See, et Tartus teinekord poeetide käest kolakat saab, on tegelikult tühiasi. Ja muud seksikiisud on ka toredad, isegi kui nad atakeerivad. Või nimelt eriti siis just.    Üks võimalus Budapestis aega arvestada on ühest Hangmási kontserdist järgmiseni. Hangmás nimelt on maailma parim bänd. Eile oli selline rahulik ja tõotas tulla väga hea. Ei ühtegi minu ihade objekti oma peenikese pruudiga silmapiiril, sees fröccsid  ja vahuvein. Ja uus klubi, kus polnudki varem käinud, Margiti silla Buda-poolses otsas. Seda kontserti olime me Heleniga oodanud kuu aega, sest täpselt niipalju oli eelmisest möödas.  Võib-olla see oleks pidanud hoiatama, et koht nägi kuidagi väga viks välja, ei tea. Võib-olla mõtlen ma sellele alles nüüd tagantjärele. Et kui su lemmibänd mängib klubis, mille peal on kreooli restoran, siis paranoia tunduks ikka väga kistud.  Algus oligi super, mu meelest parem kui eelmine kord kultikas (vt ka  märkust peenikeste pruutide kohta), aga kui umbes pooled lood olid tehtud, hakkas bändi vastu huvi tundma valges pintsakus juba väärikamas eas daam. Ebatervet huvi, ma ütleks. Ega ma ka alguses ei suutnud uskuda, et ta tõepoolest tahabki, et keeratagu vaiksemaks. Hangmás ei ole kassett-magnetofon. Aga just seda daam tahtis, paar korda kiibitses niisama edasi-tagasi, ent juba kolmandal korral oli tal peos masin, mis näitas detsibelle: kokku kaheksakümmend kaheksa. Näete, te mängite liiga kõvasti.  Hangmási  tüübid muidugi solvusid ja panid bändi lukku. Staarid lohutasid fänne ja fännid staare. Nii et kui keegi kunagi tahab Budapestis minna kohta nimega Menta terasz, vaikigu minu ees sellest kui haud. Sest selle inimesega ei räägi ma enam elu sees.  Ei tasu tulla minu ja minu Hangmási vahele.