Meie foto analoogia ei suuda õigupoolest täielikult haarata elu olemust. Foto ei hoia iseennast koos. Kui seda pärast ilmutamist kriimustada, ei püüagi see end ise parandada. Nagu konstrueeritud üksus, on  see vaid osade kogum ilma sisemise jõuta, mis vormi säilitab. Kuna elusolend ei ole vaid osade kogum, ei ole seda tegelikult võimalik lihtsalt konstrueerida. Nii vanad kui kaasaegsed konstruktivistid pöörduvad (ning peavadki pöörduma) raseduse mingis järgus või peagi pärast sündi arengupõhise maailmavaate poole, seletamaks tõsiasja, et elavatel inimolenditel on kõigil see sisemiselt aktiivne ühendav vorm, kuni selle päevani, mil nad surevad.