Kuigi Křenek, jarnach, Hindemith sammuvad igaüks emaette eri rada - üks dogmadega, teine ilma - ometi on neilgi prohvetitel olnud kord eelkäijaks ühine Ristija -: Rudi Stephan (s. 1887 Wormsis, Bern. Sekles'i ja Rud. Louis õpil.). Stephan taipas juba varakult, et nii­hästi romantikute kui ka n. n.  modernistide põhivaadetes avaldus äärmine ühekülgsus; kaaluti ning sõeluti: ons muusika väljendus - või ainuüksi vorm ? Et väljendusel peab olema vorm, ning vorm peab väljendama - selle peale just ei tuldud või ei tahetud tulla. Kuid just viimases lahen­duses nägigi Stephan püsivat, suurt, "klassilist" kunsti, mis ei igane ega hävine enneaegselt utoopiana. Stephan elas kaasa saksa "geeniuse" Richard Straussi tõusu, liikus tol ajal ilmavallutavas neoprantslaste õhk­konnas, kogus väärtuslikke märkeid siit ja sealt,  kuid jäi kõige selle juures tüsedalt omapäraseks. Oli esimene, kes nimetas instrumentaaltöid lihtsalt "muusika" (m. orkestrile, m. viiulile etc.), kes lõi uue elujõulise vormi seni verivaenulikust germaani ja romaani elemendist. Küll pole Stephani produktsioon suur, kuid selles on süüdi ainuüksi tema lühike eluiga (teatavasti langes Stephan ilmasõjas 1915, Tarnopoli all). Needki üksikud laulud, orkestritööd ning ainuke ooper "Esimesed inimesed", mis on Stephan endast jätnud, suudavad iseloomustada  küllaldaselt oma geniaalset loojat ning kindlustavad talle koha muusikaajaloos. Harva võrdlemisi kantakse ette Stephanit, sest tuletaks ju ettekanne alati meele haava, mis alles tuikab. Pealegi on Stephan neosakslastele saanud peaaegu saakramendiks, mida ei profaneerita juba naljalt.