Kõigepealt: Cannes'i 2007. aasta juubelifilmifestivali avafilm "My Blueberry Nights" (Wong Kar-wai) on ilus film. Wong Kar-wai stiilimeelele, mis tema seni viimastes  filmides kippus küll maneersevõitu formalismiks tarduma, on päris raske uuema aja filmikunstist, vähemalt minul ja esimese hooga, midagi kõrvale panna. "My Blueberry Nights" on selle Hongkongi režissööri esimene film, kus kõneldakse algusest lõpuni inglise keeles (tegu on seejuures pisut naljakal kombel Hiina-Prantsuse koostööga). Ja see tähendab muu hulgas, et esimest korda saavad lääneriikide vaatajad, kes moodustavad arvatavasti Wong Kar-wai filmide peapubliku, tema näitlejate kõnest ja kehakeelest kadudeta  aru: enam ei tarvitse lugeda subtiitreid ega kultuurierinevuste tõttu hoomamatut juurde fantaseerida. Eksootika ihalejaile võiks distantsi kadumine valmistada niisiis mõningase pettumusegi. Ja võib-olla on just keelevahetus (režissöör on intervjuudes kinnitanud, milliseid ootamatuid raskusi valmistas talle võtetel töö näitlejatega, kelle häälenüansse, eriti aga miimikat ja žeste, mida ta ise dialoogidest olulisemaks peab, ei suutnud ta enam 100% jälgida) taandanud selles filmis autori seni valdama kippunud  visuaalsust.