"Kevade" on üks väheseid, peaaegu ainus eesti film, mis mind PÄRISELT puudutab ja ligi pääseb, ning mille mõju jõuab kohale enam-vähem nii, nagu selle tegijatel vist ka tegelikult plaanis oli.    Viimane asjaolu - tabavusprotsent? resultatiivsus? -  wtf!  - on eesti kinos minu arvates natuke täbar teema. Tõesti, mulle meeldivad paljud eesti filmid, aga enamasti köidavad neis asjad, millel pole midagi pistmist filmi režissööri/stsenaristi/produtsendi taotlustega.    Võtkem sealtsamast, kuuekümnendatest kasvõi: "511 paremat fotot Marsist" pidi kõnelema Tallinna kohvikukultuuri allakäigust, aga kukkus välja kui kinematograafiline ajamasin. "Pimedad aknad" pidi rääkima südantlõhestava poliitloo saksa okupatsioonist, ent osutus hoopiski jõuliseks  film noir iks, mille vaatamisel ma enamasti heli välja lülitan  (vastselt DVDna ilmunud versioonil ka,   excusez-moi , restauraatorid ja pealelugejad!).    "Kevade" puhul tundub olevat õnnestunud kõik see, mida autorid tegelikult ka ise lootsid - räägin siinkohal siis mõlemast debütandist, Lutsust ja Kruusementist.  (Kõigi filmidilet.. vabandust, -debütantide  igavene lohutus: paljude arvates parim kinosaavutus siiani, "Kodanik Kane" (1941), oli selle   režissöörile   samuti   esimene kord filmi teha).