Linnast edasi tulid mäed, millel ei näinud lõppu tulevat. Tänasin vaikselt saatust, et me neist üle turnima ei pidanud. Kõrgust polnud küll palju, kuid tõusunurgad paistsid järsud ja kelle võim parasjagu ühes või teises orus valitses, polnud teada. Kabuli ümbrus ja Herat, kuhu suundusime, pidavat olema turvalised. Afganistan pole praegu see riik, kus ülimat uljust välja näidata. Siin on uljamaid ja karistamatumaid mehi, kui meie. Viimased 30 aastat pole sellist perioodi, mida  rahuks nimetada, riigis olnud ja tihtilugu on valged mehed need, kes pahandust teevad. Kohalikega rääkides meenutasid mõned Nõukogude okupatsiooni isegi parema sõnaga, kui praegust, ameeriklaste juhitut. Venelased esimesel kuuel aastal tegid midagi ka kohalike jaoks: ehitasid haiglaid, koole, elurajoone jms. Kabuli sissesõit meenutas mulle mingil hetkel Riia eeslinna, kui Tallinna poolt tulla, samasugused paneelmajad ja telliskivist madalad poed, kus kapsaid-kaalikaid müüdi. Jänkid on ajanud vaid mingit  mulli stabiilsuse tagamisest ja Afganistanile tuleviku kindlustamisest, ise samal ajal külade kaupa inimesi surnuks pommitades. Pole ime, et valgetesse suhtutakse siin teatava umbusuga. Seega otsus Kabulist Herati lennata oli igati õigustatud.