Üsna julge diagnoos inimeselt, kelle minuga kokku puututud aeg piirdub kokku arvutatult healjuhul tunni-paariga. Aga see selleks. Sisust. Pean ennast metsikult intelligentseks? Tegelikult mitte, piirdun parem arvamusega, et mis erinevate joonte tõmbamisse puutub, siis saan vahel hakkama küll, kui tarvis. Vahel ei saa ka. Juhiõpikuid loen ikka aegajalt. Turunduse ja õiguse omi ka. Üsna paljusid  teisi samuti. Ausalt, neist esimestest on kõige vähem abi olnud. Teooriast ilma praktikata on üldse väga vähe kasu. Hetkel, ausalt, ei juhi mitte kuskil mitte midagi. Lähiajal ei ole kavas ka sellisesse rolli sattuda. Mis kriteeriumitest ma lähtun kui inimese alaväärsete kasti paigutan (jah, mul on see kast kuskil olemas)? Üldiselt satuvad sinna inimesed, kes a) annavad liiga lihtsalt alla; b) teadlikult keelduvad õppimast ja edasi arenemast. Kõikidel ülejäänutel on veel lootust. Mis teha, mõnda keskkonda  satub teatud sorti inimesi rohkem kui mõnda teise ja paratamatult seal, kus ühesugused ees, tuleb samasuguseid juurde. Nõiaring. Ideaalset mudelit mul ei ole kusjuures, õnneks, aga inimesi kes ennast lihtsalt "alluvaks" klassifitseerida lasevad, tegelikult väga ei kannata. Jobudeks ja mittejobudeks ei jaga. Minu jaotus on pigem skaalal, inimesed kes teevad vs inimesed kes on. Varasemas nooruses, hellitatud, sry, kohe kindlasti mitte. Tappa on ka omajagu saadud. Läbirääkimised on elustiil aga selleks on tarvis  kedagi kes on huvitatud ja võimeline sinuga läbi rääkima. Ning ka läbirääkimistel võidab see, kelle argument või argumendi esitus on oponendi omast tugevam. Jah, olukorras kui sa oled veendunud, et sinul on õigus (mis sest, et ka oponent samas on veendunud) ongi tähtis, et sinu sõna jääks peale. Senikaua kuni keegi veenab sind vastupidises, ei saagu teist seisukohta olla. Kurb on muidugi kui oponent ei oska kasutada enamasti talle jäetavat taganemisruumi. Seejuures, kui oponeeriv arvamus on veenvamalt  argumenteeritud kui minu oma, ei ole minul absoluutselt mitte mingit probleemi sellega kaasa minna. Mis puutub siin kontekstis armastuse vajadusse/lootusesse/ootusesse, siis kohe kindlasti ei oota põhjendamatut armastust ei siis kui inimesi halvasti kohtlen aga ekstraboonusena, ausalt, ei oota seda kindlasti ka mitte siis kui inimesi hästi kohelda, vahet pole kas põhjusega või põhjuseta. Elu on õpetanud vastupidist. Erinevad inimesed teevad asju erinevatel põhjustel ja enamasti pole sellel armastusega midagi  pistmist. Ratsionaalsust võiks oluliselt rohkem olla. Mis nüüd puutub naeratusse, siis vabandust, ma üritan vähem naeratada. Raskolnikovist ka. Raskolnikovil oli Napoleoni kompleks, millest tuleneb ilmselt mõttekäik, et tema on ajaloo suurkuju, domineeriv teiste üle ning suurkujudel on lubatud reegleid rikkuda ja vajadusel ka muuta. Miks ei või suurkuju tavalist matsi auku ajada kui enda seisukohast vaadates teeb ta sellega ühiskonnale hoopis teene? jne. Mina võin küll suurkuju staatusest unistada ent ei loo  mingeid illusioone nagu see oleks kindel, juba saavutatud või lähitulevikus. Mul on küll krooniline tähelepanuvajadus, ent kui tähelepanu on saavutatud, siis ma südamest jälestan seda. Kõikvõimalike reeglite ja tavade juures, aga paneb Verner sedavõrd võssa, et sealt ei leia teda ka parim võsareporter. Minu ebapopulaarsuse suur osa tulebki seisukohast, et reeglid on reeglid ja need on täitmiseks kõigile, ka minule endale. Keskkond milles ma viimased poolteist aastat veetnud olen aga on veendunud  vastupidises, reeglid on olemas aga neid on alati enda huvides võimalik ignoreerida. Vahet pole siin kusjuures, kas rääkida näiteks noorteorganisatsioonist või erakonnast. Ebapopulaarsus selles osas on elustiil, paratamatus, ei kurda.