Ajaloo rütm näitab küllalt  veenvalt, et uus ja sootuks teisiti mõtlev ja loov sugupõlv murrab end ikka siis läbi, kui eelmisest on möödunud umbes kolmkümmend aastat. Mitmed kirjandusajaloolased on selle sugupõlvede vaheldusrütmi koguni oma vaatluste lähtekohaks võtnud, pealegi üsna edukalt. Meie vanemad kirjanikud, kes nüüd produtseerimise lõpul seisvad, on pärit läinud sajangu 60. aastast, järgnev põlv on sündinud 1890 ümber. Võib uskuda, et ka uus põlv juba olemas on, ning kuna ta on seemendet revolutsiooni ja iseseisvuse võitluse  esimestel aastail, siis võib tal ka kätkisse kaasa antud olla innukas vaim ja tuline hing, mis võib kunstisse tuua aasta paarikümne pärast uue tulukese. Vabana neist põrandaalustest joontest, mis meie päeva hingeellugi küündivad, on sel tuleval põlvel, aja rahulikumat arenemist arvesse võttes, vähem kahklusi ja analüüsi vaimu, enam selgust ja pidevust. Kuid sellest põlvest oleks vähe vara kõnelda.