Väljalõikeid oma kogemustest muundab ja moondab meie luule­taja sootuks omapäraselt. Ta hõrendab need abstraktseks, tõstab eri­lisse kõrgusse, kus õhusurve on väiksem harilikust, poeetilisse strato­sfääri, kuid - iseloomulik küllalt - ta on sinna siiski kaasa viinud maapinnalt mõne ootamatu iroonilise "kö-köö", "ras ja dva", mõne  "sorakile-lorakile" sõnajõnni. Muidu aga on tal ses stratosfääris kaa­sas erilised mõõduriistad, sõnaühendid ja lauseliited, mis maa prakti­kas on kõlbmatud, ülal aga sobivad. Eeskätt inversioon. Siis enne­kuulmatuid elementide ühendusi uuteks mõttekehadeks ("kiusatuste keeruliste lodev luksus", "eelrõõmuline paatos" jne., millest kubiseb eriti nimiluuletus Ohvrisuitsus). Seda poetiseerimise harjumust sõ­nades toob G. Suits kaasa ka tagasi maa peale. Ta sõnade maisemassegi astumisse jääb seda kõrgõhu-kõnnakut.  Loetagu ta proosa-artikleid.