Alles eelmine nädal sai Trummile targutatud, et nädalavahetus on ikke puhkamiseks, mitte töötegemiseks. Nujah - mis ma siis ise parem olen. Rabelesin nagu hull. Samas tundsin mõnuga kuidas rasvad sulavad ja kilod lähevad:D. Aru ma ei saa, miks raisatakse raha nende kallite jõusaalide peale, kus tuimalt mingit kangi tõstetakse või higimull otsa ees kuskil trenazööril (kirjutasin õieti ma loodan) hõõrutakse. Looduses on ikka hoopis teine asi - vahepeal kuulad linnulaulu, lased vihmal või tuulel ennast jahutada  ja kui üle kuumened hüppad basseini või lased aiavoolikust üle.  Mis ma siis ära tegin:  Kaevasin 8 m peenart valmis - hostadele, astilbedele, lursslilledele ja paar hortensiat lähevad ka sinna ja veel mõned poolvarju tahtvad asukad. Vedasin sinna põhja kõik kompostihunnikud, oma pooliku mullakoorma. Siis oli vaja ju kive äärtesse - käisin maal ema juures kivikangrut tuulutamas. Vat see oli raske - selleks, et just sellist kivi, mida vaja kätte saada - tuli suuremaid liigutada ja veeretada + veel  võidelda ninani ulatuvate kõrvenõgeste ja põldmarjapuhmastega. Hea, et usse seal ei ole. Üks suur kivi oleks äärepealt kaela ka sadanud - kui mees poleks röögatanud, siis ma seda teksti siin praegu ei kirjutaks vist:D. Nu mehe moosisin ka ikka suure palumisega kaasa ja ühe sõbra kah. Sõber sellepärast, et tal siuke hea auto, millel kraana küljes, et suuremaid kive kohe kasti tõsta. Oi kus mees kirus ja vandus neid naisi ja nende peenramajandust maapõhja ja veel kaugemalegi:D Tema oleks parema meelega hoopis  kalale läinud. Aga seal kohapeal, oli tema veel kõige innukam õigete ja ilusamate kivide otsija. Ja muidugi röövliplika ka - ega teda ei saanud ju maha jätta - mul oli vahepeal tõeline hirm, et murrab oma kondid seal kivide vahel turnides - aga teda ei takistanud isegi mitte ülepea ulatuvad kõrvenõgesed ja vanaema maasikamoos ei meelitanud teda ka sealt kivide otsast minema. Kui kivid õnnelikult mul aias maha laaditud - siis tuli selline vihm, et isegi 3 m jooksuga läbimisel olime ikkagi läbimärjad. Nu see  oli vist looduse poolt dushi eest:D  Täna siis tirisin kõik oma vesiroosid tiigist välja kaldale ja jagasin - need olid juba seal olnud 5 aastat - ja ikka kitsaks hakkas neile seal korvides jääma. Paar korvi tuli maha ka kanda - sest vesiroosid olid nad sõna otseses mõttes puruks pressinud oma juurtega. Ma ise arvan, et kui nad oleks seal veel järgmise aastani olnud - siis oleks pidanud juba lausa tiigipõhjast neid välja hakkama rookima. On ikke umbrohi küll - aga ilus umbrohi :D  Tiik näeb nüüd  natuke lage - aga pole hullu - nad taastuvad ruttu. Nüüd on käed täitsa hukas - see tiigimuda on ikka nii vänge kraam, et lausa söövitas ennast naha sisse ja mõnes kohas lausa haavandid. Huvitav - kuidas neid ravimuda vanne tehakse? Kas siis ei söövita nahka ära. Proovisin küll alguses kindad käes - aga siis jooksis see muda ja vesi kõik kinnaste sisse ja asi oli veel hullem. Aga eks ma siis nüüd paar päeva mängin aadlipreilit ja teen kätele ööseks õlimähiseid ja magan valged kindad käes :D. Aga nüüd on see  must töö tehtud ja ma ei puutu tiiki järgmised 3 aastat kindlasti mitte.  Seda muda sai sinna uue peenra peale ka laotatud - kas äkki on liiga vänge?  Kogu selle rabelemise peale ununes fotokas sootuks - nii et pilte pole.