See on minu probleem niipalju, et ma pean jagama ühte maad inimestega, kes mõnuga peavad end orjadeks. Neid ütlejaid ei saa usaldada, õnnetuses ei ole võimalik nende peale kindel olla. Orjad ei tule appi, kui näevad teisi hädas, vaid parastavad ja ilguvad ning samas süüdistavad teisi selles pahes.  Ma jälestan sellist fataalset lömitamist ja ma jälestan, kui sellist käitumist  peetakse loomulikuks ning paratamatuks. Kõige rohkem aga jälestan ma seda võltsi oreooli, mida niimoodi kaagutades endale pea ümber joonistatakse - "Ma tean, et teie, kes te vaidlete, olete kõnts, õiged on vaid need, kes minuga nõus on!"  Vaat`see on orjamentaliteet.    Me oleme oma tee ise valinud. Kes tahab olla ori - olgu, mis siis, et see mulle vastik on. Aga ärgu arvaku, et maailm ainult orjadest koosnebki.      Ma pole ammu ühegi lolluse peale niimoodi südamest vihastanud  kui selle nõmeda, kajana ühest suust teise hulkuva "oi, me oleme orjad, oi, selleks me ka jääme" rõveduse peale.