Raske öelda. Ma olen nendeni "jõudnud" mitu korda. Kunagi väiksena mulle ikka meeldis (rohkem, kui teistele) Monopoli või Aafrika tähte mängida. Aga isegi 8-aastasena ammendasid need ennast mingi hetk.    Paarikümne aastane paus ja siis paar aastat tagasi võttis sõber õhtu ajaviiteks Carcassonne'i (või "dinosauruse mäng", tolle hetke kõnepruugis) ja hiljem Ticket to Ride'i kaasa, mis tegid täpselt selle töö, mida neilt   mängudena (selgitus: mäng, mis sobib hästi esimeseks tutvuseks tänapäevaste lauamängudega) oodatakse.    Veel aasta edasi ja sattus üks igav teisipäev, kui too sama sõber vihjas, et ta olla kuulnud mingisugusest lauamängurite salajasest koosistumisest ühes salajases Kadrioru keldris. Tundus pisut kentsakas mõte, aga noh... tulin, nägin ja ei mäleta, kas just tookord, aga mõned võidud on ka sattunud.        Arvet pole pidanud, aga vast kord-kaks nädalas. Tuleb ette ka sõprade-tuttavatega, aga sel juhul peab see peaaegu alati olema minu eestvedamisel ja ma pole just oma entusiastliku eestvedamise poolest tuntud. Tüüpiliselt hõlmab see läbirääkimis- ja logistikaülesannete lahendamist, mis karmimad lauamängud häbisse jätab. Suur pluss sellel igateisipäevasel üritusel on see, et keegi on selle kõige raskema osa juba ära  teinud.        Hästi disainitud mängud. Kus mõistliku aja sisse on mahutatud võimalikult lai valik võimalikult sügavaid ja omavahel balansseeritud strateegilisi valikuid. Ja loomulikult kõige olulisem - salapärane  . Ning siis need kaks poolt mõistlikult omavahel klappima saada.    Mu esialgse kirjelduse järgi tundub, et male võiks olla mulle parim valik, aga  see lihtsalt pole lõbus ega köitev. Eks ühe hea mängu leiutamine on sama palju kunst, kui teadus.        Ma olen BoardGameGeekis pisut hindeid pannud, aga mitte just nüüd kõige sügavama mõttetegevusega. Laias laastus on tulemus sama, mis sealses üldises tabelis. Seal esimese 20ne hulgas on mitmeid väga erineva temaatika ja mehhaanikaga mänge, aga üldiselt ühendab neid kõiki hea disain:   pluss mõistlik kogus strateegilist sügavust. Sealt edasi, milline mõnel kindlal päeval paremini istub, sõltub rohkem tujust.        Ei oskagi mingit väga spetsiifilist punkti välja tuua. Oluline on vast see, et seal on kõike parajalt. Ühest küljest on kogu aeg surve peal, et lihtsalt elus püsida, aga samas on just napilt piisavalt aega selle jaoks ka, et pisut käru  keerata konkurentidele või siis mingi uue enneolematu kombinatsiooniga välja tulla. Ja üldiselt kajastub mängu lõpus skooritabelis hästi see, kes kui hästi oma asjad aetud sai.        Nii see on. :) Iga punkt, mis vastasel teenimata jääb, on lisa punkt endale. Ainult, et veel magusam. :)        Ma muidu olen üsna rahumeelne, ju see siis on väljund minu pulbitsevale agressioonile. :) Teistes võistluslikes mängudes - pokker, tennis jne - kipub olema samamoodi, et   (selgitus: muu võrdsuse korral) eelistan ma agressiivsemat taktikat.    Samas otsesed sõjamängud mulle väga ei meeldigi. Pigem sellised ehitamise mängud, kus potentsiaalne negatiivne interaktsioon on ainult üks võimalikest variantidest. Ja on ka mulle meelepäraseid  mänge, kus see üldse puudub (näiteks üks mu teine lemmik - Race for the Galaxy).        Mu huvi pole niiväga igat mängu võimalikult sõjakaks pöörata, vaid pigem leida võimalikult efektiivseid ja/või ebakonventsionaalseid meetodeid selle võitmiseks.    Sõjamängude kohta midagi väga teravalt ei tahaks öelda, kuna ma  tegelikult neid ainult üsna piiratud hulgal olen mänginud, aga läbiva joonena on meelde jäänud see, et nad koosnevad alati meeletust kogusest super-keerulistest reeglitest ja kestavad igaviku, mille keskpaigas ma umbes saan aru oma esimeste käikude vigadest, aga sealt edasi jääb üle ainult lõpuni vapralt vastu pidada. Aga võib-olla mulle on lihtsalt valed mängud sattunud. Claustrophobia ja Twilight Struggle, tuntud kui peaaegu-aga-mitte-päris-sõjamängud, on vägagi toredad minu jaoks.        