ma suutsin kogu kurjuse ajaks säilitada väärikuse, käituda täiskasvanulikult ja manada näole mittemidagiütleva naeratuse. ja siis tuli Insener ja tegi pai. nagu väiksele lapsele. alles sel hetkel pidin maha vaatama, sest enam ei suutnud silma tikkuvat vett päris tagasi  hoida.  igatpidi on tobe.  vähemalt need kaks seal terminalis ei suutnud tekitada enam ühtki emotsiooni. isegi mitte piisavalt huvi, et tsau-kuidas-läheb-tore-mul-ka-hästi - juttu rääkima minna.