Nii leidis oma kuningakoja naudinguelu tülpimusest edasipääsu enda alanduses kord Buddha. Nii sündis ummikusse jõudnud hellenistliku kõrgkultuuri  maailmavalust kord algkristlus (vähemalt liikumisena) oma armastuslunastuse õpetusega. Ja nii ka oma entusiastlikus vabastusinnus surma ähvarduse alla jõudnud uue Euroopa elutunne leiab omale pääsmise samas kristluses ja ta müstilises surmaarmastuses ja armastussurmas - ning armastuselus. Sajandi vahetus (Schlegel'id, Novalis, Chateaubriand) meeliskleb veel enam esimeses, järgnev põlv, romantikute noo­rem generatsioon, aga harrastab ideaalina juba teadlikult enam viimast - armastuselu. Isegi end lõpuni läbi  põletand Byron, tema, kes andnud ro­mantilisele intensiteeditungile ta äärmisel kujul nii tabava võrdkuju, öeldes end tahtvat elada nagu maru ja pidades deliiriumi "parimaks pettuseks" (vrdl. Lenau, kes tahtis elada välguna - sama intensiivselt ja sama lühidalt), isegi tema otsib oma vananevale elule vähemalt näilist kuulsat ohvrisurma Kreeka vabaduse eest.