Ajakirjandus armastab myyte. Jäime hiljuti yhe sõbraga arutama, kui populaarsed on ikkagi Lood. Haaratakse iga võimaluse järele probleeme lihtsustada, leida  arhetyypilised tegelased ja suruda nad tuttavasse skeemi. Lugejadki on selle yle rõõmsad: algusest peale on selge, kuidas asjaosalistesse suhtuda ja mida millestki arvata.    Meedia elab myytide vahendamisest. Ent samas võib mõnikord ka päris ehtne myyt meie nina alla ilmuda - ja keegi ei pane tähelegi.    Päikesejumal Heliosel oli poeg nimega Phaethon. Yhel varahommikul tuli ta isa juurde, kes parasjagu päikesevankrit päevaseks sõiduks valmis sättis ja palus: "Isa, lase mõnikord ka minul vankrit juhtida! Teised poisid ei usu, et ma olen sinu poeg, mõnitavad ja pilkavad." Helios kortsutas kulmu: "Ei, Phaethon, sa oled siiski liiga noor. Päikeseratsud on tulised, nad tunnevad kohe ära, kui nende ratsmeid kindla käega ei hoita. Kasva veel mõni aasta, kyll siis sõidad." Phaethon läks noruspäi minema.