Esimene tagasilöök tuli Koltsile augustis 1995. Siis kaaluti kaitseministeeriumis tema töölevõtmist äsjaloodud info- ja analüüsi osakonda, mida oli asunud juhatama Herman Simm. Viidates kaitsejõudude 2. ehk luure- ja vastuluure osakonna seisukohale, keeldus  Simm Koltsi enda juurde tööle võtmast. Üheks väärsammuks leiti niisiis olevat toonaselt väidetavalt GRU residendilt Eestis Anatoli Tšižikovilt Venemaa kaitsedoktriini hankimine, ehkki Kolts ei hoidnud kohtumist kolleegide eest salajas.  Kuid leidus veel üks suur aga. Nimelt pistis Marshalli keskuse üks õppejõududest, Konovalov, kes samuti ilmselt seotud GRUga, Tiiu Koltsile pihku intrigeeriva brošüüri. Tegemist oli uurimisgrupi Feliks ülevaatega maailma narkokaubandusest, kuid selles käsitleti ka parvlaev  Estonia põhjamineku asjaolusid. Neid asjaolusid vaadeldi Eesti jaoks ebameeldivas võtmes: nimelt viidati otsesõnu Eesti mõnede toonaste poliitikute ja kõrgemate kaitseministeeriumi ametnike ning ohvitseride seotusele huku ööl laeval väidetavalt olnud salakaubaga. Kusjuures selle salakauba uputamise katse tormisel merel ehk soov veoautod salakaubaga üle parda lükata oligi Feliksi versiooni kohaselt laevale saatuslikuks saanud. Laeva visiiri taheti avada, kuid Estoniat ei suudetud või ei tahetud ninaga alla  lainet pöörata. Visiirilukustus murdus, kui visiiri hakati üles tõstma ning laeva hakkas vesi tulvama. Niisiis oli Feliks maha saanud sellise pöörase versiooniga. Jääb vaid üle lisada, et uurimisgrupp koosnes Vene eriteenistuste loomulikult anonüümseteks jäänud ohvitseridest.  Mõnedel andmetel oli selle grupiga üsna lähedalt seotud olnud ka hilisem Venemaa president, 1992. a algul KGBst tegevteenistusest lahkunud Vladimir Putin. Tiiu Kolts võttis lahkelt selle brošüüri vastu ning andis õpingutelt  naasnult Tallinnas oma hiljutisele ülemusele, Kaitseliidu ülemale Johannes Kerdile ning riigikogus riigikaitseküsimustega tegelenud Peeter Loorentsile. Mitmeid vaheetappe läbides jõudis too kummaline üllitis lõpuks kaitsejõudude 2. ehk luure- ja vastuluure osakonda. See tähendas veel ühte põhjust, miks Kolts ebausaldusväärseks kuulutati. Eesti sõjaväe luure- ja vastuluureohvitserid nimelt arvasid, et Koltsi sidemed Vene "vastavate struktuuridega" on pisut liiga tihedad. Algul kaitsedoktriini hankimine, seejärel  Feliksi raport. Edaspidi oli Kolts kaitsejõududes persona non grata. "Sukkpükstes James Bondiks" tituleeritud daam ei eita, et lahkus töölt koos mõningase koguse teabega, mis salvestatud ministeeriumi infosüsteemist. Riigi huve kahjustanud saladusi polevat ta kaasa võtnud. "Riik oli seni jätnud infoleviku korraldamata," kehitas Kolts õlgu. "Kui riigisaladused kõrvale jätta, polnud kusagil öeldud, mida võib levitada, mida mitte."  See võttis kaitsejõudude toonase olukorra saladuste kaitsmise seisukohalt  üsna hästi kokku. Tõepoolest, kusagil polnud öeldud, mida tohib, mida mitte. Kaitseministeeriumist välja läinud info sisaldas muuhulgas strateegiliste uuringute osakonna eelarve jaotamise kava 1994. aasta kohta. Samuti infot osakonna seotusest mõnede huvitavate projektidega. Samuti kunagise keskkonnaministri Vootele Hanseni ja endise kaitseministri Enn Tupi kirjavahetust 1994. ja 1995. aasta algusest: näiteks kiri, milles arutati riigieelarvest kaitseministeeriumile kaardistamiseks vajalike summade  eraldamist. Intiimsema info hulka kuulus lühike aruanne pingekollete kohta, kus võis neil aastail puhkeda sõjategevus, samuti Vene kindrali Rogozini seostest vabamüürlusega, tema sensitiivsetest võimetest jne. "Rogozini mõju suurenemine Kremlis toob kaasa Vene käitumise ettearvamatuse, sest kui kõrgem võimuešelon tugineb otsuste tegemisel valele (sensitiivsete võimetega saadud) informatsioonile, siis langetatakse valesid otsuseid ning tehakse