Venemaa 1888. aasta metsahoiuseadus oli omataoliste hulgas üks kaugemaleulatuvaid. Lisaks kaitsemetsade kategooria loomisele allutati erametsade kasutamine riigi kontrollile. Keelati omavoliline metsamaade transformeerimine, määratleti laastava metsakasutuse mõiste ja kehtestati raiete piirnormid, hakati soodustama erametsamajanduse arengut jne. Hoiueeskirjade eiramine võis viia 2-30 aastaste raiekeeldude kehtestamiseni, rahatrahvide ja sundmetsastamiste rakendamisele (Daniel 1926; Meikar 1989) Balti kubermangudes jäid hoiueeskirjade alt jäid välja aga talumetsad (v.a kaitsemetsad), millega riigivõim nende majandamist ei kontrollinud.  Eesti  Vabariigis anti mõisametsade riigistamisega riiklikule metsamajandusele poliitilistel ja majanduslikel kaalutlustel domineeriv positsioon. Ametlikult oli metsahoiu-eeskirjade alla käivate erametsade minimaalseks suuruseks 1920. aastail 20 ha, alates 1929. aastast 10 ha. See oli ka piir, milleni riigivõim vähemalt teoreetiliselt võis erametsade majandamisse sekkuda. Kuni 1929. aastani on teada vaid umbes 15 juhust, kus eeskirjade rikkumistele anti seaduslik käik. Seoses piirsuuruse vähendamisega hiljem nende  juhtude arv suurenes. Kui 1920. aastate lõpul hakati koostama uut metsaseadust, hinnati vähemalt 30 ha katastrimetsa omavate talude arvuks 332. Põllutööministeeriumi esialgse seisukoha järgi võis siiski 10 ha olla piiriks, millest alates oli mõeldav riigi järelvalve. Leiti, et väiksemate üksuste korral pole mõeldav sihikindlama metsamajanduse organiseerimine. Väiksemad metsi tuli käsitleda eeskätt talude reservkapitalina. Ka täheldanuks seal järelvalve organiseerimine raskusi ja põhjendamatuid kulutusi  (Tiismann : 46, 49). 1930. aastate alguseks valmis saanud Metsaseaduse eelnõu jäi aga mitmeks aastaks Riigikokku ringlema, peamiselt just lahkarvamuste tõttu erametsanduses riigi võimutäiuse piiritlemisel. Seaduseelnõu viimases redaktsioonis oli see piirnorm, millest alates metsad võeti kaitse- ja hoiumääruste alla suurendatud 30 hektarini, kusjuures majanduskava nõue algas 50 ha suurustest metsadest (Pill, Viilu 1934: 110-111). Seegi arusaam leidis seaduse kehtestamise eel korrigeerimist.  1934. aastal  jõustunud Metsaseadus jagas metsad kaitse- ja tulundusmetsadeks. Riigi kehtestatud metsahoiu eeskirjadele allusid kõik kaitsemetsad ja ühes omandiüksuses olevad vähemalt 50 ha suurused tulundusmetsad. Riigile jõi õigus metsahoiu eeskirju erandjuhul metsavaestes piirkondades kas osaliselt või täielikult rakendada vähemalt 30 ha suurustele tulundusmetsadele. Kaitsemetsade osas oli riigi võimutäius sisuliselt absoluutne. Riigi rahadega tehti kaitsekorralduse eeskiri, selle täitmisest omanikule saamata jäävat tulu  ei kompenseeritud. Küll oli aga riik kohustatud omaniku soovil kaitsemetsa ühes seal olevate päraldistega võõrandama. Sundvõõrandamine nähti ette siis, kui omanik kaitse-eeskirju ignoreeris. Võõrandamistasu määrati kas vabal kokkuleppel või siis sundvõõrandamise kohta maksvate seaduse ja määruste alusel ning korras. Sundvõõrandamise korral jäi omanikule õigus 10 aasta jooksul (kuid mitte enne viit aastat) oma vara tagasi osta, makstes võõrandamisel saadud tasu ühes riigi poolt kaitsemetsale tehtud kuludega.  