Meditsiinieetikal on olnud kaks põhilist viisi, kuidas intensiivravimisele piire seada. Esimene neist on mõttetust ravist hoidumine. Arusaam mõttetu  ravi ebaeetilisusest pärineb iidsetest aegadest ning kehtib tegelikult universaalselt kõigi meditsiinivaldkondade kohta. Kuid intensiivmeditsiinis on selle põhimõtte rakendamine veel mitmel moel komplitseerunud. Esiteks on intensiivravi alustamisel ravi mõistlikkuse määramisega raskusi nii meditsiinilistel kui ka psühholoogilistel põhjustel. Tõepoolest on sageli väga keeruline või täiesti võimatu täpselt hinnata, kuivõrd patsient on üldse päästetav ühest või teisest raskest haigusseisundist.  Psühholoogilises plaanis mängib kindlasti rolli lootus paremale lahendusele ning see kannustab nii patsiente ja tema lähedasi kui ka loomulikult meedikuid. Ülemäärane lootus ühes bioloogilise paratamatuse ignoreerimisega võib kaasa tuua olukordi, kus ravi alustamine on juba algusest peale küsitav ettevõtmine.