Üks argument, mida ma olen sellisel puhul kohanud, on üldjoontes selline, et "inimene peaks käituma liigiomaselt ja vaatama, kuidas söönuks saab, mitte ennast loodusest kõrgemale asetama ja endale keerulisi  eetilisi reegleid kehtestama". Aga ma ei ole esiteks üldse kindel, et eetilistest reeglitest vaba n.ö looduslik käitumine pikas perspektiivis paremini ära toidab ja teiseks ei saa ma aru, mille poolest eetilistel reeglitel liigiomasusest vajaka jääb, ja kuidas saab üldse väita, et miski, mida inimesed teevad, neile liigiomane ei ole. Kes ütleb et ei ole? Millise autoriteediga saab ta öelda, mis on inimestele omane ja mis mitte? jättes kõrvale inimliiki kuulumisest tuleneva autoriteedi, sest sellega saab vehkida  ka iga tema oponent, kui meil just mõne muu liigiga diskussiooni algatada ei õnnestu.