Provintsrahvastele on olnud omane kael ikka muu maailma poole kiivas hoida, sest sealt tuleb kõik hea ja oma , kuitahes hea, reeglina ei kõlba. Protsess on üsna loomulik ja kui kõige uue ja mujalt maailmast kostuva ja kohaletoodavaga suudetakse kursis olla, on suurepärane. Siingi on üks väike aga - ja nimelt kui see toimub oma põlist ja väärtuslikku tausta unustamata. Vastasel korral saadakse indiviid, kes kas valehäbist või teiste hulka iga hinna eest kuulumise soovist oma taustast on lahti öelnud ja selle ka tegelikult unustanud, kuid võõrast kultuurist, seostest finessidest aru ei saa ja ka sinna ei kuulu. Selline piltlikult öeldes maa ja taeva vahel hõljumine sünnitab reeglina aga illusiooni oma uue kuuluvuse kohta, millel tegelikkusega paraku mingit pistmist ei ole. Pingutagu mulk palju tahab, lesginka ei õnnestu ja vastupidi, Gogik kukub kaera-jaani tõsiselt võttes kummuli üsna ruttu. Kuidas siinne rahvas ka ei pingutaks, no ei tule siit swingi ega rocki (õnneks on väga meeldivaid erandeid), gosplist rääkimata. Meie arhetüübil on pähe ja südamesse kodeeritud takti rõhulised esimene ja kolmas löök ja rahva maruline vastutakti kaasaplaksutamine ajab mujalt tulnud bändid üsna nõutult käsi laiutama. Valulise vastuse asemel - miks ei võikski meiegi rahvas olla kõva seal, kus ka tegelikult kõvad ollakse? Neid kohti on oluliselt rohkem, kui isegi mõelda julgetakse. Üsna sageli räägitakse laialt vähem ja rohkem arenenud kultuuridest ja seegi suhtumine on parajalt ülekohtune. Niipea, kui küsida ühe või teise kultuuri arengutaseme hindamise konkreetse mõõdupuu või kriteeriumi kohta, järgneb kas üleolev pilk või isegi agressiivne reaktsioon.