Põgenesin hirmasti pahalaste eest, ühte suurde tühja hämarasse remondis kivimajja ja peitsin ennast suure trepi kõrvale raamaturiiulisse. Siis tulid mu tagaajajad, kes nägid välja nagu "Kellavärgiga apelsini" gängi liikmed ja sattusid kokku minu sõbra-superkangelasega. Hakkasid juttu ajama, ma signaliseerisin oma sõbrale hääletult, et ta mind märkama ei teeks, aga pahalased nägid mind ikka. Mina tulin  raamaturiiulist välja ja hakkasin lolli mängima, ajasin seltskondlikku loba ja tegin nägu, nagu ma ei saaks arugi, et nad mind taga ajavad.