Majandus on inimese tootva tegevuse üldsumma, mis tähendab, et sinna koondub argumente kõikvõimalikelt elualadelt. Majandusel on mitu funktsiooni. Majanduse esimene ja  kõige tähtsam funktsioon on majandust käigus hoida. Kõik muud majanduse väärtused on sellele taandatavad - ilma majandust käigus hoidmata ei ole võimalik hoida elatustaset ega ka erinevaid toetuste süsteeme.            Eetika majanduses on ennekõike heategevus, annetused, sponsorlus ja toetused.    Vaatlen neid üksikisiku seisukohalt. Bill Gates on öelnud, et elu esimene pool tasub raha koguda, elu teisel poolel seda jagada - et ta ei jõuaks mitte kuhugi, kui läheks  ühelt koosolekult, mille eesmärk on raha teenida, otse teisele, mille eesmärk on seda kulutada. Probleemid, mida lahendada heategevusega, jäävad - kui kümme aastat hiljem on võimalik kellelgi lahendada märksa suuremaid probleeme selle hinnaga, et praegu jätta probleemid teistele, siis sellel on mõtet. Ma ei hakka analüüsima erinevaid kuulujutte Gatesi kohta ega seda, milline on tema kogumõju - positiivne või negatiivne. Gates on loonud Microsofti, teeninud palju raha ning jagab seda ja Warren Buffeti poolt  teenitud raha nüüd Gates and Melinda Foundationi kaudu.    Heategevuse puhul on tuntud järgmised argumendid, miks ükski rikkur ei jaga oma raha lihtsalt laiali:        Toon näitlikustava tabeli, mis näitab, et üle mõne protsendi laiali jagada ei tasu.    Eeldame, et  keegi omab tõhusaid ärisid, mille aastakasum on näiteks 10% nende käibest, kusjuures kogu raha on pidevalt kasutuses - see tähendab seda, et heategevusele ei tasu kulutada kindlasti üle 10%, aga isegi 10% oleks jabur. Toon näitliku tabeli:    Juht, kus iga aasta kasum on 10 protsenti algsummast 100000.00kr., välja jagatakse aastas 1 protsenti.      Juht, kus iga aasta kasum on 10 protsenti algsummast 100000.00kr., välja  jagatakse aastas 5 protsenti. Seda numbrit soovitab oma järgijatele katoliiklik kirik.      Juht, kus iga aasta kasum on 10 protsenti algsummast 100000.00kr., välja jagatakse aastas 10 protsenti. Seda või eelmist numbrit rakendab juutide kirikusüsteem.      Juht, kus iga aasta kasum on 10 protsenti algsummast 100000.00kr., välja jagatakse aastas 20 protsenti.      Juht, kus iga aasta kasum on 10 protsenti algsummast 100000.00kr., välja jagatakse aastas 40 protsenti.      Vaatleks ka Bill Gatesi strateegiat hakata heategevusega tegelema elu teisel poolel - siin hakatakse raha jagama kahekümne viiendal tegevusaastal - eeldaks, et see on neljakümnes eluaasta ehk keskiga, mida Gates soovitab.    Juht, kus iga aasta kasum on 10 protsenti algsummast 100000.00kr., välja jagatakse aastas 1 protsenti.  Siin hakatakse  raha jagama tegevuse 25. aastast.      Juht, kus iga aasta kasum on 10 protsenti algsummast 100000.00kr., välja jagatakse aastas 5 protsenti.  Siin hakatakse raha jagama tegevuse 25. aastast.      Kui tuua ära nende numbrite kokkuvõtted. Jagades raha 1% aastas, on 40ndal aastal jagatud 301 tuhat ja sajandal 52 miljonit. Jagades 5%, on neljakümnendal jagatud pool ja sajandal kaheksa ja pool miljonit. Jagades 10% rahast, on neljakümnendal aastal  jagatud 324 ja sajandal 630 tuhat. Jagades 20%, on neljakümnendal jaotatud 165 ja sajandal 166 tuhat. Jagades välja 40%, on jagatud neljakümnendal aastal 117 tuhat, millele lisandub järgmise kuuekümne aastaga üks sent (eeldusel, et see seos kehtib ka väikeste summade puhul, aga pigem läheb ärimees peale pankrotti tööle).    Juhul, kui alustada jagamist alles tegevuse kahekümneviiendal aastal, kehtivad järgmised seosed: 1% jagamise puhul on 40ndal aastal jagatud 287 tuhat ja 100ndal 66 miljonit. 5%  jagamise puhul on 40ndal jagatud 1 miljon ja sajandal 29 miljonit.    Vaatleks neid samu näitajaid nüüd utoopiliste sissetulekute puhul, mis meenutavad rohkem Gatesi omasid. Eeldame, et raha õnnestub iga aasta pooleteise kordistada:        Juht, kus iga aasta kasum on 50 protsenti algsummast 100000.00kr., välja jagatakse aastas 5 protsenti.      Juht, kus iga aasta kasum on 50 protsenti algsummast 100000.00kr., välja jagatakse aastas 40 protsenti.      Juht, kus iga aasta kasum on 50 protsenti algsummast 100000.00kr., välja jagatakse aastas 60 protsenti.      Juht, kus iga aasta kasum on 50 protsenti algsummast 100000.00kr., välja jagatakse aastas 5 protsenti.  Siin hakatakse raha jagama tegevuse 21. aastast.      Juht, kus iga aasta kasum on 50 protsenti algsummast 100000.00kr., välja jagatakse aastas 40 protsenti.  Siin hakatakse raha jagama tegevuse 21. aastast.      