Lääneliitlased reageerisid müüri püstitamisele üllatava tagasihoidlikusega, et mitte öelda:  ükskõiksusega. Kui Liitvabariigi kantsler Konrad Adenauer (kristlik-demokraat) informeeris okupatsioonivõimude liidreid Lääne-Berliini sündmustest, ei pidanud Prantsuse president Charles de Gaulle vajalikuks katkestada oma maamajas veedetavat nädalalõppu. Ka briti peaminister, kes oli Šotimaal rabapüüjahil, ei kiirustanud tagasi Londoni Downing Streetile. John F. Kennedy veetis vabu päevi purjetades Hyannis Portis, teda informeeriti sündmustest alles palju hiljem. Kuulnud, et Punaarmee sõdureid ja tanke pole  silmapiiril näha ning ka idasakslased püsivad sektoripiiri taga, ei näinud temagi vajadust reageerimiseks.  Riigipea koostas koos välisminister Dean Ruskiga pressiteate: "Ida-Berliini ümberpiiramine tähendab kommunistliku süsteemi allakäiku. Ida-Saksa Ulbricht-režiim vastutab kogu maailma üldsuse ees oma inimeste ebainimliku vangistamise eest." Väikeses ringis ei teinud USA president mingit saladust, et on olukorraga rahul: "Kui Hruštšov sooviks vallutada kogu Berliini, siis ei laseks ta ehitada müüri. Olukord  on muidugi ebameeldiv, kuid konflikti lahendusena on müür igal juhul parem kui sõda!"  13. augusti õhtuks oli truu parteisõdur Erich Honecker täitnud temale asetatud ülesande: 95-st tänavaületuskohast olid päeva lõpuks avatud ainult 12. Ka S- ja U-rongide liiklus oli täielikult katkestatud. Seega oli Walter Ulbrichtil põhjust endale õlale patsutada, sest ta oli lõpuks saavutanud oma poliitilise eesmärgi: idasakslastel polnud enam võimalik punasest vanglast lahkuda.