Kevad vallutab Euroopat, aga siin Siberis on veel üsna käre talv. Kõva ja külm tuul, on tavaline nähtus. Tegelikult on päeval päikest ka, aga õhtustel startidel ei mängi see enam mingit rolli. Igatahes hooaja viimane MK sprint on nüüd juba seljataga ja möödus see minu jaoks  üsna tragikoomiliselt. Panin stardist minema, kõik tundus hea ja minekut nagu ka oli. Jõutsin esimesele tõusule, kahmasin mõned pikad tõuked ning järsku käis naks, ja kepp kadus käest. Tundsin, et kepirihm purunes. Vaatasin seljataha ning 2 m eemal vedeles minu suusakepp. Esimesel hetkel käis hoopilt 100 mõtet peast läbi. Alates katkestamisest, kuni ühe kepiga edasi sõitmisest. Jõudsin parima lahenduseni. Astusin kepile järgi ja võtsin ta niisama haardesse. Sõidan edasi, eks näis, mis saab. Ülejäänud ringi  ajasin ühte keppi kramplikult kinni hoides. Poolel teel hüüdsin meie hooldemehele, et on selline probleem. Viimasel tõusul, enne tiiru, tundsin, et kepp tahab käest vägisi ära libiseda. Esimene tiir, lamades. Kõva tuul vasakult. Tegin nii nagu Asko oli mulle õpetanud, kuidas tuulega ümber käia. Pea-aegu õnnestus. 1 trahv. Väljusin tiirust ning minu suureks üllatuseks ootas mind Meelis seal uue rihmaga. Lõpuks sain ka sellest katkisest tülist lahti ja sõit võis normaalselt jätkuda. Teisel ringil üritasin  kaotatud aja tagasi teha, aga üsna raskeks läks. Teine tiir, püsti. Endiselt kõva tuul. Mul läks seal päris kaua aega ja ikka lahkusin 1 trahviga. Viimane ring püüdsin kõik välja pigistada. Lõpuks ma ikkagi tundsin, et päris õige sõit jäi ikka tegemata. Ju jäi siis kõik see sinna kammaijaa taha. Sain juba esimesel ringil emotsionaalselt halva löögi. Ei ole midagi parata, tuleb ka selliseid hetki kogeda, kuigi ausalt õeldes, olin ise ka rumal, et enne sõitu oma varustust ei kontrollinud. Nüüd siis jään ootama  pühapäevast segateadet.