Ravipedagoogilisest menetelust toodagu siin järgmine juhtum. Õppe­aasta kestel endine õpetaja lahkub. Üle andes kasvandikke uuele õpetajale ta klassifitseerib nad headeks, keskmisteks  ja nõrgapoolseiks ja ühe väikese tagu­mises pingis üksinda konutava poisikese nimetab ta idioodiks. Max on kolm aastat vanem oma klassikaaslasist, ta on 9 %-aastane. Ta on väike, kehaliselt täiesti kängus, nägu elutu, liigutused kohmakad. Kõndides veab ta jalgu järele, tõukab käsi veidralt ette. Riietus on armetu. Koolis ta põrnitseb tundide viisi enda ette. Ta kõneleb nagu kolmeaastane, toob kuuldavale ainult üksi­kuid sõnu; häälikud on puudulikud. Tähti ta ei tunne, vaid iniseb niisama a, e, i ükskõik kust  juhtub. Arvutamises ei eralda ta kindlasti 1, 2, 3 sõrme. Kirjutama on ta 2% aasta vältel õppinud e, i, n, u, o, aga mitte reas. Kui tunnid lõppenud, seisab ta tundide kaupa tänaval töllakil, pea viltu, silmad pilus, saapaninad koos. Ta seisab nii kaua, kui keegi teda edasi tõukab, taterdab siis mõne sammu ja jääb jälle põrnitsema. Ta isa pole päris normaalne. Ja kooliarsti otsus Maxi kohta on: status idioticus. Ime, et ta ikka jälle kooli tuleb. Aga kuhu ta peaks siis minema? Kus ei peeta teda lolliks!  Kogu linn tunneb väikest lollikest ja kodus ei leidu idioodikesele mingit tööd. Kõik tema käes läks viltu. Missuguse pilu või missuguse prao kaudu pidi poetama ta end ellu ja ühiskonda? Ka uus õpetaja uskus Maxi idiootsusse, aga ta nägi ka, et poiss oli kestvalt arastava pressi all. Vaja oli kõrvaldada see press. Kõige­pealt oli perekond ise veendunud poisi idiootsuses; oleks olnud vaja ta pere­konnast ära võtta; see aga polnud võimalik, ja õpetaja algas koolis. Kõige esmalt Max sai teise koha, jättis oma  eeslipingi ja tuli esimesse ritta. Imestas poiss ise, imestas klass. _Oli vaja kõrvaldada teine arastamispõhjus: kaas­õpilaste väljanaermine. Õpetaja püüdis poisile leida väikesi ülesandeid, et teda kuidagi teistega liita. Nii saadeti ta tahvlilappi niisutama, kriiti tooma, tunni ajal naaberklassist midagi otsima jne. Õpetaja küsis talt esialgu imelihtsaid asju, laskis tal midagi jutustada, kuigi ta kõnelemisvõime oli ääretu kehv. Poiss õppis vähehaaval arvutama. Juba seegi kõik üllatas kaaslasi ja ta  saavutused leidsid avalikku hinnangut. Keeles hakkas ta aegamööda tarvitama terveid lauseid. Oli aeg kõrvaldada ka koduste alavääristavat suhtumist, ja õpetaja tegi käigu poisi kodusse. Nüüdsest peale ta läks edasi, ta läks küll pikka, aga ta liikus. Iga päev tohtis ta endale kaaslaste hulgast valida lugemissõbra, kes teda aitas, kuna ta üldisest tasapinnast maha oli jäänud. Poole aasta järele ettevõetud katseil osutus Max isegi üheks paremaks arvu­tajaks klassis. Teises klassis töötas ta ka teised õppeained tagant  järele ja võis nii järgmisel õppeaastal minna üle kolmandasse. Muidugi ta ei saanud enam heaks õpilaseks kõigis aineis, aga ta lõi enda läbi ligikaudu keskmise õpilasena.