Kuulda George Sorosi ja Daniel  Cohn-Benditi ettepanekuid Euroopa Liidu reformimiseks on nagu kaasa elada möödunud sajandi vasakpoolsete luukerede järsule väljakukkumisele riidekapist.  Ainult et meile, eestlastele, ei oleks see vaatemäng mitte kergeks divertismendiks, vaid põrutavaks hoiatuseks. Need ultra-vasakpoolsed härrad - nn. eurokraadid - püüavad nimelt Ühendkuningriiki, Poolat ja potentsiaalselt mitmeid teisigi Ameerika-sõbralikke riike, kaasa arvatud Eestit, Euroopa Liidust välja lüüa. Septembri algul Brüsselis toimunud Euroopa  küsimuste sümpoosionil leidsid Soros ja Cohn-Bendit, et riigid, kes ei ole "küllalt euroopalikud", st. ei poolda Euroopa Liidu (EL-i) muutmist bürokraatlikuks hiigelriigiks, tuleb EL-i liikmeskonnast kõrvaldada. "Euroopalik" on nende arust selline super-riik, nagu seda ette nägi aastal 2005 läbi kukkunud EL-i põhikirjakavand. Selline klausel võib tähendada vetot eelkõige Inglismaale ja Poolale - väga kummaliste "mitte-eurooopalike" süüdistuste põhjal. Neid kirjeldab lähemalt ühes hiljutises Washington Timesis  belgia publitsist ja ameerika Hooveri Instituudi teadur Paul Belien, kes viibis mainitud kokkutulekul. Ta ütleb:  "George Soros väitis, et EL on "avatud ühiskonna kehastus" (mida see iganes tähendab!), kuna Cohn-Bendit nõudis, et EL välistaks oma liikmeskonnast kõik need riigid, kes ei ole "küllalt euroopalikud". Mõlemad eurokraadid on Inglismaa vastu põhjusel, et inglased ei ole nõus loobuma oma parlamentaarsest demokraatiast ega alistuma ülemandrilisele valitsusvõimule, mis ei ole rahva poolt valitud.  Poola aga ei ole nende arust küllalt euroopalik seetõttu, et Varssavi valitsus ei kirjuta alla surmanuhtlusi keelustavale EL-i deklaratsioonile, nõuab aga tunnustuse andmist judeo-kristlikule elemendile Euroopa kultuuripärandis".  Poola juhtum oleks erakordselt kaastunnet äratav. Alates 8. sajandist, mil Poola riik rajati, on seda läänemeremaad nii tihti tükeldatud ja jagatud, et tänapäeval on raske kaardil näidata, kus paiknevad ehtsa Poola piirid. Lisaks Austriale, Preisi riigile, Leedule, Hitleri  Saksamaale ja Nõukogude Liidule, kes kõik on vähemalt mõnda osa Poolast valitsenud, tahavad eurokraadid nüüd jälle Poolat lahutada tema rahvuslikust kultuuripärandist, tahavad panna poola pani unustama krakovjakki ja tantsima Pariisi viisistatud poloneesi.  Paul Belien ei selgita lähemalt, mida George Soros mõtleb "avatud ühiskonna" all, kuid taotlus muuta EL eksklusiivseks ilmlike eurokraatide klubiks on kahtlaselt sarnane George Orwelli "doublespeakile", milles must tähendab valget ja vabadus tähendab  vangistust. Soros kuulub maailma rikkaimate meeste hulka, kes võib panna mängu miljoneid dollareid oma meelisharrastuse rahastamiseks - ja on seda ka teinud - nimelt vaenu õhutamiseks Ameerika vastu ning Bushi valitsuse kukutamiseks.  Praegu USA-s käimasolevas valimistsüklis on Sorosi eelistatuimaks tehnikaks finantseerida anti-ameerikalikke gruppe organisatsiooni MoveOn.org-i kaudu, mida Washington Timesi kolumnist Michelle Malkin iseloomustab kui "nood vasaku tiiva äärmuslased", kes "on süüdistanud  reeturina USA Iraagi kaitsejõudude ülemjuhatajat kindral Petraeust" (Nad on moonutanud ta nime "Kindral Betray-Us-iks").  Kuid mis on sel tegu Euroopa Liiduga?  Võime küsida: kas ei ole George Soros ja Daniel Cohn-Bendit nagu järsku kapist välja pudenenud skeletid 1960. aastaist? Nad elavad uuesti läbi lillelaste ja hipide võitlust, mis sundis Prantsuse presidendi Charles de Gaulle'i 1968. a. ametist tagasi astuma. Nüüd on teretulnud tüliõunaks veel Euroopa Liidu reformikava, mida eurokraadid  püüavad iga hinna eest manööverdada sotsialismi rööbastele ja hoida eemale parlamentaarse demokraatia mõjudest.  Daniel Cohen-Bendit oli 1968. a. mässavate tudengite silmapaistvamaid liidreid saksa nn."punabrigaadide" juhtiva kujuna, käsikäes kurikuulsa Baader-Meinhofi gängi ja teiste vasakpoolsete grupeeringutega, kellest mõnigi oli ära teeninud ametliku klassifikatsiooni terroristliku jõuguna. Vaatlejad iseloomustasid neid "Brigaade" marksistlike, leninistlike või maoistlikena - või kõigi kolmena korraga.  Cohn-Benditi garderoobis peitub ikka veel üks skelett 1968. aastast - soov muuta maailma teiseks.  Silmatorkav erinevus tollase ja praeguse vahel on siiski see, et Cohn-Bendit taotleb nüüd parlamantaarse korra kaotamist Euroopas, kuid istub samal ajal ise hea parlamentaristina Saksa Liidupäevas (Bundestagis) "roheliste" partei esindajana.