Hariduse valdkonnas jäädi venestamisele vastutöötamise osas esialgu nn vaikse haridustöö raamidesse, s.t rahvuslike ringkondade (kooliõpetajad, kirjutajad) soovitusel õpetasid vanemad lastele eesti keelt kodus. Eesti haritlaskonna, eriti õpetajaskonna suhtumises venestusse toimus murrang seoses 1905. aasta revolutsioonilise  liikumisega, mis lõpetas nn vaikse haridustöö perioodi ja avas väravad rahvuslikule poliitikale ning rahvusliku hariduse viljelemisele. Revolutsioonilise liikumisega läks enamik õpetajaid aktiivselt kaasa. Sel ajajärgul peetud koosolekutel nõuti palgatingimuste parandamist, naisõpetajate võrdsustamist meestega, õpetajate kaasamist koolide juhtimisse, 4-klassilist tasuta kohustuslikku emakeelset algkooli, et haridustee kõik kolm lüli - algkool, keskkool ja kõrgkool - moodustaksid orgaanilise terviku. Kohati  asuti neid nõudmisi isiklikul initsiatiivil teostamagi.