Alustaksin sellest, et mis asi see sült otseses tähenduses on. Seast ülejääv osa, millest praadi teha ei saa, on  pead-jalad. Et ka see kraam kaotsi ei läheks keedeti see ära ja kondileem, kus ka mõned lihatükid, on ju päris hää toit. Enamasti peetakse seda selliseks odavamaks kraamiks, kõik ei saanud endale puhast liha lubada. Head lihasülti pakutakse ka peolaual vahel, kuid soojemal ajal harvem: lödiseb ja sulab ära.  Nüüd süldimuusika ja süldibändid. See on ikka ka selline odavam ja üldrahvalik kraam, kuid ei pruugi alati ka vilets olla. Siiski on süldibändi nimetus kergelt halvustav. Minu arvamus on, et  süldibänd on grupp, kes teeb lihtsate riistadega lihtsat muusikat, üldlevinud- leierdatud üldrahvalikke kolme-duuri lugusid, mida vanem generatsioon oskab peast kaasa laulda ("Mustlane", "Oi silmi siniseid", "Viljandi paadimees"...).  Kui bänd ei mängi ainult oma lugusid, vaid ka teiste autorite lugusid, ei tohiks see automaatselt kedagi süldibändide hulka lisada. Ka omaloomingut võib teha halvasti ja odavalt. Näiteks esimeste pähetulevate eesti autorite, Aarne Oidi ja Raimond Valgre, lugusid ei tahaks küll  süldilugudeks nimetada.  Nõustun blogi autoriga selles osas täielikult, et pillimees pulmas on tööl, selleks et rahvast tantsutada, mitte ei pea viinapudeli järele vaatama. Ja pillimehe pulmariietus on ikka viigipüksid, lips ja triiksärk, mitte teksad-tossud.  Pulmabändi jaoks on oluline hea tehnika, hea pillmänguoskus ja lauluhääl, head tantsulood ja pühendumis.