Iga kord, kui poes käin, tahab müüja pakkida kõik mu kaubad kilekottidesse, ikka ühte kaks toodet ja teise kaks toodet ja kolmandasse kaks toodet. Need on mõeldud kaubakärusse viskamiseks ja auto juurde sõidutamiseks, sest ega siis normaalne inimene jala poes käi - ja paljudel on kodus kottide autost külmkappi toimetamiseks olemas spetsiaalne käru, kuhu siis kilekotilaadung uuesti visatakse.  Olen katsunud seal müüja juures hästi kiiresti  kätsatada: "Vabandust, mul on oma kotid kaasas!"  Vahel lisan ka poolnaljatoonil juurde: "Mul on kodus niigi palju kilekotte, tahan keskkonda hoida!"  Vähemasti kõõrdpilgu osaliseks saan alati. Enamasti jätab müüja solvunud ilmel kaupade ladumise pooleli ja ütleb: "No pange siis ise nii, nagu, teie tahate." On ka juhtunud, et müüja, suur mustanahaline tädi, jätkab oma kottide võtmist, käratades vastuvaidlemist mittelubaval jämedal häälel: "Ei, meil on oma kotid!" Ise vist mõeldes: "On ikka loll  küll, ei tea, kuidas oma vanu kilekotte prügisse visata!"  Nüüd olen aru saanud, et paremini toimib nende jaoks see, kui mul on oma suur seljakott. Annan selle kiiresti kassas müüjale üle ja ütlen: " Kilekotte pole vaja, mul on niimoodi lihtsam."  Seda võtavad nad kuidagi leebemalt kui keskkonnakaitselist lisavabandust. Sest mugavus - sellest saavad ameeriklased aru. Ütlevad omaette: "Nojah, see tegelane on millegipärast ilma autota poodi tulnud ja nüüd peab ta jalgsi kuidagi selle seljakotiga  koju saama, vaeseke."