Kas olete märganud, et kui pakutakse midagi tasuta ja  te seda ei taha, on sellest äraütlemine raske, sest pakkujad lihtsalt ei taha uskuda, et nende pakutud asja ei soovita.  Eile Stockmannis (jah, hullud päevad, jah, ma olen vist hull, et sinna ronisin) sain ma kahest kilekotist loobutud. Õnneks olid inimesed piisavalt arusaajad, et esimese korra peale mind mõista. Mitte nagu ükskord varem, kui ma pidin neli korda kinnitama, et ma seda kilekotikest tõepoolest ei taha.  Ja ükskord helistati mulle mobiilile, et mingit ajalehte (loe: reklaamrämpsu)  pakkuda. Mina viisakalt ütlesin, et palun, jätke minu postkast ja loodus reostamata ja ärge saatke seda mulle. Mille peale kinnitati mulle, et see on tõesti väärt lugemine. Ja mina ikka kindalt väitsin, et ma seda ei soovi. Ja kolmandat korda pidi ka ikka küsima. Kui ma lõpuks juba ütlesin, et ei, ma ei taha seda jama, saadi aru. Küll läks aega.    Muud head polnudki öelda.