Kui nüüd küsitakse, kuidas äratada mälu ortograafilise sõnakuju tarvis, siis arvan, et selleks on vaja tähelepanelikult jälgida inimlike jõudude  erinevusi kolmel üksteisele järgneval elulõigul - kuni hammaste vahetuseni, kuni suguküpsuse saavutamiseni ja kuni 20-nda eluaastani. Sellest räägin põhjalikumalt järgnevates loengutes. Nende kolme elulõigu spetsiifiliste elujõudude erinevuste nägemiseks tuleb arendada silma. Nimelt võib märgata ( ma loodan anda selle kohta asjakohase seletuse teatud kindlal põhjusel, mille te, ma loodan, ridade vahelt välja loete), et inimesed, kellel ei ole kuni 15-eluaaastani emakeele ortograafiat ning grammatilise sõna ja  lausekuju taju, rääkimata siis veel võõrkeele omast, teevad selle pärast 15-ndat eluaastat iseenesest tasa, kui juhtida nende tähelepanu rütmilisele ja taktipärasele. Andekaid lapsi, kellel on raskusi ortograafia vm taolisega, pole põhjust sellepärast kohe hüljata. Uurige järgi, kuidas kirjutas Goethe oma poisipõlves ja millises seisukorras olid tema grammatika ja ortograafia, kui ta oli juba üsna täiskasvanu. Nii jõuate te teisele arvamusele kui muidu, kui näete et kolmeteistkümneaastane poiss või tüdruk ei  oska veel õigekirja. Selle asemel, et pidevalt pead murda ja küsida: mida küll teha, et lapsed hakkaks õigesti kirjutama, oleks palju õigem järele uurida, kus on varjul nende tegelikud võimed? Tuleb otsida üles see ala, kus peituvad tegelikud võimed ja siis püüda leida sild, mis aitaks sellistele inimestele õpetada ka seda, mis neil puudub.