Üldiselt ei häirinud see kedagi, sest oma asutuse ringis vahelejäämise puhul pigistati tavaliselt üks või ka mõlemad silmad kinni. Tõsisem oli olukord siis, kui keegi juhtus vahele jääma väljapoolt saabunud kontrollidele, kes tööpäeva lõppedes üsna agaralt töötajate kotte puistasid ja tavaliselt ka midagi leidsid. Siis sõltus juba nende vastutulelikkusest, kas asjale anti ametlik käik või piirduti nn. kohaliku hoiatusega. "Polümeeri" üks populaarsemaid toodanguid olid vahtkummist karvastatud mänguasjad, mis olid hinnatud ka väljapool Nõukogude Liidu piire. Need olid kujunenud ka teatavaks  kollektsioneerimise objektideks. Sageli tuli toodangus ette ka praaki, mis ainult asjatundlikule silmale arusaadav oli. Kuid isegi nende väljaviimine oli karistatav. Nii jäi üks treialitest väravas vahele paari sellise leluga. Õnnetuseks juhtus ta olema üks neist, kes tegeles juhtkonna eratellimuste täitmisega. Kuna ta peale selle oli ka parteilane, pani ta kohaliku parteikomitee sekretäri lauale avalduse parteist lahkumise kohta. Mitte vahelejäämise pärast, vaid protestiks selle vastu, et suured härrad alati puhtalt pääsesid. Tegemist oli ennekuulmatu pretsedendiga. Parteist ei lahkuta omal soovil! Ma ei mäleta kahjuks, millega see lugu lõppes, kuid partei sogase veega konnatiigis tekitas see tegu ägeda lainetuse üsna pikaks ajaks.