Mõelda vaid - kui aasta tagasi esimest korda neid mälestusi lugema asusin, lõin raamatu juba pärast  esimesi lehekülgi kinni, kuna kirjapandu tundus kuidagi igav, katkendlik ja mitte eriti kaasakiskuv. Nüüd, pärast aasta möödumist saan ma küll aru, miks ma lugemise katki jätsin, kuid samas tean ma nüüd, kui rumal see must oli. Asi oli selles, et Ariste alustas oma memuaaride kirjapanekut meenutustega õige varajasest lapsepõlvest, aga palju oleks nõuda, et keegi midagi põrutavalt seikluslikku ja põnevat oma esimese eluaasta kohta kirjutada oskaks. Kui ma aga tänavu raamatu uuesti kätte võtsin, lugesin selle  suure tuhinaga paari päevaga läbi, kusjuures kõik, kes mulle neil päevil ja nädalaid hiljemgi ette jäid, pidid kuulama, mida huvitavat ma siis nüüd akadeemik Ariste kohta teada sain. Lisaks sellele oli igat teist lõiku lugedes tahtmine lehekülje serva linnuke teha, et pärast oleks hea siin teistega toredaid seiku jagada, aga kuna see oleks tähendanud umbes 200 lehekülje ümbertippimist, loobusin sellest üsna pea.    1978. ja mõnel järgmisel aastal kirja pandud "Mälestused" katab perioodi Ariste  sünnist 1905. aastal Tartumaal Võtikvere vallas Rääbisel kuni ajani, mil ta Tartu Ülikoolis soome-ugri kateedri professori ametikohta täitis. Nende aastakümnete vahele jäävad nii õpingud külakoolis, Tallinnas ja Tartus kui ka karjääritegu Eesti Rahvaluule Arhiivis ja Tartu Ülikoolis (mida küll varjutas aastane vangistus 1945. ja 1946. aastal). Lisaks õnnestus Aristel tolle aja kohta märkimisväärselt palju mööda Euroopat reisida. Nagu arvata võib, pole tegemist selliste memuaaridega, mis keskenduks  noorpõlvekallimatele, punutud intriigidele või kaasaegsete tagarääkimisele. Selle asemel saab lugeja teada Ariste esperantoharrastusest, uurimisretkedest ja keelematerjali kogumisest kodu- ja välismaal, juutidest ja mustlastest, üliõpilaste harimisest nii auditooriumis kui ülikooli kohvikus ning loomulikult teadustööga kaasnenud rõõmudest ja piinadest.    Minu jaoks oli "Mälestustes" kõige huvitavam see, kuidas eri sündmuste kaudu avanes lugejale tõeliselt auahne ja sihikindel erudeeritud inimene, kes oli  samas aval, hoogne, natuke edev ja krutskeid täis. Ariste ei olnud tegeliku eluga kontakti kaotanud pessimistist kabinetiteadlane, vaid ta oli alati tihedas kontaktis tavaliste inimestega, vihjamata kunagi mingile seisuslikule erinevusele enda ja näiteks mõne külamammi või esmakursuslase vahel. Millegipärast tuli mulle lugedes tihti meelde Uku Masing, kelle olulisuses eesti kultuuriloos vaevalt keegi kahelda julgeb. Minu jaoks on Ariste ja Masing oma tähtsuselt ühte masti mehed, aga Aristet hindan ma kõrgemalt  tema elurõõmu pärast. Loomulikult polnud Ariste alati optimist - kuidas ta saanukski, istudes ideoloogilistel põhjustel vangis, nähes pealt mõne keele väljasuremist või inimeste kannatusi sõjapäevil. Lihtsalt nii lihtne oleks omaette mossitama jääda, tema seda aga ei teinud.    Järgnevalt mõni lõbus lõik, mille ma nüüd kogemata tagantjärele sirvides üles leidsin: