Kuna inimene ei ole täiuslik (üks tõsiasi, mis kõiki inimesi võrdsustab), on kristlik armastus ideaal, mille poole võib iga inimene oma individuaalses vabaduses püüelda. Kristlane ei mõista teist inimest hukka, kuna ta teab, et tema isegi on ebatäiuslik. Teist inimest hukka mõistes seaks ta justkui ebaõiglaselt iseenda ebatäiuslikkuse teise inimese  ebatäiuslikkusest kõrgemaks. Sisuliselt oleks selles varjatud ülbus, mis loomulikult lämmataks armastust. Kahtlemata ei ole püüdlus armastuse ideaali poole kerge ülesanne, aga see on kristluses esmane. Igal inimesel on mingi talent või talendid. Kõiges aga ei saa olla oma ebatäiuslikkuse tõttu üks inimene andekas. Sotsiaalne elu, nii kitsamalt kui ka globaalselt, on selleks, et ühiskonnas leiaksid erinevad talendid omavahelise kooskõla läbi armastusest sündiva mõistmise, läbi sotsiaalse ühistegevuse. Kui  inimene viimast vabatahtlikult püüab ja kui on selliseid inimesi rohkem, kes seda teevad, muutuvad inimesed, perekonnad, kaastöötajad, organisatsioonid, riigid ja rahvad ning muutub lõpuks kogu inimühiskond paremaks. Toimub areng. Nii lihtne see sõnades ongi! Aga tegudes?!