Linnadisain (urban design, UD) on jõudnud tupikusse. Ta on võõrdunud nii teoreetilisest debatist, kui ka tõsielu  reaalsusest, mis hõlmab eksponentsiaalset ja transformeerivat maailmalinnade kasvu, teda kammitsevad nostalgia ja fatalism. Ta on järjest vähem võimeline leidma leidlikke lahendusi linnade ja linnakodanike morfoloogilistele, funktsionaalsetele ja inimlikele vajadustele. Samal ajal kui ülesanded muutuvad keerukamaks ja pakilisemaks, on eriala peavoolustunud, muutudes potentsiaalselt laiast ja lootusrikkast kontseptuaalsest kategooriast järjest enam paindumatuks, piiravaks ja igavaks vanade tavade järgimiseks.