käisin eile üle kahe kuu korteris.    ukse avanedes hargnes trepikotta see ainuomane magus-pehme lõhn, keerdus ümber minu ja tõmbas mu uimastatult sisse, soojuse liitepunkti tumedusega. ma ei teadnudki, et olin seda tüdrukute sigarettide moodi siidjat, suhkrust lõhna nii palju igatsenud, selle paiga iseenda looritatud  meeldivust, mis niidab pahkluist kõik seosed sellega, mis seal parasjagu toimub või kes seal elavad. toad hiilgasid ikka veel samaviisi salajaselt, ajutine kuldoranž vajus seinte vahelt välja.    korter hingab ja elab omaette organismina, ta vaatleb sind enda ruumide liigendatusega ning lubab kõrgete lagede alla kerra tõmbuda, silmad alati surutud ebamäärasest pingest, mille eest ta kaitsta püüab, justkui vabandades, vabandades kogu segaduse eest, mis tema valgusšahtide ümber, akende taga toimub, andes sulle öösel diivanil magamiskoha, lubades lukus uste taga teed teha, püsti jääda.    "ma ei saa ise poodi minna, ma ei saa ju enda külalist üksi jätta.."    istun üksi korteri tagumises sabas, uks on lahti ja tume tubadetunnel vookleb laisalt valgustatud köögini, pilk täpselt akna alla. kolmest figuurist koosnev vestluskompositsioon näib olevat üles ehitatud mõne sajanditaguse kunstniku poolt: prožektorvihus istuvad toolipukkidel kiitsakad v ja tormi, viimane üritab esimest poodi meelitada. nende ees seisab m, lühike ja magus, petlik, voolav, kuid sel hetkel veel tõsine, huvitu, keeramas iseendale sigaretti. hetkeks kergitab ta enda pilgu kätelt ja uurib tormilt: "külaline, sul on külaline?  "jah, tal on helen külas," täpsustab v olukorda ning tema kõrge hääl on sama veinine ja unelev kui silmad, "ma tean, ma ei pannud ka tähele ta tulekut, käisin vaatamas, kes tuli, ta on jälle üleni mustas ja hiilis nii märkamatult tormi tuppa.."  "mhmh, helen  jah," kinnitab ka tormi kiiruga, pusides rahaga enda süles.  nüüd on m'i pilk juba täielikult sigareti juurest lahkunud. "helen, kas helen hxxxxxxx?" valjeneb ta hääl uskumatusest ja üllatusest, piisk elevust sees. "aga kus ta on?" küsib ta tormi toa poole vaadates ning hüüab siis: "heleeen? miks sa ei tule tere ütlema?"    tabatult lähen oma hääletul, liugleval kõnnakul kööki ja seisan nende sekka, käsi veidi ebakindlalt puusas ja näol murtud, sotsiaalne naeratus. margo vaatab mind  üllatunud ja rõõmsameelse naeratusega.  "ma ei teadnudki, et sa siin oled. miks sa seltskonda ei tulnud, tere ütlema? oleksid võinud mulle tere ütlema tulla.." heidab m mulle ette, silmad jätkuvalt minu omadesse kinnitatud. v ja tormi ei näi meid kuigi märkavat, tormi loeb jätkuvalt pühendunult raha, liigutused poolasjalikul tormakad, rapsavad ja murduvad, ning samal ajal hajameelsusest sihitud, muutlikud.  m mõõdab pilguga mu suletud hoiakut ja ranget väljanägemist ning kommenteerib siis: "kas sa üritad end meile vastandada? su kehahoiak on nii.. elitaarne, hindav.. lase end vabaks, tantsi ja liiguta!.." ning eeskujuks olles keerab ta muusikat kõvemaks ja tantsib, jalas berliinsinised kitsad dressid, punase külgtriibuga.    v ja tormi jõuavad konsensusele ning lahkuvad jopede ja rabelemise lehvides poodi, jääme kahekesi. nihutan end ebakindlalt toolipukile ja pööran pea kõrvale. muusika paisub ja täidab ruumi, m on ühtäkki tumedate silmadega väga lähedal ja täidab enda ootamatu, äkilise absurdihuumoriga minu vaikust. tema eklektiline, kompav naljatlemine magus-pilkaval häälel, vahelduv lähedus, vahelduv naer. veider tume joovastus ja sellest pääsemise püüe, kõrvale pööratud pea, kuid seejärel ikkagi tumedad niidid ja keerlev pilt, sisse kukkumine hoolimata kritiseerivatest mõtetest, fookusesse vajumine ja tumestuv ümbrus, kuni ühtäkki on jälle tormi ja v tagasi, ma pööran end ehmatunult tagasi toa poole ja sean mitte-midagi-ütleva ilme tagasi näole.