Stagnaaeg: paigaltammuv paraad  1967 oli sulaperioodi viimane aasta, aastaga 1968 algas stagnatsiooniks nimetatud ajajärk.  Teravate kontrastide aeg sai mööda, paraaddookumentalistika rüütas end igavamasse vormi. Ekraanidele tulid vaatefilmid, mis näitasid vaatajale ilusaid pilte kodumaast ning niinimetatud publitsistlikud  dokid, kus lahati valdavalt probleeme, mis olid tegelikult tähtsusetud. Need filmid on oma ajastu teosed ja hoolimata sellest, et tõde on neis ehk 10%, on nad oma ajastu vaimu parimad edasikandjad ja saavutavad omal veidral moel äraspidise autentsuse. Kollektiivne mälu pluss teatavate koodide lahtimurdmise oskus võivad vaatajale anda parima filmiajaloo tunni. Loo võib lõpetada tsitaadiga Milan Kundera raamatust "Olemise talumatu kergus":  "Marksismi professor seletas seal talle ja tema kaastudengitele  järgmist sotsialistliku kunsti teesi: nõukogude ühiskond on jõudnud nii kaugele, et põhikonflikt ei seisne seal enam hea ja kurja vahel, vaid hea ja parema vahel.  /-/  Tõepoolest, nõukogude filmid, mis just sellel kõige julmemal perioodil ujutasid üle kõikide kommunistlike maade kinod, olid hingestatud uskumatust süütusest. Kõige suurem konflikt, mis võis toimuda kahe venelase vahel, oli arusaamatus armastuse vallas: mees arvas, et naine teda enam ei armasta, ja naine arvas mehest sedasama. Filmi  lõpul langesid nad teineteisele kaela ja nende silmadest hakkas tilkuma õnnepisaraid."