, et ka Hiina väljub kriisidest tugevamana. Kriis ei ole lõpp, vaid algus. Kõik inimesed on valmis muutusteks. Uskumatu küll, eks, aga ka Hiina Kommunistlik Partei.    Suur  osa Hiina majandusmeestest ja poliitikaanalüütikutest on sarnaselt USA, Euroopa ja Jaapani üliõpilastega samuti omal ajal nendes samades riikides ülikoolipinki nühkinud ja kuulanud samasuguseid teooriad nagu arnenenud maailm. Kõik need apokalüpsi heietused, mis Hiina puhul Lääne meedia kramplikus osas valitsevad, on Zhongnanhais juba erinevates versioonides läbi tehtud.    Või nagu Eestiski. Rahvas põletaks valitsuse Raekoja platsil ära, sest koduõuele tuli kriis. Päris kindlasti tõi valitsus selle.  Päris kindlasti oleks opositsioon paremini läbi ajanud. Ma ei usu selliseid jutte. Kriisid on normaalsed nähtused. Nendest saadakse üle. Valitsuse ülesandeks jääks vaid hättajäänuid abistada mitte tagasi astuda. Mis kuradi värvilist revolutsiooni me siin teeme.    Hiina tõusu varjus tuleb ka India ning kui lugeda India lehti, blogisid ja kolumne, siis on väga sinisilmne sealt oodata Lääne demokraatia abistavat kätt Aasias. Naivisti ettekujutus. Indiat tuleb veel kõvasti õppida. Krampideta palun.    Enne, kui Boğaziçi Köprüsüst Istanbulis üle sõita, tuleb nurgakivi õigesti asetada. Vaadata tuleb, mida Aasia tahab, mitte mida meie tahame, et nad tahavad.