riigile kahjulikke samme," teatas mainitud aruanne. Samuti oli  kaitseministeeriumist arvutikettal "minema kõndinud" üks Eesti riigi kaitsekontseptsiooni töövariantidest. See sisaldas Eesti kaitsepoliitilise seisundi ülevaadet, Eesti sõjaliste ohtude analüüsi, ülevaadet illegaalse julgeolekualase tegevuse kohta Eesti territooriumil, samuti hetkeolukorda kaitsestruktuurides: relvastust, väljaõpet, majanduslikku seisundit ja Eesti kaitsejõude puudutavaid juriidilisi dokumente. Peale selle sisaldas kaitsekontseptsiooni töö variant kaitsejõudude arenduskava aastateks 1995-1997 ja  põhiülesandeid kaitseväe arendamisel aastaiks 1995-1997. Diskettidel olev info ei olnud riigisaladus. Küll aga oli see teave mõeldud kitsalt ametkonnasiseseks kasutamiseks. Vene eriteenistused ei maksnuks selle eest kuigi kõrget hinda, ent olnuks siiski tänulikud, kui enda kasutusse saanuks. Selline oli siis Koltsi kättemaks tema arvates ülekohtuse lahkuma sundimise eest kaitsejõududest. Ehkki infot, mis ta kaasa võttis, ta kusagil levitama ei hakanud, osundas tema käitumine, kuivõrd lapsekingades oli  delikaatse infoga ümberkäimine toona. Kuigi kaitsejõudude peastaabi 2. osakond korraldas kaduma läinud info suhtes juurdluse, tuli neil käega lüüa. Tol ajal puudus kord sellise infoga ringikäimiseks. Vähemalt andis Koltsi juhtum algajale riigile hea õppetunni.  "Augustis tuli kaitseministeeriumisse tööle Herman Simm, algselt olin määratud tööle tema büroosse, kuid pärast vestlust Toivo Kaeoruga ütles H. Simm mulle, et vastavalt KJ Peastaabi 2. osakonna informatsioonile ei ole minu isik soovitatav," kirjutas  Kolts ettekandes kaitseväe juhatajale kolonel Johannes Kerdile veebruaris 1996. "Kuivõrd Simm oli ministeeriumis tööl alles mõnda päeva, teadsin ma, et 2. osakonnast see informatsioon pärit ei olnud." Tasub veel mainida, et Koltsile ei tulnud kasuks liigne uuendusmeelsus naistevanglas paremate tingimuste loomisel. Vanglate ametist alguse saanud kuulujutud temast kui veidrikust olid jõudnud otsaga kaitseministeeriumisse. Tagantjärele tark olles saab ainult järeldada, et üheks tollest miniskandaalikesest  võitjana välja tulijaks oli Herman Simm. Ta võitis nimelt kaitseministeeriumi värske ametnikuna usaldust. Äsja tööle asununa oli see kindlasti tema jaoks oluline. Vaieldamatult võimaldas "Vene luuraja Koltsi" leidmine tal iseennast väga õiges valguses ja "õige Eesti mehena" näidata.  Ka ühele oma alluvale enda osakonnast viitas Simm otsesõnu, et Koltsist tuleb edaspidi eemale hoida. Jääb üle möönda, et sööda või vale jälje tekitamine õnnestus. Kui oletada, et Kolts oligi Marshalli keskuses värvatud, poleks  "algajat agenti" kindlasti hakatud varustama niivõrd skandaalsete brošüüridega nagu uurimisgrupi Feliks raport. Rääkimata, et oleks talle võimaldatud Vene Eesti saatkonna sõjaväeatašee Tšižikovi kaudu isiklik eksemplar Vene sõjaväedoktriinist, mis õigupoolest polnud tolleks ajaks enam mingi eriline saladus. Ja nii edasi. Lisaks, kui oletada, et Kolts oli värvatud, ei oleks ta hakanud oma käikudest saatkonda kolleegidele rääkima ega ka Feliksi brošüüri oma endisele ülemusele Johannes Kerdile andma. Kui  eesmärk olnuks Feliksi brošüüri kui infosõja lahingumoona kasutamine, saanuks seda ka levitada lihtsalt anonüümkirjadega. Milline spioon kõnniks ringi, seljas suurt silt "Ma olen spioon"? Tegelikult oleksid võinud nii Simm kui Kolts viia kaitseministeeriumist Vene luurajatele suisa seljakotitäite viisi infot, ilma et neid oleks saanud kuidagi kohtu alla anda. Ja nõnda pikki aastaid.  Riigisaladustega ümberkäimisel hakkas mingi süsteem tekkima alles aastal 1995. Täies mahus rakendus seadus aga alles  septembrist 1995, ent kuni seda hakati tegelikkuses ellu viima, või suudeti luua selle täitmiseks tingimused, kulus veel palju aega.