Tuppa astumisel puutus talle (tema - doktor Elnathan Todd) esimesena silma rikkalikult kuldpoortidega ääristatud ratsakleidis Elizabeth, kelle kaunis kogu kummardus talle vastu ja kelle ilusa näo iga joon väljendas sügavat muret. Arsti määratu suured põlvekondid põrkasid kuuldava kolksatusega kokku, sest oma hajameelsuses pidas ta Elizabethi kindraliks, kes on kuulidest läbi puuritud ja kiirustab lahinguväljalt ära abi paluma. See meelepete oli siiski ainult hetkeline ja pilk libises kiiresti tütrelt isa tõsisele ja väärikale näole, sealt uhkelt ringikõndivale Richardile, kes jahutas oma pahameelt jahimehe ükskõiksuse üle tema poolt pakutud abi vastu sel teel, et käis mööda saali edasi-tagasi ja plaksutas piitsa. Temalt liikus pilk prantslasele, kes oli juba mitu minutit tähelepandamatult seisnud, tooli daami jaoks valmis hoides, siit major Hartmannile, kes kõige külmema rahuga kolme jala pikkust piipu kroonlühtri küünlast põlema süütas; sellelt mister Grantile, kes ühe seinalühtri all täie tõsidusega mingit käsikirja lehitses; sealt edasi Remarkable'ile, kes seisis, käsivarred kombekalt kõhul risti, ja silmitses imetleva ning kadeda pilguga noore daami kleiti ja ilu; ja temalt Benjaminile, kes, jalad harkis ja käed puusas, kõigutas oma väikest kandilist keha, ilmutades haavade ja verevalamisega harjunud inimesele omast ükskõiksust. Kõik need inimesed näisid terved olevat ja haavaarst hakkas kergemini hingama, aga enne kui ta jõudis teist korda ringi vaadata, astus kohtunik tema juurde, raputas tal sõbralikult kätt ja ütles: