Igatahes meenus kaheksakümnendate lõpp, kui ma vaatasin häälerühmanaabri teksaseelikut ja oleks ka ise hirmsasti teksaseelikut tahtnud. Ja siis tuli juba perestroika, kooperatiivid ja värk, riideid hakkas saada olema - ja mina vaatasin neid poes ja mõtlesin rõõmsalt, et mõtle, ma saan poodi minna ja riideid osta, ainult raha  oleks veel vaja. See rõõm ei ole muide siiamaani üle läinud ja tänapäeva kaltsukaajastul ei lähe selleks isegi raha eriti vaja. Teine suur rõõm oli see, et kooperatiivid tegid kõikvõimalikke vahvleid ja see, et ma sain iga päev putkast sefiirivahvlit või koguni vahvlijäätist osta, oli ikka paras paradiis. Ja vahvlijäätisel ei olnudki enam tunniajane järjekord, kujutage ette!