Vaatleme asja Eesti seisukohast. Ka siin on allikateks, mis valgustavad valitsuse emigratsiooni viimise küsimust saadikute erakirjavahetus ja pärast sõda  ilmunud memuaarid. Mõte luua emigratsioonvalitsus polnud võõras ka Eesti poliitikutele ja diplomaatidele. Üheks kõige väljapaistvamaks isikuks kes nägi ette 1940. aasta juunikuu sündmusi oli endine riigivanem Jaan Tõnisson. Selleks, et valitsus saaks vajaduse korral jätkata võitlust väljaspool Eestit, nõudis ta korduvalt eraviisilistes jutuajamistes presidendilt inimeste ja raha riigist väljaviimist. Vastavate sammude astumist nõuti ka välisminister Piibult. Näiteks 1962. aastal kirjutas endine Eesti Rooma  saadik Johan Leppik Kaarel Robert Pustale et oli neli kuud enne inkorporeerimist kirjutatud memorandumis soovitanud välisminister Piibul kaaluda riigikassa evakueerimist, laevade koondamist kindlasse kohta, saatkonna majade ja varanduste kirjutamist saadikute nimele, inimeste väljasaatmist välisdelegatsiooni moodustamiseks, sellele memorandumile.  Lepiku jäeti tema soovitused tähele panemata. "Tallinnas nähti asja paremini!", oli Leppik sunnitud ühes erakirjas tõdema. Nüüd pärast sõda kritiseeris Leppik  teravalt Piipu ja valitsust: "Et üks Roosevelt Vene asjus toimib kurttõbisena, võib mõista, sest iga eurooplane teab, et ameeriklane välispoliitiliselt on alaealine, kui aga Eesti välisminister 1940. aasta suve algul Vene taktikat tõlgitseb sellisel viisil, peab meie kriitikast sentimentaalsus kaduma (ajalugu ei ole sentimentaalne). Märtreid on mitmeid sorti, igatahes on neid kahte laadi: teadlikke ja siis sarnaseid, kes pimedas komistavad kaevu" Leppiku arvates võis küll austada uppuva laeva kaptenit, kes  oli otsustanud laeva jääda. Selline ümberkäimine riigi ja rahva saatusega oli aga tema arvates lubamatu.