Sõidad  metsalangile. Päike paistab, linnud laulavad. Valmistad taimed ette istutamiseks, võtad puntidel paelad ümbert ja kärbid juuri. Keegi ragistab metsas. Veidi kõhe on, meenutad, et tuttavad olid siit mitte väga kaugel emakaru kolme pojaga näinud… Istutad. Labidas, auk, taim sisse, trambid kinni. Lõunaks on see lank tehtud. Sõidad koju. Vahetad kerged jalanõud kummikute vastu ja labida ning ämbri toru ja lüpsiku vastu. Tõstad autosse järjekordsed taimekastid ja sõidad järgmisele langile. Laod lüpsiku taimi täis ja üritad  enda külge isntalleerida. Pole ju enne toruga istutanud. Üks rihm ümber vöökoha, teine üle õla. Toru kätte ja langile. Esimeste sammudega sulpsab vesi üle saapasääre. Lank ujub tõsiselt. Üritad mättaid ja puid mööda kuivemat kohta leida. Toru aitab tasakaalu hoida. Istutamine sellega on lihtne. Toru ots maasse, taim ülevalt sisse, kangiga toru alt lahti, maast välja, pöidlaklõpsuga toru alt kinni. Tundub keeruline, tegelikult on lihtne ja mõnus. Klõps ja klõps, ei pea kummardama ega midagi. Kui vaid nii  vesine ei oleks… Enne langilt äratulekut vajud üle põlve mutta. Õnneks vaid ühte jalgapidi. Venitad end kuidagi välja ja üritad autoni pääseda. Maantekraavis pesed suurema sopa maha ja mõtiskled, kas minna koju riideid vahetama või samade riietega ja lirtsuvate kummaritega bensukasse, poodi ja lasteaeda. Kojuminek oleks aja- ja bensukulu, seega lähed nii nagu oled. Pole sa ju ainuke inimene, kes tööriietega poes käib.