Nii läks rahulik kristianiseerimistöö liivlaste juures vahest peale mõne erandi nurja. Kuigi seda alguses vähemalt salliti, muutus vahekord selle vastu hiljemini vaenuliseks. Aga nurjamineku põhjus ei seisnud muidugi mitte ainult eelpool mainit vastuvoolus, vaid selles, et kristlik õpetus oma armastuse, lunastuse, õndsuse, absoluutse hea ja kurja mõistetega oli liivlaste rahvahulkade senise praktilise  usundi käsitusist nii palju lahkuminev ja kõrgem, et sellest aru ei saadud, et selle järgi tolleaegse rahva arenemisastme juures ei tuntud laie­malt tarvet. Vastutulek oleks muidugi olnud teine, kui rahvas oleks olnud kõrgemale arenend, kui sel või mõnel muul põhjusel vana usund enam poleks pakkunud rahuldust, kui see oleks juba nii ütelda olnud lagunemas. Seda me aga ei näe liivlaste juures, vaid rahva usund paistab siin veel olevat täies jõus. Sama ja vist veel suu­rema õigusega võime öelda eestlastest, kuigi  meie teated neist vähe­seist rahuliku misjonitöö katseist mis nende juures tehti, on enam kui puudulikud. Siiski nii palju kui neid teateid olemas, näitavad nad, et eestlaste juures algusest peale vist mingit vastutulelikkust saksa preestreile polnud, vaid et neid otsekohe vaenusteti. Vist hin­nati siin kristlikku õpetust ja preestreid veel vähem kui liivlaste juures. Seevastu teame lätlasist, et nad ise palusid sakslasi neid ristida, sest nad lootsid ja said seeläbi abi oma naabrite, eestlasteja liivlaste  vastu, kelt nad seni olid kannatanud palju ülekohut, nagu ütleb Läti Hendrik.