Kirjeldamatult palju kirjanikke on öelnud: selleks, et kirjutada,  tuleb kõigepealt lugeda. Selle loogika järgi peaks käesolevale (lugemis)aastale järgnema minu puhul mingi suurvorm. Sest ma pole aastakümneid nii palju lugenud kui viimase poole aasta jooksul. Lugemispalavik, see haigus, on süvenenud ajapikku, peaaegu märkamatult.  Algas kõik sellest, et ma avastasin viis aastat tagasi õudusega - ma pole kunagi nii vähe lugenud. Tekkis häbitunne, piinlikkus, trots. Kuidas siis nii? Lapsena ma muud ei teinudki, isegi teistele külla minnes  eelistasin haarata nende riiulist midagi ja veeta - minu jaoks toona tüütu - sotsialiseerumine mõne raamatu taga. Esimest korda lugesin Dumas' "Kahtkümmet aastat hiljem" just ühel sünnipäeval ja laenasin raamatu võõrustajatelt koju kaasa…  Viis aastat tagasi oli lugemispalavik kadunud. Kui ma üldse lugesin, siis nö. fantaasiakirjandust, ehkki Robert Jordani "Ajaratta" mammutsaaga oli mind lõpuks peaaegu mürgitanud ja sellest žanrist võõrutanud. Ega ma tänaseni pole enam suutnud eriti sellist kraami lugeda.  Aga toona ei lugenud ma midagi muud. Keskkooli- ja ülikooliaegne kohustuslik kirjandussundus oli selja taga, enam ei käskinud keegi midagi lugeda. Nüüd võis, aga ma ei tahtnud.  Kuni tulid esimesed külmavärinad ja palavik hakkas aeglaselt tagasi imbuma. Algus oli süütu, üks artikkel siin, teine ajaleht seal; üks lühijutt siin, teine novell seal. Ilukirjandus oli endiselt suuresti põlu all ja ma pidin end väevõimuga sundima läbi mitmete teoste, mida pidasin kohustuslikuks. No tuleb ju kord elus proovida  lugeda (vabatahtlikult) ühte Unti, ühte Tammsaaret, ühte Mutti. Palju kergemini läks muu kraamiga, sellega, mida kirjanduseks ei peetagi. Luule läks alati kergelt alla, poliitika ja ajalugu veel kergemini.  Ja siis mulle koitis: mul on haiglaslik janu teadmiste järele. Iga kord, kui ma loen midagi uut - olgu see kas Moldova ajalugu, Iisraeli-Iraani suhete analüüs, esimeste inimahvide elustiku kirjeldus vms -, tunnen ma joovastust. Siirast rõõmu uute asjade teadmise üle.  Mul on selline tunne,  nagu oleks mu pea üks hiiglaslik, suur tehas, mis on tühi nagu mahajäetud angaar. Ja iga kord, kui ma avan mingi uue teksti (nii arvutis kui raamatukaante vahel), saab see üüratu tehas voolusüsti. Tolmused pirnid süttivad särisedes põlema, hammasratad seintel hakkavad kriiksudes liikuma, nähtamatud mootorid võtavad ulgudes tuurid alla. Tühjast, kõledast monstrumist saab soe, elav, tuhandete liikuvate osade ansambel. See on narkomaania, eks ole? Selleks, et omaenda pead armastada, tuleb teda vahetpidamata uute  asjadega toita.  Aga sellest mõistmisest sündis uus mõistmine. Kui võtaks ka ilukirjandust niimoodi? Kui ma avaks raamatu selleks, et saada teada midagi uut: seda, kuidas on taolist raamatut lugeda? See aitas. Järsku tekkis õhin, tekkis palavikuline soov lugeda kõike, KÕIKE. Ümberringi kõrguvad riiulid täis raamatuid - ja ma olen neist lugenud nii vähe. Igaüks piidleb ihara pilguga, pakub ahvatlust, lubab seninägematuid naudinguid. "Sa ei tea, kui hea ma olen…"  Alguses oli ikkagi raske. Sõber  soovitas, et lugemisharjumuse tekitamiseks peaks proovima lugeda igal õhtul, kasvõi ühe lehekülje. Tema ei saa enam magamagi jääda, kui pole lugenud. Esmalt läks see üle kivide ja kändude. Ikka oli olemas hea ettekääne. Näe, kell on palju. Kuule, ma olen täna liiga väsinud. Mul on vaja muud teha.  Aegamööda siiski proovisin jõuga seda harjumust juurutada. Siis mõistsin, et see ei peagi kehtima õhtu kohta - ma ei pea lugema tingimata enne magamajäämist. Miks mitte lugeda siis, kui kohustused on täidetud ja  pole nii-öelda "midagi teha"? Kui inimestel on tavaliselt igav ja nad otsivad tegevust?  