Hommikutee joodud, ootas meid uus  kuru, sedakorda napilt alla 5000 m kõrge. Tee sinna kulges läbi  lumeskulptuuride kadalipu.  Päikesekiirte mõjul ei sula lumi ühtlaselt, vaid  tekitab sellised naljakad koonused. Eemalt paistsid need nagu väikesed lumised  kuused. Kurule jätsime viisaka teate, et oleme seal käinud.  Org, mis sealt järgnes, oli lai, nagu lennuväli. Erinevalt eelmisest, kasvas  siin rohi ja asi nägi välja rohkem preeria, kui Himaalaja moodi. Tugev  taganttuul (üllatus-üllatus!) ja kerge laskumine tegid sõidu nii mõnusaks, et  ma lihtsalt naersin sadulas. Vilistad ja sõidad ilma väntamata 30  km/h, nagu  oleks jalgrattal elektrimootor peal. Võib-olla tulevastel reisidel peakski  sellele tõsisemalt mõtlema.  Päeva lõpetuseks saime jälle väikse jõeforseerimise. Meid ikka õnnistab! Liivole  selline action muidugi meeldib, tal tuleb kohe filmimistuhin peale. Läbitud on  240 km. Oleme jõudnud poolelel maale, kuid raskemad kurud on alles ees. Lonely  Planet kirjeldas järgmise päeva tõusu, kui plahvatust spagetitehases, mis  tähendab hulka looklevaid sikk-sakke mööda  mäenõlva. Süüa keedame lõkkel, kuna  gaas hakkab otsa saama. Küttematerjaliga eriti laiata ei ole, okkalised põõsad  ja pabulad ajavad aga asja ära.  Öösel nägin huitavat und: Tallinna lennujaamas oli nimelt kuulsa Sai Baba  klaasist putka. See nägi välja nagu piirivalvurite oma, kuid uks käis selja  tagant nii tihedalt kinni, et olin kõhtupidi vastu letti surutud. Sai Baba  vaatas oma rahuliku naeratusega mulle klaasi tagant vastu ja ei öelnud esialgu  sõnagi. Hakkasin  kohmetunult rääkima, mis eluvaevad mind küll painavad, kuid ta  katkestas mind järsult ja ütles: "Sul pole mingeid muresid". Üritasin vaielda,  kuid ta ütles veelkord, vastuvaidlemist mitte võimaldava sisendusjõuga: "Sul  pole mingeid muresid". Seejärel jäi ta vait ja vaatas mulle sügavale silma.  Olin pisut segaduses, kuid kuna rohkem midagi öelda ka polnud, väljusin  putkast. Ukse taga tundsin korraga tohutut vabanemise tunnet, mis oli nii  võimas, et ärkasin selle peale üles. See  tunne ei ole mind tegelikult siiani  maha jätnud ja ma loodan, et ei jätagi. Kõik on tegelikult enda peas  kinni. Võib-olla see ongi mu selle reisi suur õppetund.