Eesti riikluse areng, mis taotles õigusriikluse ja demokraatia üha paremat korraldust, tingis vajaduse luua ka ombudsmani institutsioon, mille kaudu oleks tagatud isikute põhiseaduslike õiguste ja vabaduste kaitse (õiguskantsleri ametikoht on kasutusel  ainult kolmes riigis: Rootsis, Soomes ja Eestis). Ühiskonnas ja õigusteadlaste seas toimus diskussioon selle üle, kas luua ombudsmani institutsioon parlamendi juurde või siduda ombudsmani ülesanded õiguskantsleri ametikohaga. Õiguskantsleri seadus, mis jõustus 1. juunil 1999, andis ombudsmani ülesanded õiguskantslerile. Eestis on sellega loodud riigiõiguslikult unikaalne olukord, kus ombudsmani funktsioonid on ühendatud õiguskantsleri ülesannetega, niisugune kombineeritud pädevus on rahvusvahelises õiguses  ainulaadne. Näiteks kui õiguskantsler ombudsmani menetluses tuvastab, et ametnikud on rikkunud oma tegevuses isikute põhiõigusi, siis võib sama menetluse käigus ka selguda, et mõni õigustloov akt on seaduste või põhiseadusega vastuolus. Õigustloovate aktide põhiseadusele vastavust ja põhiõiguste kaitset samaaegselt kontrollides saab õiguskantsler neid valdkondi vaadelda tihedalt seotuna ja ühtses õiguslikus lähenemises.