Teine peatus meie teekonnal oli maailma liberaalsuse ja jalgrattasõidu pealinn- Amsterdam.    Amsterdamis on absoluutselt mõttetu liigelda millegi muu kui jalgrattaga. Esiteks sellepärast, et jalgratas on Amsterdamis boss, igal pool on jalgrattateed ja osad tänavad on läbitavad vaid jalgsi või jalgrattaga. Teiseks sellepärast, et jalgrattal ringi sõites  saab just selle õige Amsterdami tunde kätte, mis bussis või autos loksudes olemata jääks. Kolmandaks sellepärast, et linnarattal sõit on hoopis teine tunne kui meie spordiratastel. Amsterdami kogemuse sisse mahtus ka madame Tussaud's vahakujude muuseum, sest keegi meist polnud seal varem käinud. Vahakujude tõelisus oli tõesti hämmastav ja samas olid hämmastavad mõne kuulsuse reaalsed mõõtmed, näiteks printsess Diana pikkus (180cm). Vahakujude muuseumis sain ma ka väikse korrahullu teoga hakkama, nimelt oli  JFK-l lips mingil kosmilisel põhjusel pooleldi pintsaku alt väljas ja ma toppisin lipsuotsa pintsaku alla tagasi ja silusin sirgeks, sest mis maailmapoliitik sa oled kortsus lipsuga :) Amsterdamis käisime veel Van Gogh muuseumis, mis nägi lausa häirivalt Kumu moodi välja. Samasugune näeb välja ka Helsingi kunstimuuseum ja seda, kes kelle järgi tegi, ei tea ma. Amsterdami kõige hämmastavam vaatepilt oli siiski see rattajõuk, mis linnatänavail pidevalt sagis. Sain kinnitust, et rattasõit ei pea olema enesetapp.  Tallinnas see siiski on seda, sest ma ei kujutaks ettegi, et peaksin rattaga tööle-poodi-kooli sõitma. Esiteks, sest meil pole vajalikke teid, mööda Paldiski maanteed autode kõrval sõites ei ole just väga turvaline tunne. Teiseks, sest meil puudub vajalik tempo. Või tegelikult selle puudumine, sest Amsterdam oli vägagi laid back linn, kõik tasakesi liiklesid oma ratastel ja sellist närvilisust ei olnud. Aga võib-olla tuleneb see ohtratest coffee shopidest, mida igal tänaval kohata võib. Ja punaste  laternate rajoon öises linnas oli ka midagi erakordset, sest midagi nii rahale ja inimmüügile orienteeritut on kordumatu. Samas pilti teha ei tohi, selle eest kostitatakse sind kohe keskmise sõrme või/ja sõimuga. Öine Amsterdam on hoopis midagi muud kui päevane, linn hingab teises rütmis ja näeb välja ka teine, kõikjal võib märgata inimesi, kes ootavad järgmist klienti, kellele illegaalseid narkootikume müüa, inimesi, kes lihtsalt hingavad sisse seda mustuse ja kanepi hõngu ja inimesi, kes töötavad seal. Kuna  Amsterdamis kõik pealtnäha sõidavad rattaga, siis tekkis minus küsimus, kas ka rõõmupiigad sõidavad tööle jalgrattaga :)  Pärast päeva Amsterdamis läksime tagasi oma campingusse, kus oli väga-väga tihedalt paigutatud telke ja uinusime, et järgmisel hommikul alustada teed Londoni suunas.             Pilt 1 on üks õnnetu saatusega ratas, 2 on rattalukk, mis on küllaltki omapärane ja 3 on Ode lükkamas oma ratast trepist üles, kasutades selleks spetsiaalset rattarenni