Nii meenutab Eveli (28):  "Olime kõik läbimärjad, huuled külmast sinised - mul vist ei olnud ühtki lihast, mis ei oleks külmast värisenud. Mida kauem seisime, seda enam tundsin, et jalad on nii kanged, et põlvest enam ei paindu. Peas trummeldas mõte, et mis saab kui peame marssima hakkama ja ma ei suuda jalgu liigutada? Rõõm oli kuulda käsklust "Paigal marss!"  ja avastada, et põlved hakkavad vähehaaval tööle. Edasi oli juba uhke tunne marssida - plärts ja plärts, vesi kingadest välja valgumas. Ja veel toredam oli pärast käsikäes koos õega läbi vihmasaju läbimärjalt kodu poole joosta. Lapsepõlv tuli meelde, kui sai koos lombist lompi joosta ja vihmasadu ei olnud üldse probleemiks."