Louis Even     Pankuriks meie poolt käsitletud mõistes pole mitte see, kes laenab kellelegi juba olemasolevat raha ja võtab laenatud summalt protsente. Pealkirjas nimetatud isikute all mõistame neid pankureid, kes loovad finantskrediidi  kujul uut raha: uut raha, mida nad laenavad siis teistele, sidudes need laenud protsentidega, justkui see sotsiaalne instrument (see uus raha, mida nad laenavad) oleks nende omandus.    Paavst Leo XIII peab tõenäoliselt silmas just seda laadi rahalisi operatsioone, kui ta ringkirjas   kasutab väljendit "neetud  liigkasuvõtmine, mida praktiseeritakse teises vormis."    Major Clifford Hugh Douglas, Ühiskondliku Krediidi kooli asutaja, on kirjutanud:        Teisisõnu, mineviku liigkasuvõtja oli võrreldes kaasaegse pankuriga ainult vaga talleke.    Kui keegi tahab seda etteheidet mõista, peab ta teadma, et kaasaja pank pole selline institutsioon, milleks teda peab enamus inimestest, nimelt asutus, mis võtab hoiule klientide sääste ja laenab neid teistele, teenides sel viisil kasumit  ning tasudes säästude omanikele väiksemate protsentidega kui seda on protsendid, mida saadakse laenuvõtjatelt. See tõlgendus ei vasta tegelikkusele:   raha, mida ta nimetab krediidiks ja mis on ettevõtte jaoks sama reaalne kui hõbe- või kuldmündid või seaduslik paberraha.    Kuidas see saab toimuda, kuidas pankur saab omastada seda, mis talle ei kuulu? Siinkohal on sobilik korrata  mõningaid selgitusi nende lugejate jaoks, kes on selles küsimuses vähem teadlikud.    Oletame, et oled ettevõtja, kellel on vaja 50 000 dollarit ja kes saab selle summa laenuks pangast. Kas peale tehingu teostamist sa lahkud pangast, taskus 50 000 dollarit, mille mõni panga klient oli eelnevalt panka hoiule andnud ja mille pankur võttis seifist, et need sulle ulatada? Ei, pankur andis sulle kõigepealt allakirjutamiseks mingi paberi ja seejärel kirjutas peamisesse pangaraamatusse sinu nime alla  krediidi väärtusega 50 000 dollarit (enamasti protsentide võrra väiksema, mida ta sel moel arvestab pangale kuuluva kasuna kohe). Seejärel kirjutab ta sama suure summa krediidina sinu käes olevasse pangaraamatusse.    Seega tegi pankur täpselt sedasama, mida ta teeb siis, kui sa tuleksid raha hoiustama, kuid sa tulid praegu ju sel eesmärgil, et seda raha just nimelt küsida. Sa võid seda raha kasutada ka tšekkide kujul, täpselt samamoodi nagu siis, kui sa annad välja tšeki rahale, mille sa eelnevalt  hoiustasid.    Sina ei pannud nüüd seda summat hoiule, kuid ometigi on see reaalselt asetatud sinu arvele: pankur hoiustas selle sinu eest. Ja see pole imelik, sest just selleks sa tulid tema juurde, et saada laenu.     Vastus on huvitav: ta ei andnud sulle seda raha omast taskust - seega pole see mitte tema raha, mille ta sulle laenas. Ta ei võtnud seda ka klientide poolt hoiule  pandud säästudest: igaühele neist jääb ju püsivalt alles muutumatu summa nende pangaarvel. Seega ka mitte hoiustajate raha ei laenatud sulle: mitte üht senti ei võetud seifisahtlist või mingilt arvelt - ent siiski lisati raha sinu arvele. See raha asetati arvele ilma mingi sissemakseta ükskõik kust mujalt - lisati raha, mida enne sinu panka astumist ei eksisteerinud.    Seepärast on see ka ilma kahtluseta uus raha, mis lisati pangas oleva raha kogusummale, mis oli veel hetk varem väiksema  väärtusega. Kuid selleks, et luua seda uut raha, polnud pankuril sugugi vaja väärismetalli ega isegi mitte trükipressi: ainsad asjad, mida ta selle tegevuse juures tõepoolest kasutas, oli lihtsalt sulg ja veidi tinti [kaasajal on tegu vaid mõne hiireklikiga].    