Millised on suurimad valupunktid vene õppekeelega koolis?  "Arvan, et on vaja korraldada päris mitu foorumit ja uuringut, et neid valu­punkte kaardistada. Esimesena nimetaksin seadusandluse silmakirjalikkust ja vastuolulisust - räägitakse üht aga tegutsetakse teises suunas või ei tegutseta üldse. Näiteks muukeelse kooli arengukava on sama hästi kui õppeasutuse hävitamise kava - kool, kus õpetatakse 60% õppemahust eesti keeles, on eesti õppekeelega kool ning peab tagama eesti mentaliteedi kujunemise. Aastaid räägitakse sellest, et  gümnaasiumis peaks eesti keeles õpetama, aga ei tegelda sellega tõsiselt, et see oleks lastele ka jõukohane, pigem kasutatakse hirmutamiseks ja see tekitab frustratsiooni. Eesti keele õppe metoodika aga ei taga keele sellist oskust, mis võimaldaks aineid riigikeeles õppida.  Samuti leian, et ühiskond ei väärtusta vene õppekeelega koolide õpetajate metoodilisi saavutusi jms, tähelepanu keskmes on vaid eesti keele valdamise problemaatika. Milline on õpilase ja õpetaja maailmavaade, mida ta õpib jne, poleks  justkui üldse oluline. Kool kui vene mentaliteedi kasvatuskoht ei leia toetust, kuna vene mentaliteeti halvustatakse, samastades seda nõukogude mentaliteediga. Vene õppekeelega kooli missioon on kooli enese hävitamine, kuna üleminek eesti õppekeelele seda sisuliselt ju on. Sellega kaasneb õpetajate ja lapsevanemate püüdlus oma staatust säilitada, samuti on raske leida oma identiteeti. Eesmärkide kaotamine mõjub frustreerivalt.  Üsna vähe on kõneldud düsgraa­fikute arvu kasvust - kuna õpilased kuulevad  segakeelt ning õpivad mitmeid keeli üheaegselt ja mõneti kaootiliselt (see on suuresti repetiitorite ja muude "entusiastide" teene), on sellest kujunenud tõsine probleem. Suurenenud on ka kasvatusraskustega laste arv, sest lapsevanemate madal staatus ühiskonnas sunnib lapsi protesteerima ja olema oma tuleviku suhtes pessimistlikud.  Ka õpikeskkond jätab soovida - õppekava on eesti rahvuse keskne, õpikud on täis vigu ning ebakvaliteetse tõlke tõttu leidub õpikutes sõnu ja väljendeid, mis ei ole tegelikult  venekeelsed ja mida õpilasel on raske mõista. Infot Eesti kohta vene keeles on vähe, mistõttu õpetajad peavad seda ise otsima ja tõlkima."    Mida saaksid Eesti riik ja eestlased teha olukorra parandamiseks?  "Tuleks teadvustada, mida taotletakse, kas rahvusriiki või multikultuurilist riiki. Tuleks teadvustada et isegi sõnad: muulased, vene keelt kõnelejad jms on vägivaldsed ja lõhet taastootvad -  kõik legaalselt Eestis elavad inimesed on eestlased ja peaksid olema võrdväärsed  ning nende suhtes peaksid kehtima ühtsed kõlbluse normid ja seadused.  Me peaks loobuma süüdistustest kõigi teistmoodi mõtlevate inimeste aadressil. Tuleks tunnistada, et kõik "mitte-eestlased" ei ole venelased ja venelased ei ole ilmtingimata Vene riigi salakuulajad. Kui ilmutatakse usaldust ja lugupidamist nende iseorganiseerimise katsetele ning toetatakse liidrite väljakujunemist, saab kõrvaldada need häiritavad faktorid, mis ei võimalda "mitte-eestlastel" elada ja töötada efektiivselt ning rõõmuga.  Meedias tuleks kajastada ühiskonna liikmete saavutusi nii, et kõik elanikud saaks end identifitseerida eestlastena, sõltumata etnilisest päritolust.  Integratsiooniprogrammi koostamisel peaksid omavahel kokku leppima kõik elanikud ja seda päritolust sõltumata, sest vaid nii saab välja selgitada, mida oleks olukorra parandamiseks vaja teha ja kuidas edasi liikuda.  Tuleb loobuda vene õppekeelega koolide hävitamisest - need võiksid kujuneda analoogiliselt saksa ja inglise õppekeelega koolidele, kus  eestlased õpivad vastavat keelt ja kultuuri. Mõistlik oleks teist emakeelt (portugali, itaalia, vene) käsitada erivajadusena ning riik peaks neid koole täiendavalt finantseerima, kuna on vaja täiendavat koolitust, täiendavaid õppevahendeid jne.  