Sõitsin oma punasest roosaks pleekinud Toyotaga mööda Piibe maanteed. Ilm oli ilus. Õhk oli täis soojust, värve ja just õitsemist alustanud õite lõhnu ja värelusi. Niipaljukest- kuipaljukest neid läbi auto plekise ventilatsiooni läbi mahtus. Oli tõeliselt suvene päev. Esimene sel aastal. Eelnenud soojad päevad olid veel kevade jagu. Nüüd aga oli suvi, minusugusele soojalembesele just kõige ilusam päev. Kõik oli ilus.  Ilm, päike ja see et sõitsin puhkama. Sõitsin üksi, jee... Ah et miks ma naist kaasa ei võtnud. No vaadake. Ma ju töötan kodus. Naine on ka kodune. Nii me oleme seal ninapidi koos ja kulutame teineteise õhku. Tund tunni kõrval, päevast päeva ja aastast aastasse. Inimene peab vahest üksi ka olema. Eriti veel selline inimene kui mina. No ja naisele kulub ka ära veidi vabadust minust. He- hee. Niiet ... kujutate ette mis tunne mind valdas. Imeline. Olin just auto tuuleklaasi klaasipuhastajaga puhtaks pesnud.  Vaade oli esmaklassiline.     Järsku, viuuu, vops, potsatas üks putukas tuuleklaasile laiaks, jättes selle puhtale pinnale inetu pläraka. Püüdsin plekki klaasipesuri ja kojameestega maha saada, aga ta sinder ei tulnud.       See plekk kuidagi häiris. Oli ju kõik olnud nii ilus ja puhas ja nüüd korraga selline plekk. Mõtlesin isegi kinni pidada ja putuka jäänused lapiga pühkimise teel eemaldada. Aga nagu tundus see kuidagi tobe teha. Sõitsin siis niisama edasi. Plekk aga häiris ja endine vaimustunud seisund ei  olnud enam täielik. Jäin selle üle mõtlema. Kuidas siis lasin ühel plärakal end niimoodi mõjutada. Võibolla olengi selline et vaimustun vaid siis kui kõik on täiuslik. Aga elu ju pole selline täiuslike sündmuste jada. Pigem vastupidi. Alati ja igas asjas on mingi jama alati sees. Mingi plärakas tuuleklaasil. Kas siis ehk olengi oma olemistes mittetäielik. Lasen end pisiasjadest häirida ja seetõttu olen võimetu pühenduma jäägitult. Poolik asi aga on ... noh poolik on. Et millegi tegemisest vaimustuda, on  seda vaja teha jäägitult. Võibolla ei saavuta ma edu töös, sest lasen end kõigutada ette tulevaist ebaõnnestumistest. Võibolla hoidun eneseväljendusest avalikkuses, sest aegajalt ütlen vale sõna või jään lihtsalt kokutama. Ehk olen võimetu armastama sest lasen end armastatu iseloomuvigadest häirida. Hoidun omaette, sest alati on suure hulga inimeste ühises ettevõtmises ka mingeid ebakõlasid. Mõtlesin et kui nõnda end kogu aeg häirida lasen, siis olengi elus kuidagi kõrvalseisja. Ja eks ma vist tihtipeale  olengi.  Olin kohe nagu tänulik sellele putukale et ta mu mõtted selle nägemisele oli juhtinud. Olen ennemgi täheldanud et vahel pole probleemi lahendamiseks vaja muud kui selle olemust mõista. Hm... Maailm oli korraga tagasi saanud oma endise suvise värvikülluse. Elu oli jälle ilus. Alles siis kui kohale jõudsin tuli plekk tuuleklaasil uuesti meelde. Olin ta vahepeal juba täiesti unustanud. On ta veel alles. Jah on.       Mis see nüüd siis oli. Kas olen veidi nõdrameelne et end lömastunud putukast  loksutada lasen. Või oli see õppetund. Tulnud minu juurde just sel kõige õigemal hetkel. Moel mida oli raske tähelepanuta jätta. See putukas tõi mulle minu õppetunni oma elu hinnaga.