Temaatiline ja süstemaatiline mõtlemine on kirikuelus kindlasti vajalik. Seda mitte ainult üldkirik-likus teoloogias ja juhtimises, vaid ka igapäevase koguduseelu tasandil. Sestap tuleb peapiiskopi ettepanekut ainult tervitada. Seda enam,  et ristimine on kristliku usu ja elu lähteks inimelus. Ning aluseks, millele kõik järgnev kinnitub ja ehitub.  Ristimine pole tänases kirikuelus ammu enam nii igapäevane ja elementaarne koostisosa, nagu oli rahvakiriklikul ajastul enne sõda ja okupatsioone. Ajal, mil ristiti valdav enamik sündinud lastest. Suur lootus eesti rahva taaskristianiseerumisele ja enamiku kirikuga liitumisele oli EELKs esil ka 15-17 aastat tagasi, mil väga suur hulk inimesi soovis ristimist.  Tänases kirikus on järjest  tavalisemaks muutunud fakt, et suur (kui mitte suurem) osa ristitutest on täisealised või juba teadlikumas eas leerilapsed. Ja ristitute arv pole üldiselt kuigi suur või kontsentreerub enam suurematesse (linna)kogudustesse. Ristimiseks valmistumine on taas rohkem meenutamas vanakiriklikku katehhumenaati.  Seetõttu aga on samas võimalik ja vajalik süvitsi mõelda ristimise müsteeriumile ja kogu kiriku ning üksikkristlase ristimisel rajanevale osadusele Kolmainuga. Ristimise väärtustamine ning põhjalikum  ettevalmistamine ristimiseks saavad nii tugevdada ja laiendada kirikut.  Ristimise teema-aastate juhtmõtteks on peapiiskop seadnud «Uue elu allikale!» (Ilm 21:6). Luterlikus traditsioonis («Väikesest katekismusest» alates) on ristimist tähtsaks peetud mitte ainult kristliku elu algusena, vaid hinnatud ka selle tähendust viimase argipäeva jaoks. Ristimise meenutamine suunab meid meeleparandusele, uue ja igavese elu allikale. Ning sealt edasiste õnnistuste juurde.  Meenutagem siis oma ristimist ja  palvetagem ristitavate, uute kristlaste arvu kasvamise pärast.