Kuid pöördugem nüüd tagasi korporatiivse meedia, selle "reaalsust"-filtreeriva institutsiooni  juurde, mille ette nii paljud ameeriklased pärast pikka tööpäeva ja kojusõitu maanduvad. Mõttekas demokraatia nõuab ka inimeste vahelist kogukonnataju - tundmust, et iga üksiku inimese heaolu on positiivsel moel seotud üldise hüvega. Demokraatlik poliitiline kultuur ei saa juurduda ühiskonnas, mille liikmed on väljas lihtsalt selle peal, et teenida omaenda "kitsalt määratletud huvisid" (McChesney 1997, lk. 6). Rahvalik osalusdemokraatia on võimatu, kui inimestel ei ole arusaamist ühistest vajadustest,  solidaarsusest ja kohustusest. See ei saa õitseda ühiskonnas, kus inimesed on muudetud "eraldatud, apoliitilisteks indiviidideks" (tsiteeritud Lavigna 2002), nagu Ladina-Ameerika õpetlane Cathy Schneider kirjeldas Tšiili inimesi pärast USA poolt sponsoreeritud riigipööret, mille käigus kukutati marksist Salvador Allende demokraatlikult valitud valitsus ja mis toimus 11. septembril, 1973 (Ladina-Ameerika 9/11). Susan George tõdeb, et autoritaarse-neoliberaalse kultuuridoktriini valitsemise all, mida me võiksime  nimetada Tšiili 9/11 järgseks ajastuks [5], tuli elanikkond "õpetada uskuma, et me ei ole mitte kodanikud ega sotsiaalse koosluse liikmed, vaid eraldiseisvad, individuaalsed tarbijad. Me oleme täielikult vastutavad oma saatuse eest ja kui me langeme tee äärde maha ükskõik millisel põhjusel - haigus, töökoha kaotamine, õnnetusjuhtum, ebaõnnestumine, mis iganes - on see meie endi viga … Samuti ei ole meil mingit vastutust teiste inimeste ees. Solidaarsus on keelatud sõna. … See on neoliberaalse vaimsuse põhiolemus:  "Sa oled iseenda hooleks jäetud …"