Paljud psühholoogia teoreetikud oleksid temaga nõus, et indiviidi sisemiselt mina teistest absoluutselt eraldamine viib ummikteele. Selline eraldamise püüe toimub nii indiviidi varajases arengus kui ka klassikalises teaduses. Keller usub, et eraldumise tähtsustamine on läinud juba liiga kaugele. See pärsib kasvu ja taju, samuti õiget enesehinnangut ning võimet armastada teist inimest. Selline sõltumatus vajab pidevat kontrolli. Ta sisaldab endas jätkuvat hirmu ja ängi  autonoomiat kaotada. Sellega pöördub taoline autonoomsus enese vastu. Ta näitab pigem vastuseisu teiste tahtele kui enese tahte jõudu. Ego piiride haavatavust. Taoline kaitstav autonoomia on Kelleri arvates ebapüsiv ja ajutine lahendus. Keller tsiteerib siin Shapiro't: Aktiivset enesemääratlust ei näita jäikus, vaid paindlikkus. Lisaks näitab just paindlikkus, mitte jäikus, tõeliselt objektiivset suhtumist maailma." Siiski ei nõustu Keller Shapiro nägemusega täielikult, pidades seda liiga jämedakoeliseks.  Kelleri arvates on väga oluline lisaks veel eristada erinevaid kontrolli tüüpe. Inimesi, kelle jaoks kontroll tähendab reguleerimist ja ohjeldamist, tuleks eristada nendest, kelle puhul see omandab otseselt allutamise ning hävitamise agressiivse tähenduse. Nihet kontrollilt allutamisele ei saa mõista ainuüksi autonoomsuse ning mina ja teiste vahelise piiri tõmbamise kaudu - pigem on selle nihke peamine tekkepõhjus autonoomsuse psühholoogilises ühtesulamises välise autoriteediga". ... mehe ja naise  määratlemine kultuuris otseste vastanditena, millest esimene eeldab erinevust ja teine sarnasust, töötab vastu mõlema soo dünaamilise autonoomsuse arengule".