Seda, et nukud kaasa naersid või oli see vastupidi ja näituse külastajad naersid koos nukkudega, jäi minu jaoks esmamuljel pisut segaseks ja tegelikkusele hakkasin alles mõni aeg hiljem mõtlema. Küllap oli ikka nii, et nukud muhelesid mõnusasti juba siis kui ruumi sisenesin ja Reinväli parajasti uut villatuustakat nõelaga nukuks torkis. Põhimõtteliselt pidavat nukkude viltimine olema üsna sarnane selle tehnoloogiaga, millega on ka talve külmaga jalga tõmmatavaid vilte valmistatud. Vahe on  vaid   selles, et vaevalt jalanõudele sellist hingesoojust valmimise käigus kaasa antakse nagu Reinväli seda teeb oma armsate nukkude loomisel. Kohati  tundus, et mõne nuku olekus või välimuses võis tunda tema loojaga ühiseid jooni. Millised need täpselt on, ei oskagi seletada, aga nii mulle näis. Veel rohkem veendusin oma tundes siis kui Reinväli vaatamata korduvatele katsetele vältis endast rääkimist ja eelistas selle asemel võtta vestlusringi tema nukud. Kui olin tema sooviga nõustunud, muutusid mitte üksnes nukud palju avatumaks, vaid ka Reinväli vabanes pingest ja kõik osapooled said üksteise suhtes mõistetavamaks.