Vanasti oli  mul kombeks kududa kapinurka kotti sokke, et neid sealt siis vajaduse korral ilmapeale laiali jagada. Kas siis said mu enda sünnipäevakülalised pisikese kingituse või oli vaja kottu välja mõnd pisikest asjakest jagada. Või küsis keegi, et kas on ja kas saab. Igatahes mõnus oli võtta. Nädalavahetusel avastasin aga, et varud on kokku kuivanud. Vennatütrrle veel leidsin paar paari, aga üldiselt kotipõhi paistab. Egas midagi, peab tekitama uued varud. Ent jah, nüüd vist juba kinnastest. Sokke pole minu käte  vahelt ammuilma enam tulnud, kui just mõned lastekad välja arvata. Ja nii ongi mul juba uued kindad varrastel. Ja järgmine idee ootab. See järgmine hoiab end hetkel veel veidi paisu takka kinni, ma tundun omale lihtsalt liiga ahvipärdik.  Susa Dalaselbud on aga nii ilusad ja mul on täpipealt samad lõngad kodus varudes olemas ja ootel. Näis siis kuis nimelt selle kiusatusega on. Sest mul on veel üks kiusatus laual. Kunagi kudusin need  Lumeroosid käpikuisse ja nood on jäänud minu lemmikkinnasteks senini. Siis oli mul aga tollest  Gotlandi kinnaste raamatust vaid paar koopiat.