Täiskasvanute eesti keele õppimiseks tuleks luua tingimused - kvaliteetsed kursused ja heatahtlik õhkkond ning pakkuda väiksemat töökoormust palga säilitamisega (täiskasvanute koolitamise seaduses eristatakse taseme-, täiendus- ja huviala koolitusi ning välja  on toodud vastavad õppijate õigused, aga ka keele õppimist tuleks seal käsitleda). Oluline on tunnustus (sh materiaalsed stiimulid) saavutuste eest, mitte karistamise ja sanktsioonidega ähvardamine.  Kõik ühiskondlikud jõud (erakonnad või kolmas sektor) peaksid loobuma manipuleerimisest ja häälepüüdjate ärakasutamisest ning edutama inimesi vastavalt võimetele, mitte etnilise päritolule."    Mida erineva etnilise päritoluga elanikud omalt poolt teha saaksid?  "Eesti keele oskus  tuleks omandada soovitavalt juba lasteaias. Sel juhul ei oleks vaja hiljem koolis õppida aineid eesti keeles. Oluline on tutvuda objektiivse informatsiooniga, sh eestikeelsetest allikatest, mis osutub võimalikuks vaid juhul, kui seal loobutakse halvustavast hoiakust. Tuleks mõelda läbi, mida me eestlastena (Eesti elanikena) tegelikult oluliseks peame. Samuti seda, mil viisil saaks aktiivselt kujundada oma kogukonda, kellel on usaldusväärsed liidrid ning kes suudaksid pakkuda eksperthinnanguid ja  alternatiivlahendusi ettevalmistatavatele otsustele. Kindlasti peaksime teadvustama üksteise valupunkte, et neid mitte riivata, ning õppima koos elama."    Kas usute integratsiooni võimalikkusse?  "Integratsioon on objektiivne protsess, mis on toiminud ja toimib edasi. Edukas ja kiire integratsioon on võimalik vaid siis, kui seda soovitakse ja ametlikult toetatakse. Seni ei ole aga soovitud ning tegelikult on taotletud assimilatsiooni. Kõigepealt peaksid inimesed teadvustama, kas taotletakse rahvus-  või multikultuurilist riiki. Riigi poliitikat ei tasu ehitada üles rahvusriigi ideoloogiale. Multikultuurilisus on eelkõige rikkus ja ressurss (ka julgeoleku mõttes), mitte probleem. Tuleb aga teadvustada, et ühiskonnas on inimesi, kes täna veel ei suuda, ei usu ja ei taha - see ei tee neid ilmtingimata riigi vaenlasteks."    Aga kuidas ikkagi saaks kõige paremini dialoogi pidada ning mida teha, et üksteisest paremini aru saada?  "Järjekindlalt üksteisega rääkides, mitte seda  simuleerides ja kaasamist mängides. Võiks leida vahendaja (kindlasti mitte Venemaalt või muust riigist), ehk võtab mõni partei - näiteks Sotsiaaldemokraatlik Erakond - selle enda missiooniks. Vahendama peaks ka objektiivne meedia. Edaspidi tuleb mõelda selliste gümnaasiumide võrgustiku kujundamisele, kus taotletaks kultuuridevaheliste vahendajate lisandumist.  Konflikti tõttu üksteist praegu ei mõisteta, pigem võiks astuda kõrvale ja rahuneda. Mõlemad pooled peaksid järele andma ning pakkuma välja  kompromisslahendusi. Tuleb anda võimalus puhtsüdamlikult oma eksimusi kahetseda (ilma parastamata), sest siis ei teki vajadust tehtut õigustada - see suruks mõlemad pooled sügavamale kaevikutesse.  Samas tuleb teadvustada, et sihikindla poliitika tõttu, kus mitte-eest­lasi on avalikult karistatud, pole muulastel jõudu positiivselt käituda. Karistamiseks nimetan tavainimeste ja valitsuse sellist käitumist, kus antakse märku, et muulaste arvamus ja tunded pole tähtsad ning et nad peavad seaduskuulelikult leppima  sellega, mida enamus otsustas. Vahel ei avalda mõju isegi piketeerimised ja seadusorganite poole pöördumine (näiteks poliitilise otsuse vastuvõtmine Tartu Puškini Gümnaasiumi kohta, mis on Eesti seadustega vastuolus).  Seepärast oletan, et olukord võib muutuda veelgi halvemaks. Oluline on mitte kiirustada hinnangute andmise ja süüdistamisega, sest sageli selgub, et nn faktid olid hoopis pooltõde. Samuti võiks vähem mõelda karistustele ning muuta õhkkond pigem tunnustuse kaudu dialoogi toetavaks. Rohkem  tuleb usaldada inimesi ja anda objektiivset infot ka selle kohta, mis on hästi. Probleeme peaks arutama koos ning küsima kõigi Eesti elanike arvamust."