Algaski. Kohe esimestest muusikahelidest oli selge et olen vaataja kinosaali pehmes toolis. Ja milline vaataja. Muusikud pole tasapinnaline kujutis  kaugel lava valgust täis kallatud pinnal. Kaamera, minu vaatepunkt, lennanud pea soovunemlikul moel otse üle Bono pea ja vaevalt hoidunud riivamast Edge kitarri, toob reaalsuseks iidolite seni poolmüstilisena püsinud tegeliku lihast luust , käte ja jalgadega inimliku olemuse. Võib näha riiete õmblusi ja trummikomplekti konstruktsiooni mutreid. Vältimaks kokkupõrget mikrofonistatiiviga püüan end kord vasakule kord paremale nihutada. Kaamera jätkuval liikumisel märkan ühendusjuhtmeid, nende pistikuid võimendite  ja süntesaatorite pesades ning trummari tooli seljatuge. Laval on põrand ja tajutav on selle tasapinnaline suurus. Põhilavast on käigutee abil välja venitatud veel kaks umbes nelja meetrise läbimõõduga ringikujulist lavasoppi. Kui Bono sinna jalutab, on sellele umbes kaheteistruutmeetrisele lapikesele koondunud kogu kogunenud inimeste, kelle koguhulk ületab tajumise võimekuse piirid, tähelepanu. Ma pole üks lavast kaugel tunglevast rahvamassist vaid kõnnin siinsamas meeste keskel kelle näppude liikumisest  kitarrikeeltel, trummipulkadega käte väledusest ja kopsudest väljapressitavas õhuvoolus võnkuvatest häälepaeltest tekib see muusika. Kuid ma olen vaid vaataja. Istun mugavalt toolis ja vaatan ning kuulan muusikat mis kaugel Argentiinas mängitud ja läbi juhtmete, läbi kõikvõimaliku tehnika- ja ärilise rägastiku on nüüd minu meelelunditeni jõudnud. Just meelelunditeni. Sest mingi faktor vahetu kontsertelamuse fenomenist on puudu. Olles kontserdil , mis siis et lavast kaugel ja kaaskuulajad trambivad varvastel,  olen mina osa sellest muusikast mis laval sünnib. Minust oleneb kas punt saab kätte selle õige tunde et muusika kõlaks kui see mis tema mõtteline olemus on, või on see pelgalt õiges järjestuses mahamängitud noodid. Istudes siin Coca Cola Plaza (kus maal ma küll elan) kontrollitud keskkonnas ma seda ei ole. Olen vaid vaataja. Vaatepilt on küll selline mis vaid unistustes soovida võiks. Küll natuke segab et osa vaatajaid on püsti tõusnud ja vehivad nüüd ekraani ees kätega. Tahan juba hüüda et, istuge ometi  maha ja laske vaadata, kui äkki hämmeldunult märkan et olen komistanud reaalsuse tegelikkusest alla illusiooni suhtelisusse. Otse minu käeulatuses vehkivad käed ei olegi kinovaatajate omad vaid hoopis osa filmist. Kontsertlava kooslus on ülimalt lihtne. Muusikud üsnagi tagasihoidlikus riietuses. Pillid oma lihtsamais olemuses, mõned üsna vajaduse järgi paigutatud tehnika vidinad. Ei säravate litritega lehvivaid ürpe ega imposantseid kõlarimüüre. Pole tulevärki ega vilkuvat valgusmängu. Lava tagaseinas on  küll ilmatu ekraanimürakas. Sellel toimuv aga on üsnagi sügavamõtteline. Nüüd kõnnib seal üks kümnemeetrine mees. Üsna visandlik kujutis, peaks vaid ühe joonega ring. Kehagi üsna skemaatiline. Kuid sammud mida ta muusika taktis mõõdab on lummavad. Nende hooletu loivav liikumine ütleb täpselt sama sõnumi mis muusika. Astun eluteel. Kiirustamatta, tormamatta, seisatumatta, samm sammu otsa, ikka edasi. Järgmise loo ajal lendab seal hävituslennuk. Mida see küll tähendab. Keegi on kogunud kokku, kuskilt, kelleltki,  väärtuse kogumi mis ühe mehe elutööna arvestatuna tähendab võibolla tuhandeid elusid. Sellest väärtusest on finantseeritud terve plejaadi kõrgelt haritud inimesi kes saanud hakkama terve plejaadi tehniliste lahendustega, mis kõrgtehnoloogiliselt töödeldud metallis ja sünteesmaterialides vormistatuna on tulemuseks ehitanud masina mis helibarjääri purustava kiirusega on võimeline tooma surma tuhandetele. Ja kuigi avalikustatud eesmärk on rahutagamine, on see paljastatud sõjariist selge sõnum. Vaadake, ma  olen selleks võimeline.Vähehaaval hakkab minus üha enam kuju võtma arusaam U2-e muusika tähendusest minu jaoks. Olen ikka tunnetanud teda kui mitte eriti musikaalset bändi. See ei tähenda sugugi nagu alahindaksin nende võimekust muusikutena. Kuid tundub mul, rõhk pole meloodia ja rütmi kooslusest tingitud tajul, põhiline on helidest moodustatud tähenduste masinavärk. Nagu asjade olemused oleks gigantsed hammasrattad mis oma titaanlikul moel üksteisega haakudes ja hõõrdudes tekitaksid just sellist heli. On  müstiline et sellise määratu suuruse ja massiga moodustised üldse liikumiseks võimelised on, liiati veel nii piiritletud keskkonnas ja keerulises omavahelises seoses. Nende monstrumite hammaste vahel jäänud inimsaatused purunevad põrmuks kui tillukesed liivaterad. Samas on inimene see, kes on selle hunnitu masina omanik, hooldaja ja looja.