Sama intellektuaalne, kõhklev, natuke külm laad iseloomustab ka ta kujutusviisi. Tal pole küll nii palju puht-mõistuslikku elementi, mõtteheitlusi, uusi ideid ja paradokse kui Tammsaarel, kuid ka ta teemiarendus ja kujud on enamasti skemaatilisemad kui viimasel. Tal enamasti puuduvad need soojad ja õrnad pooltoonid, mis Tammsaarel pulbitsevad eriti lapsepõlve kodumälestustest. Ta vihkamised on nähtavasti produktiivsemad kui ta armastused, vähemalt varasemas toodangus, kuhu näis liituvat ka  rohkesti isiklikku ressentimenti ja enda vihatud omaduste piitsutamist teistesse projitseerituna. Ta on üldiselt ägedam ja kibedam kui Tammsaare, ta kujutusstiil teravajooneline ja mitte just alati maitsekindel, ta ülesehitus vahel liiga sirge ja seetõttu jäik ja tendentslik, kuigi ka seda peamiselt varasemais töis ja hiljem mõnes novellis ning näidendis. Nagu öeldud, selle poolest on tal kalduvus teatavasse kuiva grotesksusse. (See, muide, meenutab mulle isiklikult Richepin'i proosagroteske, "Asi iseendast"  näit. viimase groteski "Bonjour, monsieur!" ja teist samasugust absoluudi otsijast.) Sellega pole siiski oletet mingit sealtpoolset otsemõju - ja ka prantslase toon on palju muhelevam ja ta käsitlus peenekoelisem.