Ja kas lõpuks kogu selle kihi nooruse,  nagu selle raamatugi elutunnet ei sümboliseeri see nimi "tuulearmuke"? Kuigi just seda siin on püütud idealiseerida. See tuulte armastus tundub esmalt küll jõuline - aga vägagi kahemõtteliselt. Kas see pole ometi vaid liblika tuulearm, et end lasta hästi ajada ning kiigutada, tantsitada, ise vastupanemata. (Ei tahaks minna selle juure Freudiga!) See on kõigile meile, pealesõjastele ja üldse tõusikrahvale nii tavalise tujukuse ja naudisklusvabaduse arm - mitte endteostava tahtepingutuse, mitte i l m a m u u  t ν a elu j õ u vaba­dusiha. Seegi elurõõm on vaid impressionistlik ilmale allumine, tuulekeste ja lillekeele arm, mitte tormi, ja veel vähem tormi vastu võitleja (nagu näit. E. Leino või E. Verhaereni tuuleluules), see on tava­line soomesoolaste (?) arm lasta end lennutada ikka tuultega päri, ikka päri. See pole vahest halb iseendast, see tantsujalgne kerglus - aga see on ometi liig kerge, liig vähe produktiivne. See laulab - aga ei ehita lauluga. Ja sellepärast ta ka ei püsi. Kui ilopäevad on läbi,  järgneb ainult raskus, tuimus, tigedus; suve tuulearmukesest saab talvel urisev ja unine koopakaru - küllap mitte parem kui to nüüd pilgatud tädi.