1944. aasta septembris lahkusid Eesti rannaküladest ja sadamatest tuhanded inimesed vastu pagulaspõlvele, uskumata, et see kestab ligi pool sajandit, paljudele on aga lõplik. Ühte minekut on kirjeldanud luuletaja Kalju Lepik: "Taevas verise kuuga, Maad ligi maas on tähed. Kodumaa, karjeks avatud suuga sa lähed."  Asta Arn, tookord veel Raudsepp, oli 1944. aasta sügisel 20-aastane. Tema viimane mälupilt Eestist on sõna tõsises mõttes kuldne - õhtupäikese kiirtes  silmapiiri taha vajuv Kihnu rannariba.  Ta mäletab, et koha eest laevas tuli anda kulda kaaluga, kui palju täpselt, pole enam meeles. Kullassepast isa oli hiljuti surnud, aga perele jäänud varast piisas, et ema tütardega laeva võeti. Kui Sõrve poolsaar oli selja taha jäänud, sattus laev kõva sügistormi kätte. Neid päästis õigel ajal appi jõudnud Rootsi sõjalaev, mis põgenikud Gotlandil maale aitas.  Edasi läks kõik teistmoodi, kui Asta Raudsepp gümnaasiumitüdrukuna oli plaaninud. Aga nii oli enamikuga  tema põlvkonnakaaslastest, kelle elu Teine maailmasõda segi paiskas, jäid nad siis Eestisse või kadusid ülemeremaadesse.  Asta Raudsepast ei saanud arsti. Stockholmis hakkas ta keeli õppima, haigestus varsti ja jättis kooli pooleli, sest ei tahtnud kelleltki abi küsida. Rootsis kohtus ta oma tulevase mehe Harald Arniga ning noorpaar kolis mehe sünnilinna Berni. Jõukas ja turvaline Šveits oli sõjast vintsutatud Euroopas tookord kindlasti üks idüllilisemaid paiku, kuid see oli eestlannale ka uus ja  harjumatu kultuurikeskkond. Piinlikult korda sätitud pereelus peeti iseenesest mõistetavaks, et naine tööl ei käi, vaid hoolitseb kodu, mehe ja laste eest. Kogu maailma feministe on selline meesšovinism alati marru ajanud.  Asta Arn ei olnud feminist, aga linnas, kus ta kedagi ei tundnud ja mehe tööl olles pikaks päevaks üksi jäi, hakkas temagi protesteerima, kuni abikaasa järele andis ja oma noore naise tööle lubas. Asta Arn võeti haigekassasse ravikindlustuse kaarte välja kirjutama. Ilusa käekirja pärast,  nagu ta selgitab. Aegapidi jõudis eestlanna karjääriredelil edasi ning enne Genfi siirdumist oli tema ülesandeks kontrollida ravimeid, mida kindlustus välja maksis.  Genfis sündis Arnide perre poeg ning nüüd jäi naine juba vabatahtlikult koju. Ta tunnistab, et pole seda kunagi kahetsenud ega ennast elust kõrvale jäetuna tundnud. Tal on nüüd tore rahvusvaheline perekond: mees šveitslane, minia peruulanna, õemees rootslane, onutütar on ameeriklasega abielus ning kõige krooniks kaks eesti-šveitsi-peruu  verd lapselast. "Aga aktiivne elu väljaspool kodu algas alles siis, kui oleks olnud aeg mõelda rahulikule vanaduspõlvele," ütleb Asta Arn. Enne kui selle juurde jõuame, räägime veel Šveitsi eestlastest.  Kui palju teadsime meie siin kodumaal Šveitsi eestlastest?  Šveits ei ole Rootsi ega Kanada, kuhu asusid elama tuhanded kodumaalt lahkunud, kus asutati eesti koore ja tantsurühmi, avati eesti koole ja Eesti Maju, ilmusid eestikeelsed ajalehed ja anti välja raamatuid. Kogu Šveitsis, arvab Asta Arn,  oli kokku umbes seitsekümmend eestlast, Genfis praegu viis peret. Ainukesed teated kodumaast jõudsid sinna pagulaslehtede kaudu. Kodustega ei julgetud kontakti võtta, sest kardeti neile pahandusi kaela tuua, ja ka väliseestlastest elati suhteliselt eraldi.  Aga ka Šveitsis loodi Eesti Selts, mille tegevus on 1953. aastast hoolikal dokumenteeritud. Need materjalid peaksid kodu- maale jõudma, arvab Asta Arn. Kui kunagi hakatakse kirjutama eesti paguluse ajalugu, siis Šveitsi eestlaste lugu on kirjas nendes  Genfis peetud päevikutes.  Eesti Selts andis neli korda aastas välja lehte, milles oma ettevõtmiste kõrval refereeriti uudiseid peamiselt Teatajast ja Eesti Päevalehest. Koos tähistati alati vabariigi aastapäeva, jaanipäeva ja jõulusid. Jõuludeks sõideti Zürichisse, kus sel puhul pidas sealses soome kirikus kaasmaalastele jutluse eestlasest õpetaja. Viimasel ajal teeb seda härra Lieberg, kes ise elab Saksamaal. Vabariigi aastapäeva peeti aga kuni Karl Selteri surmani tema kodus Genfis. Endiselt Eesti  välisministrilt sai Asta Arn kingituseks Eesti riigilipu. Ühel demonstratsioonil 1956. aastal, kui Eestist põgenenud protesteerisid koos teistega N. Liidu vägivalla vastu Ungaris, pidas ajakirjandus seda Leedu lipuks, kord oli lipp välja laenatud ühele ÜRO üritusele. Sellega on manala teele saadetud ka kõik lahkunud. Lipp on praegugi hoiul Asta Arni käes.  