Autonoomiaprintsiibi sõnastab Battin järgmiselt: tuleb arvestada kompetentse isiku otsuseid, kui need ei too kaasa lubamatuid kulusid [undue costs] talle endale, see ei riku teisi moraalseid kohustusi ja kui need otsused ei ohusta teisi inimesi või osapooli. See tähendab, et tuleb arvestada inimese tahtega ravi kulu määramisel, ravist loobumisel või selle jätkamisel. Inimene võib soovida oma elu ja seeläbi ka kannatuste pikendamist või siis vastupidi, valu ja kannatuste kaotamist, ka läbi tapmise, surra laskmise või võimaldatud enesetapu läbi. Niisugune soov laieneb ka inimestele, kes pole küll vahetult suremas aga näiteks kannatusi põhjustava puudega ning veel laiemalt - ka neid, kes ei kannata hetkel üldse, kuid näevad end ähvardamas näiteks seniilsust, terminaalset haigust või ka lihtsalt vanadust. Seega, autonoomiaprintsiip tähendab enesemääramisõigust elu ja surma küsimustes: kui inimene ei tee sellega teistele kahju või ei riku teisi moraalireegleid ning otsus on vabalt ja täie tervise juures vastu võetud, võib inimene oma elust loobuda. [Battin: 1994, lk. 107-108]