Näitlejate mängulaadigi  on raske mõista: ollakse stoilised, justkui eemal ära, et siis ajuti monoloogides teatraalsusega mesti lüües oma koorikust välja tulla. Stseenide tempo on aeglane, väga aeglane, kuid pinge libiseb läbi viilkatuse karkassi saali jõudmata. Peab see lootusetusele, lõplikule allavandumisele viitama? Peeter Jürgensi Jürka õndsuseotsingud ei haara kaasa, sest kohe algusest peale on selle ettevõtmise tulutus selge - vastandumine ülejäänutega, maa inimestega, on algusest peale rasvaselt alla joonitud. Selles  Jürkas pole seda energilist pääsemisepüüet, mis bussiaknast sisse eksinud linnul, kes reflektiivselt suuna aknaklaaside poole võtab. Jürgensi Jürka istub niisama, juba ette väsinuna, nagu ei saakski ta päriselt aru, miks Peetrus ta siia maa peale ikkagi saatis. Seetõttu ei saa tema haneks tõmbamine pakkuda Antsulegi erilist rõõmu, sest kaua sa ikka maaslamajat taod. Kui rollid on välja joonistatud, kuigi esimene vaatus alles poole peal, tuleb näitlejaile muid ülesandeid anda. Nii kulub enamik teisest vaatusest  pinkide ümbertõstmise peale - uus geomeetriline kujund sünnib pea igaks stseeniks. Lava saab tegevusega täidetud ning suurearvuline koosseis ei pea enam niisama istuma, kuid lavastuse tähenduskiht jääb endiselt pinnalaotuslikuks. Tagumik väsib pikast istumisest paratamatult ära, ükskõik kui mugavad need ekspressbussi toolid on, ning kohale jõudes unub kogetu ringutusse.