See oli valgustav kogemus. Selle asemel, et lülitada iga kord sisse telekas, minna linna peale jõlkuma või istuda arvuti taha tegevust otsima, võiks ju lugeda? Müstika. Kuidas ma enne selle peale ei tulnud? Palavik rabas sellise hooga, et ma ainult ahmisin õhku. Õhtul magama heites tundsin, kuidas aju kumiseb lauba taga nagu päev otsa pöörelnud mootor. Aga nii ju ongi - aju peab selle uue infoga tegelema,  palavikulise kiirusega lahterdama, uusi kaustu looma, uusi sidemeid tekitama, jagama, segmenteerima, korrastama. Õhtuks kiirgab ta kuumust ja suriseb vaikselt just nagu lihas peale kõva trenni. Trennile järgneb eufooria, keha tekitab mõnuaineid ja nii tekibki sõltuvus.  Lugemisdistsipliini hoidmiseks hakkasin selle (lugemis)aasta algusest peale märkima üles kõiki loetud raamatuid. Muid tekste sinna ei märgi, ehkki mahult on mõned poliitanalüüsid või kümned artiklid kokku umbes tervet raamatut väärt. Pilk  nimekirjale rahustab: olen sellel aastal juba annuseid saanud, ei pea põdema.  Raevukas lugemissuvi on toonud kaasa kaks hüppelist muutust. Esiteks olen hakanud armastama rannapäevi. Võtad hommikul asjad, kolid randa, paned teki maha, avad raamatu ja loed 3-4 tundi. Ideaalne aeg - värske õhk, päikesevann, vahepeal ujumine ja sada lehekülge rõõmu.  Teiseks olen leidnud internetist varasalve. Kõik need mõttekojad ja ajakirjad, blogid ja ekspertarvamused maailma kohta - kõik see on tasuta. Lugemise käigus  olen sõelunud välja allikad, mida külastan tihemini ja mille hulgas on tänaseks STRATFOR, Newsweek, The Atlantic, Foreign Policy, The Economist jne. Birmast räägib The Irrawaddy, Põhja-Koreast Daily NK, Liibanonist Lebanon NOW. Igaüks neist pakub vähemalt kord nädalas pikki artikleid maailmaasjade kohta. Sinna juurde mitusada lehekülge pikad ülevaated või aruanded. Venemaa inimarengu trendid, USA ja Hiina aastal 2010. Ja minu isiklik lemmik: ingliskeelse džihaadiajakirja "Inspire" esimene number, kus  lohutatakse üksildasi mudžaheede ning õpetatakse emme köögis pomme tegema - tõeline "Cosmopolitan". Võib-olla saab koguni teada, kuidas G-punkti plahvatuslikult stimuleerida. See selleks.  Mul on tunne, nagu õpiks ma kaugõppes politoloogiat. Igaks juhuks kinnitan siinkohal, et ma ei võta ühtegi allikat puhta tõena. Minu arust pole puhast tõde nagunii olemas, olen selle koha pealt relativist. Iga nn. ekspert või kogenud autor on üksik hääl ja nende kuulamine on nagu osalemine konverentsil. Kes käsib võtta  esinejate sõnu puhta kullana? See aga ei tähenda, et ma ei võiks neid ära kuulata. Eriti põnev on lugeda kahe risti vastukäiva arvamuse kokkupõrkeid.  Aga mida enam ma loen, seda enam hargnevad niidid kaugemale ja kaugemale. Teadmised on nagu neetud risoom, neil pole algust ega lõppu ja üks haru sirutub teiseni. Kui loed kaasaegset näidendit, tahad lugeda antiikaegset eeskuju. Kui loed ühte kirjanikku, tahad lugeda tema kaasaegseid, et neid mitte teenimatult unustada. Kui loed ühte ekspertblogi, viitab  see sadadele teistele. "Ja nii see iga päev meil käib!", nagu laulab Jaan Pehk.  Ühest küljest reaalsed, käes istuvad raamatud, teisest küljest tuhanded leheküljed võrguartikleid - aju pöörleb nagu vurrkann ja ajab vist verist vahtu välja. Aga kui seda verist vahtu pidada üleliigseks, vananenud või ekslikuks infoks, siis ongi hea, et vurrkann keerleb. Mul on kohati tunne, et aju kondenseerib teadmisi, pressib neid kokku ja sealt nõrgub välja liigne vaht. Võib-olla on see järgijäänud tahke ollus halli  värvi?  Ja see ei kehti ainult mitteilukirjanduse kohta. Üks klassikaline näidend, üks maailmakirjanduse kuldvaramusse kuuluv romaan, üks luuletus - kõik see kristalliseerub, kondenseerub, nõrutab end. Alles jääb mingi hõrk mass, mida ma tunnen kõrvade vahel loksumas ja mulle tuleb näole lollakas naeratus nagu narkomaanil, kes vajub kuhugi võlumaailma. See on ilus sõltuvus ja selle rahuldamiseks on annuseid riiulite kaupa. Kes teab, võib-olla pean kunagi saatma raamatukogudesse iseendale lähenemiskeelu.