Minu head mõtted minna kuhugi pisireisile nullis ära kena mõnus palavik. Mitu päeva lebotasin niisama ja muudkui lugesin ja kudusin, kudusin ja lugesin, lugesin ja lugesin, kudusin ja kudusin. Sokke on juba neli paari, esimese (proovitöö, tõele au andes tehniliselt võrdlemisi äpardunud) paariga lippas minema poeg silmakirjalikult kurtes, et tal on laisk paksuks läinud  naine, kes koob mingeid imelikke rusika otsa mahtuvaid mütsikesi. Selle jutu peale viskasin teda sokkidega vastu peanuppu ja läinud need olidki.    Kirjutan seda teksti wordis, et mitte lasta end segada mingist muust mõttest. Thela blogist korjasin üles mõtte tolerantsist. Selle olemus on mulle enesele natuke häguseks jäänud, eilne Algarvu lugu lõi äkki taeva selgeks ja ma tahaks nüüd asju üles kirjutades aru saada, kas olen selle teemaga sadamasse jõudnud.    Minu kujutlusse tekis pilt maailmast, kus igal inimesel on oma elu põhitõdede näol jalgealune (taburet?) mille peal seistes nähakse enese kõrval teisi taburette teiste inimestega. Maailm täis ebakindlatel taburettidel seisvaid kõikuvaid üksikuid inimesi. All (põrandal?) on midagi vastikut, millesse sattuda ei tahaks - siin võiks igaüks oma fantaasia mängu panna , minu jaoks oleks hirmsaim latriini sisu, mõni arvab ussid-hiired-ämblikud vastikumaks.    Kui mulle ei meeldi üldse inimene kes mu läheduses seisab ja ma arvan, et ta teeb mulle juba oma olemasoluga kahju hakkan ma teda lükkama. Teisele naabrile omakorda ei meeldi mina, tema nügib mind. Keegi veel proovib mind maha lükata, kui mul õnnestub oma naaber sita sisse lükata tundub mulle, et mu maailm sai paremaks, aga kas sai ikka? Järgmine kukkuja võin olla mina!  Niimodi nägin ma sallimatust.    Asajasse vähepuutuv remark:  Sallimatul ühiskonnal on viletsa ent kavala  riigi silmis üks hea omadus: kõik on kõikide vastu, kui lubad kellelegi hüvesid, lisa klausel: sa saaksid veel rohkem kui neid... ei oleks. No kus siis läheb alles trügimiseks ja "andma" peab siis hääääästi vähestele.      Kui mul on ükskõik kes mu läheduses seisab, siis ei nügi mina teda ega nügi ka mind keegi.. Aga kui naaber ise libastub ja langema hakkab, pööran ma pilgu ära ja ei tee mitte midagi tema aitamiseks. Temale abikäe ulatamine häiriks minu mõnusat olemist, ta on "see teine",  las ta siis olla kui ta tahab, aga ärgu minu ellu sekkugu. Kui mina kord libisen, ei aita ka mind keegi...  See oleks selles visioonis sallivuse võrdlus. Las "see teine" olla , peaasi, et ta minu maailmani ei ulatu, peaasi, et ma ei peaks tegema midagi, mis minu mugavust ohustab.      Kolmas võimalus on maailm, kus me sirutame kellegi kukkuma hakates käe, aitame teda tema raskel hetkel. See, et meil endil on sel hetkel ebamugav, et see kukkuja ehk ei meeldigi inimesena meile üldse, et ta  võibolla varjab oma olemasoluga imekaunist päikeseloojangut - see on vähemtähtis. Me näeme hädas olevat inimest, me sirutame käe. Samas me teame, et kui midagi meiega juhtub toetatakse ka meid.  Niimoodi defineeriks ma tolerantsi. Meil on ebamugavam elada, aga me teame hädas olles, et me pole üksi.    Sallimatu ühiskond näeks meelsasti, et maailm oleks täis ühesuguselt mõtlevaid ja käituvaid inimolendeid, kes suhtuks eitavalt igasse võõrasse algesse.  Tolerantne maailm seevastu küll  julgeks öelda, et on asju, milles erisugused inimesed pole ühel meelel, ent meil kõigil on üksteiselt palju enam õppida kui ära tõugata.    Mulle ei meeldi Nirti nihilism, aga ma hindan ta teravat sotsiaalset närvi ja oskust oma mõtteid arusaadavaks teha.    Mulle ei meeldi Ramloffi audiaalsele/kinesteetilisele publikule mõeldud tekstide raske arusaadavus minule kui visuaalsele/kinesteetilisele inimesele, aga ma hindan tema analüüse ja "lahkamisoskust".    Mulle ei meeldi Wildi sardoonilisus, aga ma hindan tema võimet tabada mõne kibeda pilli puhul paari lausega hoopis uus ja mõtlemapanev vaatenurk.    Ma ei hakka rohkem nimesid tooma, loodan hetkel, et needki, keda nimetasin, ei võta näiteid kui rünnakut.    Miks ma üldse näiteid tõin? Oma "päriselus" oleks väga väike tõenäosus, et ma nende inimestega kunagi üldse kohtunud oleks,  meie maailmad (taburetid?) on üksteisest vaimselt väge kaugel ja seisame me neil tõenäoliselt seljaga üksteise poole. Ootamatul kohtumisel poleks üldse kindel olnud, et ma poleks juhtumisi käitunud nagu esimeses, nügijate maailmas. Praegu ma tean, et mu maailm on tänu sellistele inimestele muutunud kindlamaks, sest ma ei tunne enam ohtu , kui vaja, haaran kukkuja verrukast ja olen kindel, et ka minu püüdjaid on rohkem kui ma arvasin.  Mitte, et ma nüüd ise alati tolerantne inimene oleks.... Praegugi  hüppan teisiti arvajatele kõigepealt lõrinal turja. Harilik nõukaaegse koolituse õun, ussitanud ja puha, aga kangesti tahaks saada ilusaks virsikuks     Jaaaah, sadamas veel ei ole, aga madrus mastikorvis juba röögib, Mitte ei saa aru, kas see on "MAA!!!" või "KARID!!!".      Dixi.