Tegelikult kogunesid inimesed Leipzigi Nikolai-kirikusse palvetama rahu  poole juba alates aastast 1982; iga aastaga kasvas avalikult vastupanuosutajate rühm. 1989. aasta sügiseks oli Nikolai-kirik muutunud kogu Saksa DV kodanike lootuse sümboliks. Linna vanima jumalakoja juurde kogunes esmaspäeviti kuni 100 000 inimest, kes nõudsid terroriaparaadi esindajate kohalolekust hoolimata valjuhäälselt Saksamaade ühinemist, demokraatiat, valimis- ja reisivabadust. Kuigi Stasi (Ida-Saksa julgeolekuministeerium) püüdis demonstratsioone brutaalse vägivalla ja vahistamislainega alla suruda,  pidid nemadki rahva jõu ees lõpuks kapituleeruma.  Sel saatuslikul suvel põgenesid ka tuhanded sotsialistlikes vennasmaades puhkust veetvad idasakslased kas üle Ungari piiri Austriasse või otsisid kaitset Saksamaa Liitvabariigi suursaatkondade territooriumidelt. Eriti suur arv lahkuda soovijaid kogunes Prahasse ja kuigi Lobkowitzi palees oldi juba alates 1974 harjutud sellega, et idast tulnud kaasmaalased avaldasid soovi Liitvabariiki minemiseks, siis 1989. aasta kevadtalvel hakkas põgenike arv  radikaalselt kasvama. 19. augustil elas diplomaatilises esinduses 120 DDR-i kodanikku ja iga päev lisandus nendele 20-50 inimest. Lõpuks oli saatkonnas nii palju inimesi, et ametlikult ei võidud kedagi enam vastu võtta.  Sellest ei lasknud aga Honeckeri-riigile selja pööranud idasakslased end heidutada, vaid ronisid julgelt otse Tšehhi korravalvurite nina all üle saatkonna kõrge aia. Diplomaatiline esindus oli põgenike poolt ümber piiratud. Nüüd oli poliitika sunnitud reageerima. Kõnelusi tollase NL liidri  Mihhail Gobratšoviga, kus arutati Vene-Saksa olukorda, juhtis Hans-Dietrich Genscher. 30. septembri hilisõhtul võis Liitvabariigi välisminister edastada Lobkowitz-palee rõdult 17 000 põgenikule teate, et neile on antud luba lahkuda Saksa DV-st. See uudis võeti tormilise juubeldamisega vastu.