Tulundusmetsas tuli omanikul majanduskava omal kulul koostada ja see oli kohustuslik üle 50 ha suuruste üksuste korral. Kinnitatud majanduskava oli omanikule kohustuslik. Erakorraliste vajaduste korral võis taotleda korraga 10 aasta raienormi eraldamist, kui järgmiste aastate kasutus vastavalt vähendataks ja kui raiumisele järgneva viie aasta jooksul tagati metsauuendus. Hoiueeskirjade alla viidud alla 50 ha suurustes tulundusmetsades võis korraga raiuda kuni ¼ puistute tagavarast, kui see oli  vajalik talumajanduse huvides või kui tegu oli raieküpsete puistuga. Kuni majanduskava kinnitamiseni või siis majanduskava mitte vajavas tulundusmetsas loeti kasutust normaalseks, kui see ei ületanud metsa juurdekasvu, kui oli tagatud metsauuendus ja peeti kinni kehtestatud raieringidest (üldreeglina okasmetsas vähemalt 80 ja lehtmetsas 40 aastat). Väärikski mainimist, et vabariigi valitsuse seletuskirjas metsaseaduse juurde rõhutati, et "era- ja omavalitsuste metsi on käesolevas seaduseelnõus käsitletud niivõrd,  kui see on tarvilik metsahoiu-kaitse teostamiseks ja erametsanduse edendamiseks ning arendamiseks" (Pill, Viilu 1934: 117).  Suhtumises era(talu)metsandusse oli riigi lähenemine 1920. ja 1930. aastail erinev. Esimest aastakümmet iseloomustab Maaseaduse elluviimisest tulenev riigimetsamaade transformeerimine, soodustatud tingimustel ehitusmaterjalide eraldamine jne, kus sisuliselt oli tegu püüdega veeretada osa maareformi kulusid ja poliitilist vastutust riigilt ja ühiskonnalt riigimetsadele ja tema  ametkonnale. Sellele lisandus veel mõnede majandusringkondade poolt otsestest ärilistest huvidest ja populistlikest kaalutlustest tulenev rünnak riikliku metsamajanduse kui nähtuse vastu tervikuna. Samal ajal ei tehtud peaaegu midagi erametsamajanduse edendamiseks. 1930. aastail pandi paika vahekord era- ja riikliku metsamajanduse vahel (sealhulgas fikseeriti riigimetsade minimaalne võimalik, tegelikult siiski järgimist mitteleidnud suurus - 720 000 ha), erametsanduse arengut hakati toetama seadusandlikult  ning riigipoolse toetustega ja nõuandega. 1930. aastate teisel poolel hakkasid erametsamajandust stimuleerima ka mitmed suuremad era- ja riigiettevõtted (Meikar 1995; 1996).  1930. aastail majanduselus suurenevat riigiregulatsiooni põhjendati osalt vajadusega suurendada kohalike loodusvarade kasutuselevõtule ja nende säästlikule kasutamisele orienteerituid investeeringuid. Aastakümne keskpaiku oli ühiskondliku sektori osatähtsus rahvamajanduses arvestatavalt suur, ulatudes ligi 30%-ni. Lisaks otsesele ja  aktiivsele investeerimistegevuses ühiskondlikus sektoris hakkas riik varasemast enam tollide, impordikitsendustega ja ekspordisoodustustega mõjutama ka erainvesteeringuid. Investeeringute suunamisel seati prioriteetseiks majandusalad, mis olid seotud kohalike loodusvarade ekspluateerimisega, kodumaise toodangu töötlemisega ning tööjõu ratsionaalsemat kasutamist võimaldava mehhaniseerimisega ning ratsionaliseerimisega (Janusson 1937). Kõik see puudutas kõige vahetumalt ka metsasektorit, kus esiletõstmist  väärivad Kehra tselluloositehase rajamine, A/S "Eesti Metsatööstus" ellukutsumine, riigi kütteaineteturu regulatsioon jne.  Riigivõimu reguleeriv osa metsasektoris oli kõige enam tuntav riigi metsaressursi jagamisel, mis puudutab eeskätt riigi metsatööstusega ühenduses olevat problemaatikat. Tuleb kohe öelda, et Eesti Vabariigis oli siin riigi osa kogu aeg märkimisväärselt suur: 1920. aastail keskmiselt 22%, 1930. aastate esimesel poolel 39%. Omaaegses metsamajanduse arengukavas (Metsamajanduse… 1936: 9)  leidub lause: "Metsa ülestöötamise organiseerimisel jõuda järk-järgult välja selleni, et kogu aasta kasutusnorm ülestöötataks riigi arvel, arvatud