Just see, mis minule sobib ja mind kõige paremini iseloomustab.    Saab rahulikult oma asja ajada, omas maailmas, oma tempoga. Ei ole mingeid segavaid faktoreid, kõik on minu teha ja teen seda täpselt nii palju, kui ma tahan ja nii kiiresti, kui ma tahan. Ning, mis kõige tähtsam - ma saan valida oma suuna, kuhu mul eesmärk on liikuda, mitte ei pea järgima piiritletud, kindlaks määratud rada.    Ei muserdanud isegi see, et mingi teine päss kergel sammul üks hetk mööda lendas. Ei saa võrrelda, eesmärgid on erinevad. Ja ta kindlasti ei tee pool pakki suitsu päevas (väga käest on ära läinud viimasel ajal). Aga ma varsti jätan kindlasti maha. Ma luban seda. Lihtsalt tuleb see hetk kätte saada.    Rääkides veel hetkedest, siis ma nägin neid silmi täna taas, liigagi mitu korda see juures. Liiga palju selle pärast, et nii hakkavad need ka tasapisi õrrituse rolli mängima. Samas need  kaovad varsti, kolmapäev on viimane võimalus, ja ma ei kujuta ette, mis ma siis teen. Õnnistatud õrritus. Ma tegelikult tahaksin neid ju igapäev näha.    Ning üldiselt ma üleloomulikesse jõududesse ei usu, aga kui ma kaks korda jään napilt foori taha ja siis pärast jõuan just täpselt, sekundi pealt õigel ajal, õige sebra juurde, siis jääb müstiline tunne küll sisse. See oligi see fenomenaalne hetk, mida ma olen tagaajanud.