Paul ei jõudnud enam pilvi lugeda, need liikusid liiga kiiresti. Kaugemaid pilvi oleks saanud, aga seegi tundus mõttetu, sest täna ei olnud sugugi hästi aru saada, kus üks pilv lõpeb ja teine algab, nad jooksid teineteisele  tagant sisse, liitusid külge- ja nurkapidi, et mõne aja pärast jälle lahku lüüa ja sulandusid siin-seal ühtlasteks klompideks. Pealegi, mis üldse on pilv? Pilv on ju vesi, eks, lihtsalt teises olekus ja vesi on loendamatu. Vesi, vee, vett. Vesisid? Vesa? Paul ei olnud filoloog ja ta ei olnud kindel, kuidas on mitmuse osastav sõnast vesi. Ja ega olnudki vaja, sest need olid ju pilved. Vormilt pilv, sisult vesi, teoreetiliselt loendamatu, praktiliselt täiesti loendatav. Paul sirutas käe kaugemale välja. Ei,  muidugi ei saanud ta pilve haarata. Talle tundus, et sai, aga tegelikult ei saanud. Aga sel ei olnudki tähtsust. Pilved ei ole katsumiseks, need on vaatamiseks.