Kõikide silmad pöördusid minu poole, üksnes laua taga istuv mees ei tõstnud kausilt oma töntsi ja ükskõikset pilku. Küsisin, kas ma saaksin vestelda härra Vincent van  Goghiga. Pärast hetkelist kohmetust tõusis punapäine poiss püsti. Kordasin ärritatult, et mul on tarvis kunstnik van Goghi. Kõik vaatasid mulle nõutult otsa, nooruk viipas kohmetult käega ja äkitselt märkasin, et see polegi alaealine, vaid täiskasvanu. Tal oli punane habe, esiletungivad sarnad, lai reljeefne laup, paljad oimud ja hõredad üle pea kammitud juuksed, teravad, äärmiselt korrapärased näojooned. Minu arvates polnud ta mitte kolmkümmend vaid nelikümmend viis aastat vana ja ainult väike kasv, veider lühike  pikk-kuub ja pingutatud rüht muutsid ta poisikese sarnaseks.