Tema töö oli säärane: ta tõusis hommikul kell viis, mil väljas oli veel pime ja jahe; kui gaasiahi töötas, pesi ta end sooja veega, aga kui ei töötanud, siis külma veega. Ta ajas korralikult habet ja seejärel vestles naisega, kes sel ajal praadis köögis mune singiga, küpsetas pannkooke või valmistas mõnd muud rooga hommikueineks. Kella kuueks sõitis ta tööle. Oma auto jättis ta suurde hoovi, kus seisid ka kõik teised autod. Oli päikesetõusu aeg, taevas muutus oranžsiniseks, violetseks, hõõguvpunaseks või isegi läbipaistvaks nagu veeloik valgel kaljul. Päike alles tõusis, tema aga koputas juba nõudlikult vastu rohelise veoki poorti, mispeale auto juurde tõttas muhelev paarimees, ütles tere ja istus rooli taha. Nad ristlesid läbi terve linna, tänav tänava järel, kuni lõpuks jõudsid tagasi sinna, kust olid alustanud. Vahepeal tegid nad kuskil peatuse ja jõid tassi kuuma teed, et seejärel sõitu jätkata. Nad tegid tööd. Iga maja juures nad väljusid, võtsid prügimahutitel kaaned pealt ja tühjendasid mahutite sisu autokasti - apelsini- ja kõrvitsakoored ning kohvipaks läbisegi kontide, kalapeade, sibularootsude ja närtsinud sellerilehtedega. Kui jäätmed olid kaua seisnud, oli vaeva rohkem. Ei osanud ta isegi alati öelda, kas amet talle meeldib või mitte, kuid see oli ikkagi kindel töö, ja ta tegi seda hästi. Mõnikord rääkis ta oma tööst meeleldi, teinekord aga ei saanud temalt sõnagi suust. Vahetevahel näis talle, et pole midagi uhkemat kui minna varahommikul sumbunud kodust välja värskesse ja ergutavasse õhku. Tõsi, päeva arenedes muutus õhk aina kuumemaks ja jäätmehais hakkas hinge matma. Kuid mis ka ei olnud, töö oli talle oluline. Keegi ei seganud, ta võis rahumeeli vaadata läbi oma auto akna elu majades, mida ümbritses pöetud muru. Jah, rohkem kui üks kord oli ta endalt küsinud: kas see töö meeldib talle? Ning ikka ja jälle oli ta pidanud endale tunnistama, et meeldib, sellest paremat polegi, mis pani teda ennastki imestama.