Palju jõudu vajas ka Lõuna-Eesti kõrgustike kujundamine. Skandinaavia mandriliustikul oli radiaalsektoriaalne struktuur ning see jaotus eri kiirusega liikuvateks liustikuvooludeks ja jääkeelteks, mille vahele jäid jäälahkmealad (joonis 3). Viimaste koosmõjul vormusid liustikutekkelised kuhjelised saarkõrgustikud, millele on iseloomulik künklik  reljeef ja Kvaternaari setete suur paksus, suhteliselt suur absoluutkõrgus, selgelt piiritletavad kõrgustiku nõlvad, jääpaisjärveliste setetega kaetud lavajad pinnavormid veelahkmelistel aladel ning enamasti ka aluspõhjaline tuum. Nende kujunemises oli nii jääaluse kui ka jääsisese kuhjumise, samuti perifeerne ja irdjää etapp. Saarkõrgustike levikupiir kulgeb piki viimase jäätumise maksimumi aegset jääkilbi ja perifeerse jääkatte vahelist piiri. Nad moodustavad kolm põhja-lõunasihilist vööndit, mis kannavad  nimetusi Zemaitie - Kurzeme ja Zemaitie kõrgustik, Latgale - Otepää, Haanja, Vidzeme ja Latgale kõrgustik ning Bežanitsõ - Luga, Sudoma, Bežanitsõ ja Gorodoki kõrgustik.