Kaubamaja juustuleti ees (seal, mille vastas on riiulid eksootiliste maitseainetega) seisis, korv pizzasid  ja dieetkokat täis, nõutu näoga noormees. Selline ... noh, üheksandik umbes. Luges püüdlikult kõik hallitusjuustude sildid üle ("Is this rice?", "No, this is cheese"), aga selgemaks tal ilme ei muutunud. Vaatasin ise parasjagu parmesanikuhilat ning loobusin, tuues endale põhjenduseks riivi puudumise. Tegelikult on tarvis see siiski hankida ning itaalia retseptide raamatust valikuid tegema hakata. Igastahes, ilmselgelt polnud noormehel aimugi, mis värk nende hallitusjuustudega on. Üks hullem kui teine. Mõtlesin, et okei - hallitusjuust kulub ka endale marjaks ära. Seisatasin korraks sama sektsiooni ees ning tõstsin korvi tumesinise Royal Blue (helesinine (vist Dorblu) on pizzale parem, sulab mõnusamalt, aga seda polnud), osaliselt selleks, et anda kimbatuses juustuhuvilisele signaal võimalikust valikust. Liikusin edasi, jättes ta sinna järelejäänud silte lugema. Hiljem kassasabas tuli ta kõrvalkassasse ning kas tal oli sama juust korvis või jah?