MTÜ Ühendus R.A.A.A.M. lavastus "Jõud"    Uku Uusbergi autorilavastus "Jõud" puudutab iga vaatajat erineval vastuvõtutasandil. Ent  ühesuguse siiruse ja avatusega.  Iga inimene jõuab oma elus punkti, kus teod ja tegemata jätmised kuhjuvad turjale olemise talumatuks raskuseks ja kõige õigem tundub ära kaduda. Herbert Aab kaobki ära. Kaob Jänedale, isatalu ja iseennast otsima. Kauboikaabu pähe surutud ja revolver vööl. Saatjaks kentsakad lööklaulud ja õõvastavalt elutruu raadio saatejuhtide sisutu mögin. Nii algab Uku Uusbergi muusikaline müsteerium "Jõud".  Uku Uusbergi autoriteatriga seostatud mõistele "uus-siirus" lisandub lavastuses  "Jõud" üksjagu müstikat, segasust ja süngust. Moodustub kummaline kooslus, selge ja arusaadava sõnumi ümber kerkib keeruline ja esmapilgul lahtikodeerimatu märgisüsteem, mis avaneb alles ajapikku. Kas lõplikult või lõputult.  Ehkki peakangelane Herbert Aab on eneseotsingutesse uppunud menukirjanik, ei teki hetkekski tahtmist tegelaskujule me kirjandusringkonnist prototüüpi otsida. Niivõrd üldinimlik on see kuju Uku Uusbergi kirjutatu ja Ivo Uukkivi mängituna. Loova mehe hingevaevad on raskusteta  teisendatavad igaühele. Et Looja on Herberti loovaks loonud, on küll tähtis, kuid samavõrra kui Herbert Aabis on loovust vististi igaühes. Lihtsalt kõik ei mõista seda kasutada. Elus, kirjanduses ja teatrisaalis. Uusbergi lavastus suudab loodetavasti anda loomisjõudu.  Nukker Maarjamaa kauboi Herbert Aab vaatab nukrate põhjatute silmadega saali ja räägib endast. Räägib oma lapsepõlvest, sisekahtlustest, painetest. Uukkivi meistritasemel mäng on lavastuse kandetala. Ilmselt oleneb suuresti vaataja  istekohast, mil määral ta Herbert Aabi hingeseisundist puudutet saab, kuidas seda koormat jagada mõistab. Äärmistes vaatepunktides võib Uukkivi rolli ja seeläbi kogu lavastuse mõjust ilma jääda.  Herbert Aabi ümbritsevad laval erinevad jõud, kes on hulga noorte meeste kehastada. Et iga jõudu näitlejaga kokku viia, peaks vist terve tüki vältel kavalehte jälgima, selleks intensiivselt kulgev lavalugu võimalust ei anna. Nii jääbki esimese vaatamisega paljugi aimatavaks ja peitu, edaspidiseks avastamiseks.  Tänelepanuväärseimad vennikesed jõudude seas on Juht ehk Herberti Aju (Argo Aadli) ja Sõber ehk Herberti Süda (Alo Kõrve). Tandem toimib kui õlitatult, üksteise tegudele ja sõnadele reageeritakse kärmelt, vastuolud mängitakse välja nappide vahenditega. Inimene, kel nii säravad aju ja süda, peab tõesti heas vormis olema! Kui aju ja süda teineteist emmata suudavad, sünnib ülim harmoonia. "Pea vahetuses" kutsus Uusberg üles päid vahetama ja oma peaga teise südant embama, seekord toimub sarnane embamine ühe  inimese siseilmas.  Teiste meeste rolliks on Herbert Aabi hingevalusid seirata. Suhtumised on välja mängitud täpseina, kooris on mitmeid aktiivseid jälgijaid: iroonilisi, sõbralikke, kahtlevaid, kaastundlikke ... Esiplaanile tõuseb nelik Mait Joorits, Lauri Kaldoja, Mikk Jürjens ja Ott Kartau. Kõik neli loovad täpsed tüübid, vaimukad rollijoonised, kuigi Jooritsa ja Jürjensi osatäitmistest kumab hetkiti häirivalt läbi nende eelmisi rolle.  Võimsana mõjub identiteedikriisi paotav kujund: iga eestlase  sees elab inglane, Herbert Aabis Louie Digman. Muusik Louie Digman, kes omanimelist tegelaskuju kehastab, siseneb lavailma, määrates sundimatu muhedusega ära lavastuse laadi. Kahju vaid, et ta tüki jooksul tagasi ei tulnud, Digmani-Aabi dialoog oli viimistletud, sisukas, paljutõotav lavahetk. Võib-olla saab kujund lõpuni avatud mõnes järgmises Uusbergi lavastuses?  Taaskord saab kinnitust muusika võimsus: Pärt Uusbergi laulud Karl Ristikivi, Ernst Enno ja Juhan Liiva sõnadele on tõeliselt hingekriipivad.  Lavastaja usaldab muusikat, aga eriti poeesiat ja nende koosmõjus sündivaid sõnumeid.  Tuleb tõdeda, et ei teksti ega lavastusena pole Uusbergi "Jõud" nõnda tugeva mõjuga kui "Pea vahetus", mõtlemapanev küll. Laval on hetki, mil lugu trambib ühe koha peal paigal, ei arene jõudsalt edasi, vaid sumbub jõuetusse. See võib olla küll taotlus andmaks edasi Herbert Aabi segast hingeseisu, millest pääsemine pole põrmugi kerge, ent paraku ei hakanud korduste süsteem ja valitud müsteeriumilaad vähemasti  esietendusel päriselt tööle.  Sellest hoolimata kannavad tekst ja lavastus harvanähtava sõnumiselgusega edasi olulisi väärtushinnanguid. Uusbergi lavastustest kumab positiivsust, usku inimestesse ja elusse. See on oluline. Samas võib siirus esmakohtumisel mõjuda ehmatava ja hirmutavana, võõristust tekitavana. Aga kui see vastu võtta ja ligi lasta, pääseb "Jõu" maailma sisse.  Paeluvalt sekkusid esietendusse loodusjõud. Liginev äike lisas Herbert Aabi loole pinget, väljas puhkenud maru võimendas  keerukamaid hetki. Tõsi, kui torm mängupaiga katusest tüki enesega kaasa viis, ei suutnud näitlejad mõnd aega publiku tähelepanu endil hoida, seega kadusid mõnedki tähtsad hetked. Teiseks vaatuseks, kui Herbert Aab eneseleidmiseteel kohalejõudmiseni jõudma hakkas, vaibus ka äike, puhkedes vaid paaril viivul, kui Aab end taas "kaotama" hakkas.  Ülitähenduslikuks võimendus ka lavastaja Uku Uusbergi sekkumine lavastusse äikesehetkel. Uusberg proovis etendust peatada, ent peaosatäitja Uukkivi andis talle mõista, et  mängib edasi, ja saatis lavastaja minema. Ka Herbert Aab ei suutnud loojana oma loodut ohjes hoida, nõnda ei olnud see võimalik enam ka Herbert Aabi loojal. Ring sulgub.  Sügavalt eneseotsinguisse kaevunud ja mõnegi olulise asja üles leidnud Herbert Aab vinnatakse viimaks kaevust välja. Kaabu ja revolver jäävad maha. Päralejõudmine võimaldab maskidest loobuda. Ja see on tõesti suur jõud.    See kirjatükk ilmus toimetatud ja tihendatud kujul 14. augustil Virumaa Teatajas. http://www.virumaateataja.ee/?id=299682    Vaata ka: http://raaam.ee/index.php?lang=est&main_id=182 ja http://pullitalliteater.ee/