tegelikult, E, on sinu ja minu (meie?) vahe selles, et sina usud, et olemasolev (elik juba heakskiidetu pälvinud)kirjanduseliit suudab täita tühimiku kirjanduse loojate ja potentsiaalsete tarbijate vahel, ehk siis seda, et esimesed suudavad kirjutada piisavalt hästi, et teised oleksid valmis sügavamalt püüdlema, et mõista kirjutatut :) seega - optimist oled, kullake! :P  mulle pigem tundub, et tänase seisuga on Eesti parim kirjanik Mihkel Raud, ja sa kindlasti ei tahaks teda  isegi kirjanikuks nimetada :)  edasiminekuks näen ma kahte teed: esiteks kirjutamist teemadel, millega lugejaid "meelitada" (ma ei tea, võib-olla õppisid sina lugema "Faustiga", aga minu esimesed lemmikraamatud olid Meisterdetektiiv Blomkvist ja Minu vaarisa ja mina, ja näed, ometi olen ma leidnud tee klassikalise kirjanduseni), ja teiseks, et just ilmtingimata saaksid võimaluse kõnelda ka kõik need, kes on seni vait olnud, sest võib-olla on neil midagi sellist öelda, mille peale keegi varem pole  tulnud. mulle meeldib demokraatia, sina usud aristokraatiasse - sisetunde küsimus. aga selles olen ma päris kindel, et see tehnika, kuidas midagi väljendada (ja heatasemelise kunsti loomine ON eelkõige tehniline protsess), areneb ja täiustub just tegemise käigus, ja mitte ürgeestlasliku hirmuga toanurka pugedes, et: "Mis nüüd mina, ma ei saa ju sellega hakkama!" Kui teos on halb, siis küll see kriitika oma tee autorini leiab, see on juba üsna kindel :P aga ma tõesti ei näe sügavamat ideed lihtsalt tegutsemata  jätmises. kahtlemata tahab iga loovinimene ühelt poolt tegeleda eneseväljendusega, teisalt tahaks igaüks meist aru saada, kuidas saaks, võiks ja peaks edasi minema. mina, tema ja need noored seal väljas ei tarbiks ju nii meeletus koguses võõrkeelset loomingut, kui see poleks meie jaoks nii kuradi hästi mõistetav. selles on küsimus.