Ülikooli elu politiseerimise üks tippsündmus oli 1949. aasta sügisel Stalini 70. sünnipäeva tähistamise üldrahvalik  üritus. Ülikoolileht andis sel puhul välja erinumbri, mille avas rektor A. Koort kirjutisega "Me oleme Stalini õpilased". Siis tuli ülikooli komsomolijuhi, õigusteaduskonna üliõpilase Edgar Salumaa (1921-2006, luges meile vanemõpetajana tsiviilprotsessi) artikkel "Me võidame, sest meiega on suur Stalin".  Kuid ülikooli parteibüroo polnud komsomolitööga rahul ja varsti E. Salumaa vabastati sekretäri kohalt.  1949. aasta augustis saatis Tartu linnakomitee keskkomiteele kirja, et vallandada ülikoolist ja  ka advokatuurist I. Rebane. Nagu märgiti, on see küsimus praegu uurimise staadiumis: Rebane oli Pätsi profaúistlikus valitsuses õiguskantsleri nõunik, faúistliku "töölis"koja peasekretär, Pätsi valitsuse alaline esindaja Genfis "Töölisbüroo" juures. Ühe sõnaga, tegemist on kodanluse ägeda agendiga, aga EK(b)P Keskomitees ei ole seitsme kuu vältel suudetud ära otsustada tema vabastamise küsimust. Seltsimehed, milline peaks kõigest sellest olema järeldus sm Nikolai Karotamme (1901-1969, hilisem professor ja  majandusteaduse doktor) suhtes? Järeldus on ainult üks - sm Karotamm kui vabariigi parteiorganisatsiooni juht, kui keskkomitee esimene sekretär ei võidelnud kodanlik-natsionalistlike elementide vastu, vaid aitas neid, soodustas nende tegevust. Siit organisatsiooniline järeldus: sm Karotamm ei või edasi jääda senisesse ametisse.  Lähtuvalt EK(b)P Keskomitee kurikuulsa 1950. aasta märtsipleenumi (VIII pleenumi) otsustest, peeti 25. aprilli 1950 õhtul alanud TRÜ parteiaktiivi koosolekut kolmel õhtul kuni  varajaste hommikutundideni välja, nagu siis kombeks oli. TRÜ parteiaktiivil tegi ettekande partorg P. Kalju, seejärel kuulati ära 30 sõnavõttu ja võeti vastu otsus.  Õigusteaduskonna dekaani Edgar Talviku (1911-1992, meie kursusele ei lugenud, kuna oli poliitilistel põhjustel ülikoolist kõrvaldatud; EÜS-i liige) sõnavõtus oli tunda erilise tagakiusamise ja jälitamise õhkkonna mõju, mis selles teaduskonnas ilmnes märksa teravamalt kui üheski teises ülikooli allüksuses. Mõne uue õppejõu ja poliitiliselt  agarate üliõpilasaktivistide ilmne seotus julgeolekuorganitega, nende väljakutsuv käitumine oleks nagu võtnud pinnase mitme nimeka õppejõu, ka dekaani jalge alt.  E. Talvik süüdistas seejärel üliõpilast R. Aulingut ja Tartu linna prokuröri Rohlinit tema kui dekaani ebakorrektses kohtlemises. Järgmine süüdistus käis ülikooli partorgi P. Kalju pihta, kes olnud 15 aastat poliitilises politseis teeninud praeguse vanemõpetaja Joann Tohverti vallandamise vastu. Tegelikult sattus viimane löögi alla ka  seepärast, et oli kaitsnud oma kriminoloogia-alase väitekirja ülikoolis Saksa okupatsiooniajal 1943. aastal. Edasi teatas E. Talvik enesekriitiliselt, et tema tagasihoidlikkuse tõttu on seni ülikoolist vallandamata professor E. Ilus ja dotsent L. Leesment. Neist esimest nimetas dekaan paadunud kodanlikuks natsionalistiks. Edasilükkamatuks ülesandeks pidas ta Pätsi-aegse tegelase I. Rebase töölt vallandamist. Nüüd oli aga õppejõud Otu Ibius (1904-1975, riigi- ja õiguse ja ajaloo kateedri juhataja kt, sunniti 1952  ülikoolist poliitilistel põhjustel lahkuma) I. Rebast koguni kaitsma asunud. Dotsent H. Randalule heitis dekaan ette formalistlik-objektivistlikke vigu töös. Veel arvustas ta EÜS-i, kus oli ise varem juhtivalt tegev olnud. Lõpetuseks arvas ta, et tema enda magistritöö, mis käsitles Eesti Vabariigi presidendi institutsiooni, pole formalistliku käsitlusviisi pärast ümberatesteerimist õigusteaduse kandidaadiks väärt. Selle kriitilise ja enesekriitilise sõnavõtu esitajal, keda sõja-aastail Saksa okupatsioonivõimud  taga kiusasid, tuli nüüdki läbi teha karme repressioone. Veel samal aastal suunati ta Moskvasse doktorantuuri, kus peagi tema õpingud katkestati, visati parteist välja ja kõrvaldati ülikoolist.