BHR on alati olnud ning on jätkuvalt seisukohal, et patriotism ning  kodumaa-armastuse kasvatamine noores põlvkonnas on hädavajalik, kuid kahjuks puudulikult lahendatud teema meie riigis.  Samuti on BHR seisukohal, et Eesti patrioodiks olemise eelduseks ei ole eesti keele äraõppimine vaid keele äraõppimine on abivahendiks patriotismi süvendamisel, kui see hinges on oma koha juba leidnud.    Enamgi veel - patriotism ja kodumaa-armastus peavad leidma Eestisse tulija hinges koha ennem, kui eesti keele juurdumine tema kõnekeelde. Vastupidise suuna andmine riigi  võimuvahendeid kasutades annab enamalt jaolt vastupidise tulemuse.    Oma kogemustest võib siinkirjutaja kindlalt väita, et on kohanud isikuid, kes ei oska eesti keelt, kuid on meie iseolemise ning -kultuuri patrioodid ning ka vastupidiseid juhtumeid on korduvalt kohatud.    Seega osaliselt on probleem keeleõppes e. eesti keele sundõppega.  Eesti keele ja kultuuri säilitamine on kindlasti oluline, kuid mitte mingil moel ei toeta seda praegune riigi poliitika sellisel teel, et  administratiivsete vahenditega sunnib muulasid õppima ära vene keele.    Edu valem on siinjuures ülilihtne - eesti keele omandamise sund ei saa olla (põhilises osas) mitte riiklik vaid sotsiaal-majanduslik.    Teisiti öeldes - riiklik sund keeleõppes peab säilima vaid erilistes ametites (arstid, politsei, omavalitsus...). Mujal piisaks vaid sellest, et sanktsioneerida näiteks klienditeenindaja ettevõtet selle eest, kui klient jäetakse teenindamata pelgalt seetõttu, et klienditeenindaja ei valda  riigikeelt.    Lõppkokkuvõttes peab jõudma sinnamaani, et kui muukeelne isik ei taha osaleda valimistel (olla valitud) ega tegeleda kodanike (riigi) turvalisuse või tervise probleemidega, siis olgu ta oma asi, kas ta valdab riigikeelt või mitte. Aga paratamatult ta soovib vallata, sest varem-või-hiljem jõuab ta tõdemuseni, et eesti keele oskamine annab talle võrdsed võimalused sotsiaalses sfääris ning tööturul osalemisel.