välja vähemad müügid kohalikule rahvale". Seletuskirjast võiks lisada ühe täpsustuse: "Kui tulevikus Riigi Metsatööstus veelgi laieneks, ei tohiks sellest riivatud olla praegu võrdlemisi suurt osa mängiv erametsatööstus. Kuna viimase ülesandeks jääb toormaterjalide ümbertöötamine ja tarvitajatele kättetoimetamine, on rahvamajanduslikult ükskõik, kes metsa  kohapeal üles töötab. Metsamajapidamise ajakohastamine nõuab Riigi Metsatööstuse laiendamist, ja seda mitte teha tähendaks majanduslikku mahajäämist" (Metsamajanduse … 1936: 33). Järk-järgulisest riigi osa suurendamisest ei olnud aga juttugi, kuna 1936. aastal lõpetati erafirmadele riigimetsades kasvava metsa müük. 1940. aastaks töötas riigi metsatööstus üles ligi 80% riigimetsade aastasest kasutusest. Kuigi kujundatud süsteem toimis efektiivselt, on selle sammu majanduslik külg jäänud selgusetuks, mida on  tunnistatud (kui välja arvata asjaosaliste propagandistlikud kirjatööd) nii kaasaegseis kui hilisemais käsitlustes.  Riigi suur osakaal metsatööstuses tulenes mitmetest põhjustest, kus võiks nimetada  a) riigimetsade domineerivat asendit (katastrimetsade osas) ja sellest tulenevat riigivõimu püüdu suunata tema käes oleva ressursi kasutamist lähtuvalt riiklikest ja metsamajanduslikest huvidest;  b) ajaloolist traditsiooni (sõja-aastaist säilinud riigimetsatööstuse arvestatav kaal);  c) ajastu  majanduspoliitilisi suundumusi riigikapitalismi suunas;  d) Eesti ühiskonna rahvuspoliitilisi suundumusi (metsatööstus kuulus valdavalt muulastele).    1940. aasta tähistab traditsioonilise majanduspoliitilise süsteemi kokkuvarisemist Eestis. Taasiseseisvumisega selgus, et aastakümnetega oli väärastunud ka rahva arusaam riigi ülesannetest ja erainitsiatiivi vahekorrast. On iseloomulik, et olukorrast olenevalt  soovitakse üheaegselt nii riigivõimu üliaktiivset regulatsiooni kui piiramatut tegevusvabadust erainitsiatiivile. Metsasektoris puudutab see suuresti just metsaomandit, riikliku metsaressursi jagamist ja erametsanduse vahekorda riigivõimuga. Kui esimene küsimus on põhimõtteliselt paika pandud 1940. aasta olukorra restitutsiooniga (seda küll mitte täielikult) ja teine on pika traditsiooniga poliitilist otsust nõudev väitlusobjekt, siis riigivõimu sekkumise määr erametsandusse fikseeritakse paljuski juba ära 20.  sajandi lõpul Euroopa kultuurriikides maksvusele pääsenud nägemustega. Sellele nägemusega ei haaku ilmselt ka meie metsaseadusandlus, mis apelleerib meie põhiseaduse äärmiselt olulisele, kuid üldisele põhimõttele eraomandi pühadusest ja puutumatusest. Õigustatult on tähelepanu juhitud tõsiasjale, et "selgete reeglite puudumine enam kui 30% maismaa pinna kasutusel ei ole omandi kasutamise ega käsutamise probleem, vaid keskkonna probleem" (Maamets 20001: 26). Milliste katastroofiliste tulemusteni võib siin  kindlate mängureeglite puudumine viia, selgub viimaste aastate erametsades toimunud raiete analüüsidest (nt Maamets 20002).  Samas tuleb tõdeda, et tegu on igati normaalse olukorraga, sest oleme ju üleminekuperioodis. Meenutagem, et sõjaeelses Eesti Vabariigis võttis suhete korrastamine aega umbes 15 aastat - alles 1930. aastate keskel jõuti Metsaseaduse ja metsamajanduse arengukava vastuvõtmisele, riikliku ja erametsamajanduse vahekordade määratlemisele. Isegi riiklikus metsamajanduses kulus esimesed 10  aastat pidevatele reformidele. Samas ei saa ja ega tohi selleaegseid lahendeid absolutiseerida - elame hoopis täiesti uues ajas ja maailmas.