Mingil määral saavutasin selle seisundi ehk siis, kui töölt ära tulin lõpuks. Töö võib ikka inimese hulluks ajada küll. Teed kõik töö nimel ja jätad muu sellest teisejärgulisemaks, et: "Ah, küll ma kunagi ka nende asjadega  tegelen, aga hetkel on vaja tööd teha!" Ja nii need muud asjad üha enam ära mingisse ebamäärasesse tulevikku kolivadki ja valitsevaks ja kõikemääravaks teguriks elus saab töö, töö ja veelkord töö. Ja lõpuks hakkabki tunduma, et ega vist seda "kunagit" äkki üldse ei tulegi, sest tööd on nii palju ja selle lõppemist pole terve mu eluea jooksul ilmselt ette näha ... aga lihtsalt inertsist unistad ikka veel edasi, ise hoolega tööd rühmates ... Aga silmadest kaob sära ja lootusetus hiilib hinge - ja nii see  enesehaletsus salakavalalt ligi hiilibki. Töö ja vajalikuna tunduva raha ületähtsustamisest. Kuni ükskord vaevaga selga sirgu ajada üritades mõistad kurva lootusetusega, et TÕEPOOLEST pole enam mõtet unistada - sest tulevikku on juba liiga vähe alles jäänud.