Jalutasime seal edasi - mitte ühtegi inimest näha ei olnud, kuulda oli ainult vahetevahel mööduvate rongide hääli - nimelt läheb ühelt poolt parki aktiivses kasutuses olev S-Bahni liin ja teiselt poolt kiirraudtee. Otsisime oma aarde üles, tegime vahetuskaupa - siis avastasime, et teine meie  nimekirjas olev aare on ka ainult 800m kaugusel ja jalutasime läbi kiiresti pimeneva ja inimtühja raudteeparkmetsa edasi - algul piki rööbastele ehitatud jalgteed, hiljem ka lihtsalt otse aarde poole. Ühel hetkel nägime isegi põgenevat rebast. Ja seda keset piirkonda, kus kunagi suht aktiivne ja kärarikas elu oli käinud. Väga kummaline tunne oli seal olla ja isegi natuke kahju oli ära tulla.