Püssid raksatasid veel kord. Paugud mattusid kriiskamisse ja möiretesse. Roomaja vibutas oma suurt, hooba meenutavat saba ja laksatas sellega külgedele. Puud plahvatasid lehe- ja oksapilves. Eluka juveliirikäed laskusid madalamale, et «hellitada» inimesi, et väänata mehed pooleks, purustada nad nagu marjad, toppida nad oma hammaste vahele, oma kriiskavasse kõrri. Ta kivirahnudest silmad vajusid juba meeste kõrgusele. Silmades nägid mehed iseenda peegelpilti. Nad tulistasid metalsetesse pupillidesse ja leegitsevmustadesse iiristesse.