Esimeste paavstide kohta on vähe andmeid, seda enam, et nad ei teadnud ju isegi, et nad paavstid on. Eeltoodud põhjustel kujunes välja, et kirik õppis oma ajalugu olevikust minevikku ümber kirjutama, nagu kiriku paremaks edenemiseks leiti parasjagu vaja olevat. Üks varasemaid säilinud tunnistusi rooma piiskopi võimuambitsioonidest sisaldub Clemens I (rooma piiskopi - kes koera saba kergitab kui mitte koer  ise?) kirjas korintlastele c.a. aastal 100. Niisamuti on rooma piiskop Stephan I (254-257), see inimene, kes esimesena mainib, et Mt 16.18 (Sina oled Peetrus ja sellele kaljule rajan ma oma kiriku) tähendavat paavste ja nii vastab see otseselt ka tema isiklikele võimuambitsioonidele. Alates Siriciusest (385-399) hakkasid rooma piiskopid end kutsuma end paavstideks. "papa" - lad. "isa". Rooma paavst Leo I. (440-461) jätkas seda traditsiooni ja mõistis end "Peetruse ametijärglasena" ning sekkus ilmaliku  võimu abiga tsentralistlikult teiste piiskopkondade siseasjadesse. Gregorius I (590-604) tõstis paavsti rooma piiskopi tiitliks ja tegi paavstluse idaimpeeriumi suhtes poliitiliselt iseseisvaks.