Ehk segaduse külvamine. Ning segadus ehk teadmatus. Ja milline saaks olla hullem meeleseisund kui teadmatus? Koos sellega kaasneb kahtlus ja kahetsus. Kahtlus enese teos ning kahetsus, et sa selle teo tegid. Neutraalsusega on veel see keeruline lugu, et seda on pea võimatu positiivseks kallutada. See võib selleks ise muutuda, aga kunagi ei ole piisavalt aega ega kannatlikust selle ära oootamiseks, ning iga üritus ise seda kallutada toimib pöördvõrdeliselt. Aga  ainult ühte viisi - üritades positiivsust saavutada, saad alati negatiivsuse, pole olemas moodust kuidas negatiivselt toimides positiivsuse saad. Praegu olen ma võtnud selle seisaku, ootamise, lootes väga, et see toimib. Nüüd veidi üle aasta tagasi oli üks väga tormiline periood, siis ma ei ootanud. Positiivsust tagajades sain pika peale tasuks absoluutse ebasoosingu. Totaalne meele enesetapp. Aga ma olen nüüdseks õppinud. Ma loodan vähemalt, nagu näha, on mul valem olemas. Veidi valmistab pettumust see,  et teistele ei loe see midagi, aga mulle loeb. Mul on üks valem veel, seoses inimeste ja nende väärtustega. Sellega, mis nad mulle pakkuda saavad ja kui väärtuslikud nad selle läbi mulle on. Selle juures on pettumus suur. Ma ei oska seda oma valemit väljendada ja nii ei saavuta ma nende imetlust väärivate persoonide silmis eales sama hinnatuks, kuigi ma väga tahaks. Neutraalsuse juurde tagasi tulles. Kui ma veidi üle aasta tagasi üritasin seda kallutada, hakkasin asjade asemel inimesi hindama. Sest sel ajal  kui ma seda positiivsust tagaajasin, oli üks inimene, kes mind tagant utsitas, kindlasti teades, et ma saan lõpuks oma valusa õppetunni kätte, aga just seda mul vaja oligi. Nii õppetundi kui ka seda inimest.