"Baas 211"....43    Kogu Kuningaanna Maudi maa sadade kilomeetrite pikkuse ranniku läbiuurimine oleks võtnud tohutu aja.  Aeg- ajalt mõned meeskonnaliikmed sukeldusid, uurisid kohalikku, küllaltki vaest taime- ja loomariiki. See ei võtnud eriti palju aega. Seetõttu tehnika viimase sõna järgi täistopitud "Calypso" ei peatunud kuskil pikemalt.  Cousteau otsis midagi, mis oli tarvilik Prantsuse luurele, mahajäetud ( nagu ta arvas ) Teise Maailmasõja aegset Sakslaste  baasi.    1973 aasta detsembri lõpus avastas ekspeditsioon huvitava anomaalia: rannakaljude alt voolas merre lai hoovus soojema veega.  Seda loodusimet tuli uurida.  Cousteau pakkus, et kaljude all asuvad soojavee allikad...  See versioon sai kinnitust ja osutus, et see vesi oli veel palju magedam kui meres.    Järgmisel päeval sooritas esimesed akvalangistid sukeldumise. Võideldes tugeva vastuvooluga, ujusid nad rannakaljude alla umbes kakssada meetrit. Seejärel hoovus  nõrgenes.  Peale seda hakkas nende peade kohal olev "kaljukatus" kerkima.  Sukeldujad tõusid pinnale.  Nad said kohe aru, et asuvad hiigelsuures koopas.  Nende emotsioonid olid Andre kinnitusel kirjeldamatud. Prantslased tundsid end, nagu ümbritseks neid tohutu looduslik tempel.  Küllap tundsid nii ka Saksa allveelaevade meeskonnad tungides samalaadsse koopasse, sadu kilomeetreid läänes.    Jättes natukeseks kõrvale baasi otsigud, otsustas Cousteau koobast uurida.  See oli  tõeliselt tohutu ja ilus: kõrged võlvlaed, rippuvad suured stalaktiidid...  Koopa seinad sätendasid prožektorite valguses, nagu oleksid nad briljantidega üle puistatud...  Suur maa- alune järv ei küündinud koopa seinteni vaid selle servad moodustasid kuldse liivaranna.  Kui koristada peakohalt mägi, saaks siia esmaklassilise kuurordi, naljatasid akvalangistid omavahel.    Järves polnud eriti midagi uurida.  Mingit taimestikku ega loomastikku ei paistnud olevat.  See- eest  avastasid nad kaldal midagi.  Te arvasite ilmselt juba ära.    Jah, just nimelt obeliskid, kaetud ruunikirja meenutavate märkidega.  Kui nägime esmakordselt, neid algul ühe kalju varju jäänud objekte, tabas meid tõeline šokk - jutustas Andre.  Paljud hakkasid tahtmatult ringi vaatama, inimestel tekkis tunne, nagu jälgiks neid keegi nähtamatute silmadega.  Ümberringi valitsev vaikus muutus kurjakuulutavaks. Kõik vaikisid, niivõrd tugev oli ühine šokk.  Tõepoolest, kes võis  arvata, et teadaolevalt elutul kontinendil võivad leiduda jälgi iidsest tsivilisatsioonist.    Muide, varsti hakkas keegi tõsiselt kahtlema selles tsivilisatsiooni iidsuses. Kuigi kirja ei osanud lugeda keegi, arvasid mõned meeskonna liikmed, et see võis olla täiesti kaasaegne salakiri, paigaldatud siia mingite tundmatute müstikute poolt.  Aga kuidas said need müstikud siia koopasse?  Võib- olla on see kuidagi seotud otsitava baasiga?    Koopasse õnnestus tuua metalliotsija.  Nagu aparaat sisse lülitati, näitas see järve põhjas olevat suurt metalleset. Akvalangistid püüdsid sukelduda võimalikult sügavale, kuid tulutult.  Looduslik vastuhoovus oli liiga tugev. Liikuv vesi oli põhjapoolt segunenud liivaga ja osutus täiesti läbipaistmatuks.  Kusjuures pinnalähendalt oli järve pind vaikne ja vesi kristallselge.    Sellega anomaalia veel ei lõppenud. Uurijad pöörasid tähelepanu faktile, et järve pind vahetevahel lainetas. Mis seda esile kutsuda võiks, ei suutnud nad  välja mõelda.  Kuid kõik see oli "kukepea" võrreldes sellega, mis tuli meeskonnal üle elada ühel 1974 aasta esimesel jaanuaripäeval.  Järv hakkas ootamatult seestpoolt helendama! Seejuures intensiivsus ja värv koguaeg muutusid: helesinisest kuni lillani, siis jälle tuhmroheliseks....    Jälgiseme seda kõike mingi seletamatu õudusega, jutustas Andre.  Kõigil oli tunne, et puutume kokku, mingi meie jaoks liiga suure ja hoomamatuga. Tundsime ennast justkui tolmukübemed igavikus.  