Eelpoolkirjeldatud viisil loodud raha toimib hästi, sest meie maa on võimeline kindlustama töö, hüved ja teenused, mis vastavad selle äsjaloodud raha väärtusele. Mitte pankur ei kindlusta raha väärtust, vaid maa loomulikud hüved ja inimressurss.  Ilma nendeta, ükskõik kui suuri numbreid ei kirjutaks pankur ka välja, oleksid nad täiesti väärtusetud, sest siis poleks midagi, mida nende eest osta.    Seepärast on hädavajalik, et värskelt loodud raha tunnustataks selle loomise hetkel ühiskonna valduses oleva hüvena.   Kuna aga pankuritel on selliseid operatsioone lubanud teostada riikide valitsused, on tegemist "legaliseeritud" varastamisega - ja see on pealegi legaliseeritud valitsuste poolt, mis on sunnitud ise laenama raha olukorras, kui maksudest ei piisa valitsuse poolt kontrollitud kulutuste katmiseks.    Pankur võtab laenuvõtja käest protsente sellelt rahalt, mille ta varastas valitsuse loal - teiste sõnadega, pankur võtab maksu tootjalt, kes toodab mingit reaalset hüve. Seega omastab  pankur ühiskonnale kuuluva rahalise kapitali; protsentide näol omastab ta ka osa kasumist, mis tuleneb kõikide nende inimeste tööst, keda kirjeldatud süsteem sunnib legaliseeritud petturitelt võlgu võtma.    Pankur loob krediiti iga päev, ka siis, kui ta lubab ületada oma pangaarve mahtu poodide ja ettevõtete omanikel. Sellised ületamised on teatud liiki sunnitud võlg, mis põhineb legaliseeritud petturi ja ettevõtja vahelisel vaiksel kokkuleppel ja seda tehakse alati väga lihtsate vahenditega -  raamatusse kirjutatud või arvutisse sisestatud numbrite lisamisega.    Pankur võib keelduda teatud laenude andmisest või raskendada nende saamise tingimusi. Sedalaadi praktikat nimetatakse krediidi piiramiseks (restriktsiooniks) ja see on kaasajal väga levinud. See tähendab, et terve ühiskond - nii valitsetavad kui valitsejad - on allutatud avalikkuse ees pankuriks nimetatava legaliseeritud petturi tahtele ja tema määratud tingimustele.    Eelpooltoodud tekst selgitab alguses toodud Douglase  tsitaadis peitunud mõtet.    Võime tuua ka paavst Pius XI sõnad ringkirjast   (nr. 105-106), mis paljastavad raha ja krediidi diktatuuri olemust:        Mida võtavad ette valitsused selle diktatuuri suhtes, mis hävitab majanduselu elusstruktuuri (rakukava)? Kahjuks oli seesama paavst sellessamas ringkirjas (nr. 109) sunnitud paljastama ka neid, kes on "suurima kahjuna" põhjustanud "avaliku võimu väärikuse mandumise - riik, mis vabana igasugustest erahuvidest peab troonima väärikana kõrgel nagu kuningas ja kõrgeim kohtumõistja ning peab  juhinduma ühise hüve ja õigluse põhimõtetest, on nüüd langenud orja seisusse ja allutatud egoistlike huvide ja inimlike kirgede rahuldamisele."    Kaasajal pole probleeme tootmisemahtudega, pole probleeme teadmistega, kuidas toota, pole probleeme ettevõtjate mainega, pole mingeid probleeme tootmise ja turustamise füüsiliste vahenditega. Eksisteerib ainult raha probleem, sest eksisteerib majanduselu valitsejaks oleva raha diktatuur, sest eksisteerivad hiiglaslikes mõõtmetes tegutsevad legaliseeritud  petturid. Kes kaasajal peale Ühiskondliku Krediidi idee pooldajate tõeliselt ja järelejätmata paljastab seda maailma suurimat monopoli, mille ohvriteks oleme ilma eranditeta meie kõik?