Loodan, et keegi on veel pannud tähele, kuidas osa võtmeisikuid, kes on meie tänaste (ja eilsete) majandusotsuste juures, eelistavad "mingite (sotsiaal-) teadlaste" asemel kuulata praktikuid - tööandjaid,  nagu nad ise ütlevad. Tööandja ja ettevõtja kui majanduskasvu prohvet vajab majandusfundamentalistlikus (ütleks lausa vulgaarmarksistlikus - mida meil miskipärast vahel liberalismiks kutsutakse) ühiskonnas oma kompetentsi tõestuseks vaid tõika, et teenib palju raha. Järelikult teab kõigis valdkondades, mida on vaja teha... et teha raha.    Vahel paneb mõni tööandja küll sedavõrd puusse, et ollakse vastutahtsi sunnitud talle vaidlema. Nagu Enn Veskimägi, kes süüdistas kõikides ülikoolide hädades  tasuta kõrgharidust. Veskimägi usub, et tasuline kõrgharidus sunniks valima õigeid ja majandusele kasulikke erialasid - teisisõnu turg paneks asja paika. Õnneks on ka kõvemad pead poliitikas on siiski ära tabanud, et haridustegelikkus funktsioneerib täpselt vastupidise loogika järgi.    Kuid jah, praktiku nõuanded:    IBM-i pikaaegne ja sealjuures edukas tegevjuht  Lou Gerstner võttis 31. jaanuari Wall Street Journalis sõna, et jagada muuhulgas oma kärpimiskogemust.    Esiteks - ei tohi kärpida ühtlaselt ja igalt poolt, mis näib rahahädas olles väga mugava lahendusena. Ühtlased kärped soodustavad lühinägelikke otsuseid, loovate lahenduste leidmise asemel hakatakse tegelema hoopis nihverdamisega ning see garanteerib ka, et üldine moraal langeb.    Teiseks - keskendu programmidele (sisule) ja mitte hinnale.    Kolmandaks - erandeid ei tohi lubada. See tähendab, et kaaluda tuleb kõike. Mis ei tähenda kindlasti, et kõike kärbitakse - kuid muidu suunatakse enamik energiast (suurte) erandite nimekirja koostamisele, mis jällegi omakorda suurendab survet kärpida väiksemaid, kuid sama elutähtsaid (või tähtsamaid) programme.      Milline on meie kärpepoliitika olnud? Julgen väita, et suures osas säärane, mis on suutnud teha iga eelpool ülesloetletud vea. Esimese punkti ignoreerimine (praktikas ja retoorikas) tähendas, et poliitikud on jätnud  tegemata selle, milleks neid üldse valiti - poliitika tegemise. Teiseks, ehk oleks mõne püha lehma mõningase kärpimise abil saanud hoida elus lausa mitut mastaabilt väiksemat programmi? Ning lõpuks, meie avaliku arutelu ning ka valitsuskabinetist välja tilkunud info põhjal võib öelda, et tegu oli ning on kaevikusõjaga, kus igaüks püüab puutumatu seisusesse jõuda.