Väike juhuslikkuse moment on mängudes täiesti omal kohal. Hea mängudisaineri töö on see tasakaalustada strateegiliste valikutega. Kui sa teed mängu jooksul kümmekond täringuviset, mis oluliselt mõjutavad mängu tulemust, siis varieeruvad tulemused kõvasti ja võitjat otsustab juhus. Kui viskad mängus 100+ täringut, siis  pole tulemus tegelikult enam juhus, kuna selle aja peale juba visete jaotud koondub ennustatavatesse piiridesse. Vähegi tõsiseltvõetava matemaatika koha pealt on 100 loomulikult tühine arv, aga meelelahutuslike lauamängude jaoks piisav. Loomulikult pole kõik visked võrdsed, mõni olukord on mängu lõppresultaadi aspektist palju tähtsam kui mõni muu, aga see on jälle mängudisaineri töö siluda.    Ehk siis ei ole juhuslikkusel (või õnnel, kui eelistad seda nii nimetada :)) väga viga midagi, niikaua kui  see ei domineeri strateegiat. Minu jaoks on mängudes oluliselt häirivamaid mehhaanikaid.        Nagu näiteks pimedad oksjonid - väga vähe praktilist strateegiat ja need kipuvad alati lõppema minu jaoks kõige halvemal mõeldaval moel :) - ning vabas vormis kauplemine. Kraami vahetamine mõlemapoolse kasu nimel tundub tore alustala majandusmängu jaoks, sest nii ju asjad põhimõtteliselt päris elus käivad, aga päris elus ei käi tüüpiliselt  sinna juurde kaalutlused stiilis "kuigi me mõlemad võidame sellest tehingust, siis tema võidab rohkem kui mina, seega kokkuvõttes on see negatiivne käik minu jaoks."    Ehk siis seda tüüpi otsuse juures on sul kaks varianti: 1. mitte sügavalt hoolida skoorist ja minna kaasa millega iganes vastased välja pakuvad (ja põhimõtteliselt teadlikult leppida "petta saamisega"); 2. vaevarikkalt arvutada välja asjade objektiivsed väärtused ja mitte nõustuda ühegi diiliga, mis sind rohkem aitab, kui vastaseid.  Kui vähemalt kaks inimest teise variandi valib, siis on seda tüüpi mäng patiseisus.        Üksipulgi punkte lugeda jaksan harva ja ainult mängudes, kus see võrdlemisi lihtne on. Üldiselt on pigem lihtsalt pisut ette mõtlemine - mis juhtub, kui ma nii teen; mis  variandid mulle/teistele jäävad; mida Neeme plaanib; kuidas ma teda takistada saaks; kas see on minu jaoks vaeva väärt, jne.        Jah, ikka. Esmajärjekorras on tähtis hästi mängida. Kui keegi paremini mängib, siis mis teha, hea töö, proovin õppust võtta. Oma rumaluse tõttu kaotamine on kõige nõmedam.        Kui pingeline mäng minu kahjuks lõpeb, siis ikka ärritab. Ja selliseid kaotusi on mul meeles küll, osad päris pika aja tagant.    Kindlasti mõtlen nende puhul, mida oleks pidanud tegema. Aga et tuju rikuks, on palju öeldud. Halb mäng võib tuju rikkuda.        Kaotus tuleb kergemini meelde.    War of the Roses. Viimasel käigul ma olin nii kaugel kõigist ees, et polnud põhimõtteliselt vaja midagi teha. Kavalalt otsustasin siis suvaliselt oma käigud lauale visata ja saatuse tahtel läks see täpselt nii, et käivitas mingi ulmelise ahelreaktsiooni, mille tulemusena Neeme võitis stiilis 164-162.    Võidud? Ei tea, need ei tundu nii meeldejäävad. Hiljuti suutsin ühe Agricola võita 57/51/x/x/x. 51 punktiga kaotada on üsna märkimisväärne tolles  mängus, aga ei mäleta, et Erikul väga teravaid arvamusi selle kohta oleks olnud.    Ühe 1:1 Ticket to Ride: Europe võitsin umbes 15 punktiga, kui suutsin vastase kõik piletid ära blokkida ja ta negatiivse skooriga lõpetas. See jäi meil mõneks ajaks päris viimaseks mänguks.    Üks 1:1 Carcassonne meenub ka, kus kogu kaart koosnes ühest hiiglaslikust linnast, kus mõlemal 5-6 sõdurit oli. Ma ei mäleta, kas tolle võitsin või mitte, aga põnev mäng oli.        Ma ausalt öeldes ei mäleta, et eriti küsitud oleks. Kui keegi abi vajab (ja keegi teine juba asja ei seleta), siis eks ma ikka räägin. Päris vabatahtlikult välja ei paku, et "kui tahad minu peened plaanid ära nullida, käi siia".  Võib-olla kellegi teise plaanide vastu. :)    "Mis kõige kasulikum on?" on mõnikord keerulisem küsimus, kui paistab. Kui keegi teeb etteöeldud käigu ilma selle põhjusi mõistmata, võib see ta mänguliselt isegi halvemasse olukorda panna. Mõnikord on asi ilmselge, mõnikord on käigust olulisem eelnevat ja järgnevat strateegiat kaaluda.    Ja tüüpiliselt inimestele ei meeldi provotseerimata pikaldane targutamine. :)