Oi, tore oli küla peal olla, aga tore on alati ka koju tagasi saabuda! Eriti koos "võidupärgadega", sest no tõesti, auhinnatseremoonial kingitud suured lillekimbud ei jää võidupärgadele mingil moel alla ja Eesti  Lastekirjanduse Keskus kinkis mulle ka suure sinine hortensia, mille istutamise täpsema planeerimisega ma homme tegelema hakkan.     Ma arvan, et siinse lubjase liiva peal oleks tark teha talle rodomullaga üks pirakas istutusauk. Kas  see ka ülejäänud pinnasest isoleerida? Kas rodomuld hortensiale siiski liiga hapu ei ole? Ma pean selle kõik endale selgeks tegema. Mu vana valge puishortensia on küll ülimalt leplik, aga rodoväetist armastab väga.  Luunja rahvamaja on väga ilus vana renoveeritud hoone ja saal oli lapsi täitsa täis. Sellel järgmisel pildil on n.ö VIP-loož, kus istus näiteks Luunja vallavanem, kes muide hiljem pidas väga ilusa kõne. Mule nii väga meeldivad vallavanemad, kes räägivad ladusalt ja ilusat keelt ja kellest on  näha, et neile lähevad korda ka lapsed ja lastekirjandus ja kultuur ja inimesed, kes seda kõike veavad, ning kes on ürituse algusest peale kohal ega kiirusta enne lõppu minema.     Tseremoonia Luunja  rahvamajas oli väga armas, väga kodune ja tore. Kõigepealt paluti meil Otiga süüdata lasteluuleratta tuled, see pilt on ka Läänlases üleval (vt eelmist postitust), nii et eraldi ma seda siia enam panema ei hakkaks. Siis olid vaheldumisi sõnavõtud ja laste etteasted, mille hulgast viimased olid lihtsalt liigutavalt hästi ette valmistatud ja lapsed tegid kõike nii rõõmu ja hooga, et seda oli täiesti võrratu vaadata ning kuulata. Oli, nagu ma ei kuulakski enda tekste, sest no tõesti, kirjalikul kujul ei ole need  kunagi nõnda vahvad kui laste poolt esitatuna. Olgu loetuna või laulus.     Need teise klassi lapsed tegid mu raamatu järgi põimikut, millle osad olid kokku liidetud minu tehtud liisusalmidega ja  need töötasid! Lapsed olid väga tublid, ausalt, mul ei ole kohe sõnu, kui tublid. Ja see, kui lastekirjanikul sõnad otsa saavad, näitab juba midagi.     Selle seltskonna esitatud loomaluuletuste kava oli koostatud paljude  eesti lastekirjanike loomingust. Minu omi oli ka mitu tükki sees. "Kassi sabakallid" näiteks, mille peale meil Otiga silm alati veidi vesiseks kipub, sest see oli mul kadunud Moorule kirjutatud (see must-valge noor kiisu, kelle rebane viis). Ja siis veel - see vasakult teine tüdruk, tumeda peaga ja teistest pikem, luges tõelise näitlejameisterlikkusega "Kassi bluusi". Oh jummal, sealt tuleb üks tulevane näitleja, ma ütlen teile. See oli nii hea esitus, et keset kava hakkas saal plaksutama. See oli tõesti  hästi, väga-väga hästi loetud. Ma ise kunagi ei teeks seda paremini, mitte kunagi. Jaan Malin võib-olla teeks, aga ma pole tal palunud proovida. Lasteluule pole seni nagu Jaani rida olnud. (Küll aga hankisin ma endale nüüd Tartust Karlova päevadelt Jaani luuletuste plaadi. See on sõnakunst, teate. Selline see ongi. Sõnamõnu. Mängurõõm. Ütlemise ja hääldamise nauding. Luule ei pea olema ju kirjalik! Me lihtsalt oleme sellega kuidagi nii ära harjunud. Aga luule võib olla… hea, et Jaan näitab, milline luule veel võib olla.)  Siis oli veel üks imetore luuletuste kava algklassilastelt:     Ja siin me Otiga oleme värskelt auhinnatud ja  lilletatud:    Saalis oli ka väljapanek koolilaste joonistustest minu raamatute kohta:     (Mul on laste joonistuste vastu täielik nõrkus. Need meeldivad mulle nii hirmsasti. Oma Mari joonistatud pilte hoian ma kiivalt alles ja ma ei viska neid kunagi ära - kõik need, mis kunagi lasteaiast ikka kevaditi koju kaasa anti. Laste joonistused on nii väga huvitavad, ja päris mitmest aspektist. Ka sellest, kuidas konkreetse lapse joonistus võib  teatud detailidega väljendada selle lapse hingelist olukorda, probleeme ja unistusi.Võib-olla ma kunagi kirjutan sellest veel pikemalt, see on tegelikult hästi huvitav teema.)  Täiskasvanute sõnavõtud olid ka väga sisukad, tühja vahutamist ei olnud üldse - kõik oli niisugune siiras ja vahetu ja tore. Veidi nukraks tegi mind kogu selle auhindamise juures vaid see, et nagu kogu ürituse juhi sõnavõtust selgus, tuli see preemia mulle siiski küllaltki teenimatult. Noh, ta rääkis seal faktist, et  täiskasvanute žürii esikohaeelistus kuulus tegelikult ühele teisele (ja tõesti väga heale) lasteluulekogule, ainult et laste žürii oli minu raamatu küljes väga kompromissitult rippunud ja siis tegigi täiskasvanute žürii lastele järeleandmise. Ja et mulle tegelkult ei oleks tohtinud seda auhinda üldse määrata, sest senine praktika (ja ju ka statuut?) lubab seda anda ainult selliste luuletuste peale, mis varem ei ole trükis ilmunud. Minu "kana ja kratt" aga puha need Lääne Elu lullamilladest kokku pandud. Ja siis, et  minu lasteluuletused on ikka lasteluuletuste jaoks liiga pikad.  Lastekirjanduse keskuse esindaja Jaanika Palm oma sõnavõtus ütles muidugi ka, et ma olen praegu Eestis ainuke lastekirjanik, kes lastele pikki värsslugusid kirjutab, aga tema kõnest ma sain aru, et see oli hoopis voorus. Nii et mine võta kinni. Niisugused nad lihtsalt tulevad ja ega ma tegelikult ei kavatse küll hakata edaspidi mõtlema, kas kombeks on pikk või lühike luuletus ja läbi milliste kanalite. Peaasi, et sihtgrupile, lastele,  korda lähevad ja neile midagi pakuvad. Ma arvan.  Aga jah. Nii tulid Vallikud ja said ebaõiglaselt endale selleaastase Söödi. Umbes taoline olukord valitseb vist ka järgmises Amanda videos (mulle eriti meeldib see mänguponidega koht, see on kuidagi mulle väga lähedane…)