Mõnikord eristatakse aktiivset ja passiivset eutanaasiat. Aktiivseks eutanaasiaks nime­tatakse kindlate arstipoolsete meetmete tarvituselevõtmist patsiendi surma esile­kutsu­mi­seks, passiivne eutanaasia tähistab ravist loobumist ja nö. patsiendi  "surralaskmist". Kas niisugune eristus on mõttekas, sellest täpsemalt edaspidi. Eristatakse samuti eutanaasiat ja abistatud enesetappu - viimasel juhul tehakse patsiendile võimalikuks enesetapu sooritamine. Abistatud enesetapu puhul ei ole arst otseselt surma esilekutsujaks. Räägitakse ka mittevabatahtlikust passiivsest eutanaasiast: arst kas laseb patsiendil surra, teadmata viimase soovi või keeldub ravi jätkamast patsiendi soovile vaatamata. Lisaks on kasutatud ka mõistet "kaudne eutanaasia", millega tähistatakse  olukorda, kus arst annab patsiendile valuvaigisteid või muid ravimeid vaevuste leevendamiseks, kuid need võivad põhjustada surma kiirenemise [Saar:1997, lk. 7-9]. Juhul, kui vaevuste leevendamine ei tekita teadaolevalt surma kiirendamist, siis sellises terminoloogias oleks tegemist passiivse eutanaasiaga või viimasest vähe eristuva tegevusliigiga. Käesolev töö üritab selgitada küsimust, kas euta­naa­siat pidada lubatavaks ja kui siis millistel tingimustel. Kuna sõna "eutanaasia" ühendab endas mõistete pesakonna,  nagu just näidatud, siis võivad lahendused erineda eutanaasiate liigiti.