Samm puute kaugusel ootavasse lehekuusse, ja aastaring saab täis. Täna veel kõnelevad sinust, mu lemmik, järgmised arvud: üksteist elukuud, kaks peaaegu eestikeelset ja tuhat üks pudikeelset sõna, kaheksa hammast ja mustmiljon vempu.  Siin, pisike päiksekiir, on su kümnes päris o m a muinasjutt.       Helekollane voodi ja valge jääkaruke    Seisis kord metsarahva mööblipoes laudade, toolide ja riiulite vahel helekollane lapsevoodi. Seisis ja ootas pikisilmi, et keegi tuleks ja ta ära ostaks.  Ühel  päikesepaistelisel kevadpäeval, kui ümberringi õitsesid lilled ja laulsid linnud, astus poeuksest sisse rebaseisa Ruudi, vaatas ringi ja seadis sammud helekollase voodi suunas. "Oi kui kena voodi! Just selle ma ostan, siin hakkab magama minu esimene poeg," ütles rebaseisa Ruudi rõõmsalt, ostis voodi ja tassis selle oma urgu. "Oi kui armas voodi!" lõi rebaseema Reet kaht kätt kokku. "Siin hakkad sa magama," pöördus ta rebasepoeg Reinukese poole, tõstis pojakese voodisse ja andis talle kaisuloomaks valge  karvase jääkarukese.  Rebasepoeg Reinukesele aga üksinda voodis olla ei meeldinud. Ta ronis sellest välja, puges ema-isa magamisasemele, tegi mõlemale kalli, andis mõlemale musi, pistis pöidla suhu ja jäi magusasti tuttu. Nii kordus see igal õhtul.  "Meist ei hooli mitte keegi," torises valge jääkaruke. "Lähme siit õige minema, võib-olla leiame kusagilt niisuguse kodu, kus meid vajatakse." Õhtul, kui rebaseisa Ruudi, rebaseema Reet ja rebasepoeg Reinuke magama olid heitnud, hiilisid helekollane voodi ja  valge jääkaruke urust välja. Metsa kohal särasid tähed ja suur täiskuu vaatas lahkel näol, kuidas kaks rändurit ennast teele asutasid. Helekollane voodi kepseldes ees ja valge jääkaruke paterdades järel, nii jõuti lõpuks metsast välja. Metsa taga oli teine mets, teise metsa taga lai lagendik ja lagendiku taga linn. Selle linna valitseja oli unetu härjapõlvlane, kes elas uhkes lossis. Helekollane voodi ja valge jääkaruke astusid lossitrepist üles ja kõlistasid kella. "Mida te soovite?" küsis teener,  teravahambuline vesirott. "Ehk on siin lapsi, kes vajaksid magamisaset ja kaisulooma?" poetas helekollane voodi kõhklevalt. "Jah, unetul härjapõlvlasel on seitse poega, tulge sisse ja rääkige ise majaisandaga," tõmbas teener vesirott ukse külalislahkelt lahti.  Suures saalis istus unetu härjapõlvlane koos oma unetu naise ja seitsme unetu pojaga söögilauas. "Ei, me ei vaja voodit ega ka kaisukaru, sest meie ei maga mitte kunagi," sõnas unetu härjapõlvlane, kui oli helekollase voodi jutu ära kuulanud. "Päeval  me teeme tööd, õpime ja mängime, öösel aga tantsime. Kui tahate meiega koos elada, siis olete teretulnud, sest ruumi meil jätkub."  Kui saabus õhtu, võtsid saalinurgas kohad sisse rohutirts, ööbik ja rähn, esimene mängis viiulit, teine laulis ja kolmas lõi trummi ning unetu härjapõlvlane koos unetu naise ja seitsme unetu pojaga hakkas lõbusasti tantsu vihtuma. Muusika oli nii nakkav, et kaasa tantsisid ka teener vesirott, lauad ja toolid, tassid ja taldrikud ning rõivadki lõid üksteisel varrukast kinni  hoides riidekapis tantsu. Helekollase voodi jalad kerkisid nagu võluväel õhku ja valge jääkaruke hüples nii, et kasukas auras seljas. Varsti väsisid nad ära ja uni kippus peale, aga muusika muudkui mängis ja tants ei tahtnud ega tahtnud lõppeda. Viimaks ometi tõusis päike ning rohutirts, ööbik ja rähn lõpetasid kontserdi. Unetu härjapõlvlane läks koos naise ja seitsme pojaga hommikvõimlemist tegema, helekollane voodi ja valge jääkaruke aga vajusid vastu seina ja tõmbasid lõõtsutades hinge. "Kaome siit!"  müksas valge jääkaruke helekollast voodit. Valutavaid jalgu järele lohistades komberdasid nad lossitrepist alla ja silkasid puudesalu poole. Seal heitsid nad samblavaibale ja magasid ühtejutti terve päeva ja järgmise öögi.  