Mu pinginaabri naaber oli Koit Toome. Ma ei teadnudki temast algul midagi, kui pinginaaber tõi mingi musta-roosa-valge kirju Code One'i plakati ja kasseti ja kui me kuulasime lõputult Koitu.    Olles varases puberteedieas, ei osanud ma veel fänniks hakata ja minu jaoks oli jumala normaalne, et pärast kontserti Koit meid kallistas ja me koos tivolis käisime.    Ma mäletan ühte kontserti, kus Koit esines ja ma lava  kõrvale läksin, kust ta alla tuli ja me kallistasime ja noored tüdrukud läksid segaseks - jooksid meie poole: "Ma tahan ka kalli, mina ka, mina ka…"    Seda ma enam ei mäleta, kui paljusid tüdrukuid ta siis kallistas, aga me läksime koos tivoli kontserdi järel Easy Jeti peale sõitma. Ma mäletan, kuidas üldse polnud hirmus ja Koit kiljus nagu väike laps rõõmust ja õnnest ja pisikesest hirmust.    Kusjuures ma olen kunagi üritanud seda Koidule meenutada, umbes aastat seitse tagasi. Midagi  ähmaselt talle isegi meenus. Täna ta ei mäleta ilmselt tivolist midagi, aga mind ta teab küll.    NELE-LIIS VAIKSOOGA RANNAS