Nagu Ursula K. Le Guini meremaa-triloogia puhul, mõtlen praegu Simaki "Nõiutud palverännaku" kohta, et kuidas nad küll oskavad!  Milline on nende kirjanike ajuehitus, et selline faabula kokku jooksma panna?  Alguses tundus Palverännak olevat justkui teismeliste ulmeromaan. Nüüdseks olen lugenud ridade vahelt filosoofilisi mõlgutusi kristluse teemadel, paralleele ajalooga ja samas tunnen lugedes imetlust kirjanike fantaasia üle! Ilmselt fantaasia ongi see, mis mind teatud  ulmekirjanduse juures paelub.  See, kuidas mõte jookseb.