Kui ma varem veel mõtlesin, et kahetsen üht või teist oma tegu, siis olen tänaseks päevaks jõudnud arusaamale, et need olid tegelikkuses mu elu parimad "vead". Ma poleks eales oma silmi nii lahti teinud ja näinud seda kõike kui.. kõrvaltvaataja. See on tegelikkuses hullumeelsus. Kummaline mõelda,  kuidas ma üldse selle sees elatud sain? Päevast päeva nii, ehkki see mulle ei meeldinud. Või ma tol hetkel arvasin, et meeldib, sest polnud muudmoodi seda tunda saanudki. Kui kogu see lugu alles lahtine oli, siis tundsin hinges pidevalt rahutust ja kurbust, ärevust. Ma lihtsalt ei suutnud olukorraga leppida. Täna, ei igatse ma seda isegi taga mitte! Oli, mis oli. Kõik kõige parem on alles ees, olen selles uuno handred protsentas kindel.    Ma tean, et poleks elus arvatud, et end lõplikult kokku  võtan, selja sirgu ajan ja sellest loost lõppkokkuvõtteks siiski võitjana väljun. Ma vähemalt tunnen nii, et pole kaotanud midagi. Ega kedagi, kelle pärast oma pead enam vaevama peaks. Me igaüks valisime oma tee, tegime oma otsuse - mina enda omaga ei saa rohkem rahul ollagi. Võlgnen ilmselt suuresti tänu eelmise sissekande peakangelasele, ilma temata ma siin selliseid järeldusi ei teeks. On kummaline mõelda, kuidas ühest eluetapist võib saada justkui sõrmenipsuga uus. Uus ja parem.    See oli nagu  omamoodi "nõiaring". Seda on raske seletada, kui seda ise tundnud pole. Aga ma olen enam kui kindel, et ega te ei tahaks ka. Pigem julgustaks ma teid võtma riske, mida mina kartsin võtta, ärge kunagi laske endale midagi ettekirjutada, kuulake eelkõige iseense häält ja südant, sest sõbra soovitus võib tihtipeale olla tingitud tema enda heaolust lähtuvalt. Ma ei ole küll mingisugune autoriteet, keda kuulda võtta, aga õppisin sellest kogemusest nii mõndagi. Võite mind selles vallas usaldada.