Ei taha siin vaielda pikemalt nende enamasti vaid lihtsalt naiivdemagoogiliste väidete vastu (mis ju ehk vahel kasulikud kui võitlusabinõud, kui paradokslik-äärmuslikud meeleavaldusplakatid). Tuletaksime meelde vaid üht, et ka siis, kui nende plakaatide  tar­vitus ehk ongi kasulik vahel mingi "puht-proletariaadi" juures, kes omas allasurutuses muust midagi lihtsalt ei või, ei taha ega jaksagi teada (?) kui oma klassivõitlusest, siis vaevalt ometi nii siin maal, kus sotsialistlikaatestik võib saada enam mõjuvaks või isegi juhtivaks teguriks ainult siis, kui teda toetavad kõik eel­pool mainitud kehvemad kihid, kes mitte või õige vähesel määral kasutavad võõrast tööjõudu. Need enamasti oma psüühelt "väikekodanlikud" kihid (s. o. siis peale mõnekümnetuhandelise  suurtöös­tuste proletariaadi, kes nii kui nii enamasti kommunistlik), ei oota ,,paradiisi teostumist" peatse üleilmse sotsiaalrevolutsiooni läbi, kus korraga võiks üle võtta kusagil ammu loodud suured valmis väär­tuste hulgad, vaid tahes-tahtmata on sunnitud jääma üldiselt olevaisse olukordadesse, üksik-algatuslikku töhe. Ja selles igapäevases tööelus (mida nad ei saa võtta ainult möödaminevana "orjapõlvena", kus ,,mida halvem seda parem", kuna see seda ennem revo­lutsioonile kihutaks) nad vajavad eriti ka  neid ülalhoidvaid ning tõst­vaid vaimseid jõude nagu seesmist toitu ja energia andjat. Ja siin võib näha küllaltki selgelt, kuivõrd vaevalist ja pinevat tahte­pingutust nõuab iga nii vajalise sotsiaaleetilise nõude, aususe ja so­lidaarsuse, töökuse ja õigluse, headuse ja kirgasmeelsuse sisseharjutus ja ülalhoidmine ega tule sugugi nii iseendast. Ja siin näeb, kuidas siiski pole mingit põhierivust kodanliku ja sotsialistliku eetika vahel, vaid viimane on (s. o. vähemalt peaks olema) ainult esimese nõuete,  üldinimlikkude ühiskonnanõuete järjekindlam ja laiemalt arvestav edasiarendus.