Sünteesiga on meil siis tegemist, kui me saame teha vastupidist, kui me lihtsalt arvud 3, 5 ja 2 kokku liidame. Nagu öeldud, analüüsimist ja sünteesimist tuntakse ebaobjektiivselt ja meist lahus.  Aga kui me käsitleme inimese hingeelu elavalt, siis leiame, et meie hinges toimub pidev analüüsiprotsess, mis viitab omakorda sünteesiprotsesside kujunemise tungile. Sünteesiprotsessid tekivad meis pidevalt, näiteks kui me käsitleme mõne loomaliigi üksikindiviide, moodustades neist ühise liigimõiste, siis me sünteesime, teeme kokkuvõtte. Tahaksin öelda, et analüüsimine peitub palju sügavamal. Ta peitub inimese hingetegevuse ebateadlikkuses. Inimese hinges on alati olemas tung jaguneda tervikust osadeks.  Kuna seda nii vähe arvestatakse, ei ole ka aru saadud sellest, mida tegelikult endast hinges kujutab inimlik vabadus. Kui inimese hingetegevus oleks eranditult sünteesiv, või paremini öeldes, kui inimene oleks välise maailmaga seotud nii, et ta saaks ainult sünteesida, moodustada liigimõisteid ja korraldada oma elu nii, et seda saaks jälgida võimalikult mõistete järgi, mis ongi ju inimese põhitegevuseks, siis saaks inimene tegelikult vaevalt rääkida vabadusest. Selle, kuidas me toimime, määrab ette tavaliselt  väline loodus.