Kui minu elu on kortermaja, siis inimeksistents on linn, hiigellinn, kus neid maju on lõputult ja nii paljude akendest saab piiluda minu tubadesse ja mina piilun sealt  vastu. Meie pilgud kohtuvad, nendes on nõudlikkust, äraootavat, vaevu viisakat küsimust. Igasse külge avanevad aknad, igal toal on oma side teiste tubadega teistes majades. Ja üksikud teadvused kõnnivad lõpututes koridorides, pöörates kord vasakule, kord paremale. Ükski filosoof pole veel suutnud vastata küsimusele: mille alusel me otsustame, kuhu pöörata? Hing aga ei proovigi sellele vastata. Mis tähtsust seal on? Kui sa oled loogik, uuri nende koridoride ristumispaika, uuri hoolega. Võib-olla on vaip seal  kuidagi eriti oluline, võib-olla mõjutab suunamuutust kusagil saabunud tuuleõhk? Ükski nendest vastustest pole aga tegelik vastus. Hinge sellised vastused ei huvita, neil pole tähtsust. Hing pöörab järgmise toa poole, avab uue etapi elus. Mis on elu mõte? mis on õnn? küsib loogik. Hing kehitab õlgu. Kui õnn on üldse olemas, ütleb ta, siis minu elu on õnnelik. Minu maja on täis õnnelik(k)e tube. Minu elu mõte on avada järgmine uks.