Koidikul asusid nad uuesti teele ja jõudsid linna, mille valitsejaks oli unine hiiglane, kes elas suures kivimajas. Koputamise peale ilmus uksele majapidaja mäger, maani ulatuv öösärk seljas ja silmad poolkinni. "Kas siin leidub lapsi, kes sooviksid magamisaset ja kaisukaru?" küsis  helekollane voodi. "Unisel hiiglasel on kolm poega, aga eks tulge sisse ja rääkige pererahvaga," vastas majapidaja mäger haigutades. "Seda muidugi juhul, kui teil õnnestub nad üles äratada." Avaras toas, kus polnud muud mööblit kui tohutu lai madrats põrandal, põõnasid üksteise kõrval unine hiiglane, tema unine naine ja kolm unist poega. "Hei, peremees!" raputas helekollane voodi unist hiiglast. "Möh!" tegi see ja keeras teise külje. "Ärgake ometi keegi!" hõikas helekollane voodi, raputades hiiglase unist  naist ja kolme unist poega. "Äh?" maigutas naine suud. "Noh-noh!" nohisesid kolm poega. "Siin ei ole meil midagi teha," lõi valge jääkaruke käega. "Laseme õige jalga!" Nad läksid läbi maja, kus köögis magas kokk, pooleldi koorimata kartul pihus, vaibal põõnas koer, närimata kont nina all ja majapidaja mägergi oli ennast eestoa diivanil mõnusasti kerra tõmmanud.  Rännanud edasi, jõudsid helekollane voodi ja valge jääkaruke linna, mille valitsejaks oli norskav nõiamoor, kes elas kõrges tornis. Sel tornil oli  pisike aken ja mitte ühtegi ust. "On siin lapsi, kes vajaksid magamisaset ja kaisukaru?" hüüdsid helekollane voodi ja valge jääkaruke. Aken nende pea kohal löödi lahti ja sealt vuhises luua seljas alla kongus nina ja pikkade hammastega nõiamoor. "Mu tütrel polegi voodit ja kaisukaru, te tulite just õigesse paika!" hõiskas nõiamoor ja hirnus naerda, nii et linna kõik varblased ja tuvid ehmunult lendu tõusid. "Istuge mu selja taha, ma viin teid üles!" Helekollane voodi ja valge jääkaruke ronisid luua selga  ja hetk hiljem olid nad väikeses ümmarguses toas, kus neid ootas pisike sassis juustega nõiaplika. Nõiamoor laotas voodisse linad ja sulgteki ning käsutas tütre magama. Pisike nõiaplika pigistas valge jääkarukese endale kaenlasse, nii et vaesekesel jäi hing kinni, sulges silmad ja hakkas heleda häälega norskama. Sedasama tegi ka nõiamoor, aga jämeda häälega, norsates nii, et torn kahele poole kõikus. Helekollasel voodil ja valgel jääkarukesel lõid kõrvad pilli, nad proovisid natukeseks tukastada, aga  kahehäälne norskamine ei lasknud neil uinuda.  Hommikul, kui ema ja tütar olid luua seljas metsa lennanud, et nõiarohtusid korjata, ütles valge jääkaruke helekollasele voodile: "Põgeneme siit, ja ruttu!" "Aga kuidas me tornist alla saame?" "Hüppame!" Valge jääkaruke oli pehme ja kerge ega saanud haiget, helekollane voodi aga lõi maandudes jala valusasti vastu kivi ära. Valge jääkaruke paterdades ees ja helekollane voodi kolmel jalal liibates järel, nii ruttasid nad kolm pikka päeva ega peatunud enne, kui olid  koju jõudnud. Kikivarvul astusid nad urgu, kus rebaseisa Ruudi, rebaseema Reet ja rebasepoeg Reinuke magasid. "Kuskil pole nii hea kui kodus," arvasid helekollane voodi ja valge jääkaruke, ohkasid väsinult ning pugesid teineteise kaissu. Nad nägid unes, et õige pea tuleb aeg, mil nad saavad rebasepoeg Reinukesega suurteks sõpradeks.