Puškini jaoks ei ole voodi mitte ainult armas harjumus, vaid tema vaimsusele enim vastav loominguline keskkond, tema stiili ja meetodi töötuba. Sel ajal kui teised ronisid mõõda üleva traditsiooni astmeid pjedestaalile ja riietusid sule külge klammerdudes mõttes mundrisse või toogasse, langes Puškin pikemalt mõtlemata voodile ja seal, "kesk meeldivat unustust, naaldudes peaga padjale", "veidi unisest peast" visandas midagi, mis ei väärinud  tähelepanu ja ei nõudnud vaeva. Nii kujunes välja maneer, mis vapustas mõtte ja sõna kergusega, ja nii saabus meie kirjanduses veel nägemata sõnavabadus.