Öö oli vaikne. Üksnes mõned rauged kajad kostsid temani, ja needki kuskilt kaugelt - kauge automüra, mingi öölinnu sirtsumine, tuulekahin tagaaia puudes. «Tavaliselt, tingituna minu absoluutsest vaimse kontrolli võimest,» sisenesid võõra mehe mõtted tema ajju, «võtab naisterahvas mind kohe vastu. Eriti käib see nende inimtüüpide kohta, kes pole teadlikud keerukaist närviprotsessidest. See siin hakkas mind juba omaks võtma, kuid kriitilisel hetkel tekkis tal äge vastureaktsioon. Tema teadvuses sai sellest kohe vägistamissituatsioon. Ta haaras minu ajanõela ja lõi selle endale rindu. Loomulikult mõtles ta surmahetkel sinule, ja nii olin ma topeltlõksus. Tegin katset teda ajas ettepoole projitseerida; teisisõnu: taaslõin tema ihu paralleelses ajamaailmas.»