"Eripära": keskkonnahoidja  Mitu kuud pärast beebishowerit, jõuludeks, olin ma oma mõtlemisvõime ja enesekindluse üles leidnud. Sain aru, et see on ummiktee, kui ma katsun nagu lambuke uute reeglitega siin kohaneda, sest ma kaotan siis iseenda. Ja mitte keegi isegi ei pane seda tähele.  Selleks ajaks oli mu maailmapilt - varem alateadlik ja küsimuste vormis - muutunud teadlikumaks.  Mu küsimused olid paar aastat keerelnud hea elu ja õnne ümber. Näiteks miks tundusid inimesed Indias  õnnelikumad kui Ameerikas? Ja juba järgmine, vastusele lähedasem küsimus: miks asjad mind õnnelikuks ei tee?  Nii otsustasingi, et kuna ma nagunii ei kuulu kogu täiega Justini suguvõsasse, siis võin ma elada oma väärtuste järgi, teenides suguvõsalt veidriku maine.  Saatsime juba mõni aeg enne jõule sugulastele-tuttavatele laiali lapse sünnipäevakutsed. Ja seal kirjutasin lisaks peokutsele, et "Marta ei oota plastmassist ja patareidel töötavaid mänguasju. Talle meeldivad raamatud ning puust ja riidest  mänguasjad".  Enamus meile jõuludeks ja siis Marta sünnipäevaks antud kinke tõesti arvestasid mu "eripära", saime riidest justnagu-käsitsi-tehtud kalsunukke ja puuklotse. Ja palju raamatuid.  Paar kingituseks saadud asja viisin poodi tagasi ka, näiteks plastmassist mobiiltelefoni (mille asemel Justini vanemad talle peagi uue ja veel ühe uue ostsid…) ja ühe plastikust käru. Siin võtab enamik poode kaupa tagasi ka ilma ostutshekita, tagasi ei saa sel juhul mitte raha, vaid võid valida samas väärtuses uut  kaupa - nii et vahetasin toona need asjad raamatute vastu.