Helenduse põhjust ei suutnud seletada isegi kogenud polaaruurijad, nad polnud kunagi midagi sarnast kohanud.  Vaadates järvevette, eristasid mõned seal tumedaid, eriskummalise kujuga varje.  Kui sellel hetkel oleks veest välja tõusnud mingi iidne jumalus, arvan, Prantslased poleks peale seda kõike põrmugi imestanud.    Mõne aja pärast sai värvidemäng siiski läbi. Toibununa, tegi Cousteau ettepaneku jätkata koopa uurimist. Vette astusid kõik väikese hirmuvärinaga, oli tunne nagu kõnniksid  nad seljas magaval draakonil...    Koobastiku sügavuses avastasid uurijad skulptuuri.  Õigemini, algul nägi keegi kahte imelikku punast punkti ja suunas sellel lambi.  Kivikuju oli sedalaadi, mis sisendas hirmu igale lähenejale.  Hüppevalmis kiskja, ei panter ega lõvi. Seljal olid suured teravate küüntega laialilaotatud tiivad. Lõuad oli paotatud, paistsid pikad peenikesed kihvad. Näol oli õudusttekitav grimass, segu vihast ja hullumeelsusest.  Ja mis kõige veidram, silmade  asemel olid kujul kaks punast kivi.  Need helendasid pimeduses, ilma mingi nähtava põhjuseta.    Cousteau käskis ühe obeliski ja ühe kuju toimetada laevale. Paraku teostada seda ei õnnestunud. Postamendid, millel seisid skulptuurid, osutusid liiga tugevateks. Nende käsutuses olevad tööriistad oli nende vastu võimetud. Obeliski ja kuju pildistati põhjalikult, igast küljest.  Alles hiljem märgati, et kuju tagant seinast suundus kaljusse tunnel.    Kas see mitte teile midagi ei  meenuta, kallis lugeja?  Andrel ei tekkinud siis muidugi mingeid assosatsioone seoses kuju ja tunneliga.  Mulle, kui kuulasin seda jutustust, meenus kohe "neetud šaht" ja "Valhalla" koobas.  Aimasin juba, mis hakkab juhtuma....    Valiti välja neli meest. Nad varustati pika nööriga ja saadeti tunnelit mööda teele. Akvalangistide ja julgete koopauurijate vahel on paljugi ühist, seepärast ei osanud nende saatuse pärast muretseda keegi.  Rahutuks hakkasid kõik muutuma alles mõnda aega  hiljem, kui nöör jäi paigale ning tunnelist kuuldus kauge karjatuse kaja.    Andre jutustas edasi:    Ma olin nende keskel, kes läksid esimese grupi jälgedes. Tunnel, mida mööda me liikusime, kord laskus, kord laienes...Osadel lõikudel võis käia kõrvuti, vahel tuli liikuda ühekaupa ja tugevalt kummargil. Kõndisime ärevuse tõttu kiiresti.  Tahtsime rutem teada, mis oli juhtunud meie kaaslastega, lootes, et ehk ikka kõik on tegelikult korras.    Olime astunud oma kolm  kilomeetrit, kui eesliikuv Louis jäi seisma ja karjatas.  Tardusime ootuses.  Lambivalgel paistis pimedusest seinanajal lebava surnud Pauli kahvatu nägu.  Annaks jumal, et ma ei peaks elus rohkem nägema sellist hirmugrimassi!  Ülejäänud kolme salgaliikme laibad lebasid läheduses.  Me kartsime endale isegi ette kujutada, mis võis neid niimoodi hirmutada.  Lõppude lõpuks oli see ka juba vähetähtis.  Tahtsime nende kehad sellest kohutavast kohast kaasa võtta.    Proovisime kergitada Pauli keha.....see hakkas meie kätevahel pudenema, justkui oleks lebanud siin iidsest ajast. Samaaegselt kostus tunnelist sügavusest mingi halvaendeline heli. Vahetasime omavahel pilgud, ning pöördusime kiiresti tagasi.  Mina liikusid eelviimasena, kuuldes oma kuklas Louisi rasket hingamist. Peale justkui igaviku möödumist jõudsime käigust välja.  Kergendustunne oli ilmselt nagu Dantel, kes oli tagasi pääsenud põrgust.  Pöördusin ümber.  Minu seljataga ei olnud kedagi. Olin  olnud viimane.  Louis oli kadunud...    Kaotanud imelikel asjaoludel viis kaaslast, ei riskinud Cousteau käiku rohkem inimesi saata.  Kapten ise ütles, et nende käsutuses olev tehnika on tundmatu jõuga toimetulemiseks ebapiisav.    Mõne päeva pärast lahkusid akvalangistid koopast.  "Calypso" suundus piki rannikut edasi.    Täitamata oli peaeesmärk: leida salajane baas.    ( järgneb )