Lähedust käsitlevad kaasaegsed autorid on tugevasti mõjutatud  psühhoanalüüsist, mis asetab varase lapseea läheduse oma hooldajaga oluliseks läheduse ressursiks täiskasvanueas. Briti sotsioloogias aga on märgata kahte vastandlikku suunda varase lapseea tähenduse käsitlemisel. Anthony Giddens (1991) rõhutab, et lapsepõlve produktiks on nn. 'ontoloogiline julgeolekutunne' - julgus olemas olla ja elusse uskuda. See aitab inimesel oma eluga toime tulla ilma ärevusse langemata. Sellised inimesed suudavad ka teisi inimesi usaldada ning seetõttu nendega lähedust luua. Lähtudes  inimese emotsionaalsete vajaduste vastuolulisusest on selge, et peale läheduse on aegajalt ka lahusolek igaühele tähtis. Craib (1994) väidab, et varane lapsepõlv jätab igasse inimesesse pärandi vastuolulistest emotsionaalsetest vajadustest. Siis kui väikelaps ehitab piire enda ja teiste vahele, juhivad teda hirmud hüljatuse ees, teiselt poolt aga - hirmud 'alla neelatud saada', 'teistes inimestes 'lahustuda'. Sellest tulenevalt täiskasvanu ühtaegu nii vajab ja otsib kui kardab ja tõrjub lähedust