Umbes pool inimkonda on arvamusel, et iga täismehe sees elab pisike poisike. Selline väike nuhtlus, kes suvalisel hetkel peremeesorganismi üle võib võtta ja teda ei tea mis lapsikustega tegelema sundida. Minu poolest elagu. See seletaks kenasti ära, miks ma esmakordselt Thori treilerit nähes nihelema hakkasin. Ise tahtsin küll hirmsasti Surnuaiavahi Tütart vaatama minna, aga  pisike tõbras meenutas heldimusega nooruses nähtud Bruce Banneri seiklusi, kus ühes osas tegi meeldejääva kõrvarolli, üllatus üllatus, justnimelt Thor ja nii tuli sammud absoluutselt minu enda tahte vastaselt ikkagi seda hirmsat mürtsu- ja madinafilmi vaatama seada. Vähemalt oli tegemist suurepärase 3D formaadiga. Noor tulipea läheb isa tahte vastaselt sõpradega koos õiglust taga nõudma, visatakse selle eest Asgardist välja ning saadetakse haamer talle tagantkätt järele. Maal poiss mehistub, rehabiliteeritakse ja päästab oma maailma täielikust hävingust. Selleks korraks.  Lihtne lugu ja  midagi rohkemat ma ei oodanudki. Aga mingil müstilisel põhjusel püüdis stsenaristide meeskond kivist vett välja pigistada.   Eriti just Loki tegelaskujuga. Kes vähegi skandinaavia mütoloogiast jagab või Marveli koomikseid lugenud on, jagas kohe ära, kes see kiitsakas tatt Thoriga kaasa jõlgub ja mis temast oodata on.  Mitte õnnetu orvu kurba lugu ei läinud ma kinno vaatama, tempokat madinat ootasin. Mingi veidra ja loodetavasti väljasuremisele määratud trendi tulemusena on aga viimase aja suurtes madinafilmides kombeks kaameraga möllustseene filmides selliseid vigureid teha, et  siga kah ei söö. Rämeda kiirusega vahetatakse asukohti ja võttenurki, tulemuseks ainult mingi kirju hägu. Idee on ilmselt luua mulje võitlejate üliinimlikust kiirusest ja jumalikust koordinatsioonist, mulje jääb aga selline, et pole osatud võitlust nii planeerida, et seda mõistliku kiirusega näidata saaks, sest kõik   ja CGI efektid kargaksid halastamatult silma. Kuidas küll tahaks näha filmi, kus võitlejate aeglaseimgi liigutus kuuldavalt õhku lõhestaks.  Kõige kurvem oli aga see, et isegi seda hägu pakuti vähem kui oodanud oleks. Suuremad kaklusstseenid võiks ühe käe näppudel üles lugeda. Kahe tunni kohta kuidagi vähe. Võibolla kui oleks end filmi teinud meeskonnaga veidi rohkem kurssi viinud, poleks sellise üllatuse osaks saanud, sest kui päris aus olla, siis ma kinno minnes ainult seda teadsingi, et seal peaks üks blond sinisilme hiiglane vastaseid vasaraga maa sisse lööma. Aga loen siis üles, Odini rollis Anthony Hopkins (Oscarivõitja), Thori maapealne armastus Natalie Portman (Oscarivõitja) ja lavastajaks Kenneth  Branagh (mitmekordne Oscarikandidaat Shakespeare draamade ekraniseerijana). Nii et filmina palju parem kui arvata võiks, korraliku mööbeldamise ootuses aga pisukese pettumuse valmistaja.