Aastail 1988-1992, just siis, kui toimusid sündmused, mis viisid Eesti taasiseseisvumiseni, oli Eesti Seltsi esimees Asta Arn. 1980. aastate lõpust  hakkas ka Šveitsi jõudma kodueestlasi, kes kaasmaalastega suhelda julgesid. Esimene oli südamekirurg doktor Tiit Merel. "Aastakümnete järel oli ta meile nagu ilmutus, hüüdsime teda pühaks vaimuks. Erakordselt tore inimene," ütleb vanaproua.  1992. aastal nimetati Eesti aukonsuliks Genfis tuntud väliseesti tööstur Enn Vallak, kes kutsus Asta Arni endale abiks. Hea keeleoskuse pärast, nagu asjaosaline ise arvab. Oli vaja inimest, kes eesti keelt nii kõnes kui ka kirjas laitmatult valdaks. Algusaastatel  ei olnud Eestile jõukohane saata osavõtjaid kõigile Genfis toimuvatele rahvusvahelistele konverentsidele ja muudele üritustele, aga informatsiooni oli vaja. Üks esimesi, milles Asta Arn Enn Vallaku ülesandel osales, olid ÜRO Viinis toimuva inimõigusi käsitleva konverentsi ettevalmistavad istungid Genfis. Ta koostas ülevaate kõigist arutlusel olnud olulisematest küsimustest ja saatis Eestisse. Esimesel korral olid talle abiks USA delegaadid. Tuli käia ka teiste rahvusvaheliste organisatsioonide üritustel.  Kord imestasid tema kõrval istunud prantslased, kust võtavad eestlased ressurssi, et igale poole oma esindaja saata. Ta mäletab, et vastas siis kähku: "Mina olengi see ressurss."  Ressurssi, kui kasutada nüüdset moesõna, oli tõesti vaja. Eestlasi, kes harjutasid esimesi samme rahvusvahelises asjaajamises ja diplomaatias, tuli esialgu tihti käekõrval juhtida: lennujaamas vastu võtta, kellegi juurde koju majutada või hotelli viia, linna näidata, asjaajamises abistada, vahel ka rahaga toetada. Kokkuvõttes  oli see kõik eesti asja ajamine, mida Šveitsi eestlased vähestele jõududele vaatamata olid aastakümneid rahvusvaheliste konverentside linnas teinud.  Asta Arn on Eestit tutvustanud nii Šveitsi raadios kui ka televisioonis. Kui Šveits tunnustas Eesti iseseisvust, andis ta raadiole intervjuu ja - kuula ning imesta! - rääkis televisioonis isegi Eesti jalgpallimeeskonna külaskäigu puhul, sellest meeste mängust kaugel seisvale daamile teeb see praegu palju nalja.  1990. aastal tuli ta esimest korda  Eestisse. Esimene kord oli paras šokk. Tallinn tundus kulunud ja hall ning kauplustes avanes Lääne-Euroopast tulnuile uskumatu pilt. Pärnus ei leidnud ta kaua üles kodumaja Karusselli tänavas ja Ammende villa võluaeda, kus ta kunagi sõpradega mängis, polnud enam olemas. Praegu on ta rõõmus, et tuli tookord koos mehega. Tänu kodusele harimistööle tundvat Harald Arn Eestit paremini kui ükski teine šveitslane, nüüd oskab mees hinnata ka muutusi, mis kümne aasta jooksul on toimunud.  Kui palju teavad  šveitslased praegu Eestist? Võiksid muidugi rohkem teada. Asta Arni arvates on Eestit aidanud konkreetsemaks teha sportlased - Erki Nool, Kirsipuu, jalgpallurid. Ta ei pea auhinnalisi kohti spordi ainukeseks mõõdupuuks.  Ühest ei suuda Šveitsis elanud eestlanna aga üldse aru saada: miks laulupidude tulevik ja mõttekus on kodumaal küsimärgi alla pandud? Kui üks keskmiselt noor ja edukas pärast laulupidu arvas, et õlut on mõttekam juua kuskil varjulises kohas kui lauluväljakul palava päikese käes, siis on see moe  ja isikliku valiku probleem. Valiku teeb igaüks oma mätta otsast, mood on aga tänapäeva maailmas üsna nivelleeriv nähtus. Tema tuttavad šveitslased, kes laulupeol käisid, väitvat, et midagi niisugust pole nad kunagi kogenud. "Ma ise oleksin hea meelega suurest rõõmust tantsu löönud nagu vana indiaanlane," ütleb ta ja tuletab meelde presidendi sõnu, et laulupidu pole moe-, vaid südameasi.  Hiljuti kutsuti Asta Arn kohtuma Šveitsi ärinaistega. Sissejuhatuseks ütles kõneleja, et ei oska Eestit sõnadesse  mahutada, see on tunne. Seega siis südameasi. "Teil kõigil on olnud isakodu. Kui te sealt lahkute, võtate kaasa tunde, mis jääb teiega elu lõpuni. Minul on selline suhe mitte ainult isakodu, vaid terve Eestiga, kust ma kahekümneaastasena pidin lahkuma," ütles ta kuuekümnele jõukale ja väärikale daamile. Selle peale olevat saalist nagu säde läbi käinud ja vestlus väga elavaks muutunud. Edasi võis rääkida juba nii majandusest, ajaloost kui ka eesti muinasjuttudest.  Tänavu lootis ta ära käia Kihnus. Ma ei  tea, kas see tal õnnestus, ilmad olid vihmased. Kui ei, siis võtab Asta Arn Kihnu-reisi ette tuleval aastal, võib-olla koos mehega, sest tunde- ja südameasja tuleb lähedastega jagada.