Kargel ajal muutuvad mõtted saledaks, täpseks ja tähelepanelikuks nagu talvehundid. Piilun lumiste kuuskede vahelt, kuidas inimesed purevad üksteist (kriitikud "Sirbis" ja isiklikes blogides näiteks) ning kuulan imestusega, kuidas iga viimane kui kultuurivaldkond on tapetud ja  mädaneb kusagil prügikastis. Teater on ajaloo süngeimas madalseisus, proosa on surnud, luule lahustatud olematuks, arhitektuuri mõrvas sisevõitlus, kunst… kunsti pole ega tule. Põhimõtteliselt võiks öelda, et Eestis pole (enam?) kultuuri ja põhimõttelised inimesed seda ütlevadki. Read the rest of this entry »