Tegelikult ma kõndisin päikesepaistes ja mõtlesin hoopis sellele, et elul on ikka (ja võib-olla on seda isegi meeldiv  tõdeda) ja jätkuvalt komme visata üks kivi ja siis visata veel. Need on, muide, head kivid. Ja minul on jätkuvalt usku usaldada oma südant rohkem kui kainet mõistust. Mis tähendab, et miski pole kadunud, millest ma puudust tundnud olen. Siinkohal pean ma silmas ikka jälle iseennast, aga no mida siis veel.