Väites nüüd selgesõnaliselt, et etenduskunstnik Peeter Rästase neli tööd hooajal 2010/11 kannavad pühendust elule, väärtustavad inimest ja inimsust, riskin sellegagi, et olen kõigist noist lavastustest täiesti valesti  aru saanud. Valesti ses suhtes, et ehk on tegijad ise nende töödega hoopis muid asju ajanud, kui mina nendest välja lugenud. Niikuinii on need lavastused vaid teekonnatähised, märgid minekust millegi suunas. Mille suunas, selgub hiljem. Nagu selgub seegi, kas siinne püüe sest teekonnast sotti saada teekonna endaga mingilgi moel haakub.