Kõike seda tuleb arvestada ka muusikaõpetuse juures, millest oli juttu eile. Me ei tohi  lubada kooli kunstlikke meetodeid, kus teadvust piinatakse selliste vahenditega nagu hingamise reguleerimine jne., samal ajal kui hingamine peab tulema temaatilisest analüüsist. Laps peab õppima asjalikult kuulama meloodiate järjestust ja sellega kohanema. See peab olema ebateadlik protsess. See peab toimuma enesestmõistetavalt. Nagu öeldud, alles hilisemas eas, kus kõik mõjub lapsele vähem kahjustavalt, võivad muusikaõpetajad kasutada muid meloodiaid. Last tuleb aga õpetada lähtudes instinktiivsest ja  toetudes teema meloodilise elemendi muusikalisele analüüsile. Need eelpool nimetatud meetodid mõjuksid sama halvasti, kui ma näiteks joonistamisõpetuses õpetaksin käe asetust, selle asemel et õpetada joone tunnetamist, kui ma ütleksin, et akaatsia lehte saad sa ainult siis joonistada, kui sa harjud oma kätt asetama nii ja nii. See oleks analoogne neile meetoditele, mida praegu kasutatakse sageli muusikaõpetuses. Taoliste meetoditega ei saavutata midagi muud, kui inimese organismis hakatakse, lähtudes puhtast  materialistlikust seisukohast, nägema masinat, mida tuleb reguleerida, et ta teeks seda või teist asja õigesti. Lähtudes aga vaimsetest seisukohtadest, jõutakse kaudseid teid pidi hingeni ja lastakse organismil sellega ühineda, mida hing on õigesti tunnetanud.