Juht, kus iga aasta kasum on 50 protsenti algsummast 100000.00kr., välja jagatakse aastas 60 protsenti.  Siin hakatakse raha jagama tegevuse 21. aastast.          Seega on graafikutest üheselt näha - jagada oma sissetulekutest (siin on küll võetud protsent otseselt koguvarandusest, aga selle võib kergesti  sissetulekute protsendiks ringi arvutada) väga suur protsent heategevusele on samasugune kergemeelsus, nagu on selle endale võtmine laristamine. Kui seda teeb riik, kutsutakse seda populismiks - igaüks tahaks ju ka lõpuks 50 aasta pärast või hiljem pensionit saada. Kui muuta protsendid põhjendatult väikseks, siis on tegemist jätkusuutliku majandamisega.    Suurem osa liikuvast rahast tuleb alati ja kindlalt majandusse tagasi süstida. Tegelikult on võimalik pirukajagamise mängu mängida ainult väga  väikse protsendiga - õigeid maksusid langetades või kümne aasta lõikes maksutulu oluliselt tõsta. Teisalt, maksusid tõsted ja investeerides võib teha umbes sama - see on rahavoogude ümber suunamine.    Kõik need toetused ja riiklik heategevus on tegelikult tootmise suunamine. Väetid-väetud tahavad osa saada tootmisest ja majanduse hüvedest - raha ei sümboliseeri midagi muud. Seega, et saada osa tootmisest ja heaolust, tuleb jälgida tootmise ja heaolu üleüldist kasvu, mis tähendab, et parimatel  ettevõtjatel võiks olla võimalikult palju vaba raha.        Kui nüüd küsida, et mis on eetika ja üldine heaolu, siis saab ka sellise tulemuse:    Reaalselt jagatakse suur osa raha laiali just nimelt uuteks alginvesteeringuteks. Ülaltoodud tabelites on üksikute rikkurite sissetulekud ja väljaminekud - on näha, et neil on vaja investeerimiseks raha ja mida rohkem neil seda on, seda rohkem nad teevad head juhul, kui  nende maksudest läheb väike osa heategevuseks (või kulutavad nad seda heategevuseks ise, võib-olla veel efektiivsemalt, kui riik).    Majanduses on tuntud mõisteks investeerimise ringid.    Vaadelda võib lihtsat skeemi:    Üks number, mida investeerimisel arvestatakse, on see, kui palju teenib nende investeering raha tagasi võrreldes selle summaga, mis algselt sisse pandi. Seega ei ole investeerimine heategevus, vaid äri - eetilised, arukad ja ideaalidega investorid on ärimaailma üks väärtuslikumaid varasid ja  kõigile on kasulik, kui nad suudavad iseenda sissetulekuid võimalikult suureks ajada. Pikaajalise traditsiooniga kapitalistlikes maades on selline tõug välja kujunenud ja nende ülesanne on lükata hoogu sisse uutele ettevõtmistele. Tähtis on, et sellise investori käes olev raha hulk oleks väga suur; et palju raha koonduks väheste hästi valitud inimeste kätte, kes on võimelised seda maksimaalselt kasumlikult tööle panema. Sellised investorid võivad tegelda ka vahetu heategevusega, aga nagu ülaltoodud skeemid  näitavad, teatud protsendi ulatuses, mitte kogu oma rahaga. Need on inimesed, kelle elukutse, kutsumus ja oskus on anda inimestele õngesid, kellele töökohad annaks kalu.        Vaadeldes eelmist osa on näha, et teatud hulk ringe on puudu. Ingelinvestorid investeerivad inimestesse, kes on ilmselt juba paarkümmend aastat elanud, õppinud ja jõudnud selleni, et olla võimeline käima välja hea idee ja selle teostama. Järelikult on sellele  eelnenud veel investeerimisringe.    Esimese ringi investeering on haridussüsteem koos lastetoetustega. Siin võetakse maksimaalne risk - investeerides absoluutselt kõikidesse sõltumata nende annetest ja eeldustest -, ent ka kasumlikkuse aste on maksimaalne. Kasumlikkuse astet võib mõõta hariduse (olgu siis kooliharidus või iseõppimine) omandanute ja selle mitteomandanute töövõime järgi - inimese teenistus, kes on omandanud hariduse, ületab tuhandetes kordades kolmeaastase lapse teenistuse või sellise  inimese teenistuse, kes ei oska lugeda ega saa aru lihtsatest tööks vajalikest asjadest. Inimene, kes ei ole omandanud mingisugust haridust ega viiteid selleks, et ennast ise harida, jääb ilmselt töötuks, tekitades riigile tõenäoliselt väikest kahjumit - inimene, kes on selle omandanud, teeb tööd ja on suure osa väiksemate ja suuremate kasumite allikas ja alus. Haridussüsteemi piiramine - olgu siis maksejõu, klassi või muude parameetrite alusel - vähendab riigi kui terviku kogutoodangut oluliselt, seega on  esimese ringi investeeringute hulgas kahtlemata võimalikult hea hariduse pakkumine. Seega - haridusse investeerimine ei ole heategevus, vaid väga kõrge kasumlikkusega investeering. Enamuse firmade kasvukiirus on märksa väiksem, kui seitsme kuni üheksateistkümne või pisut vanema lapse kasvukiirus. Järgmised investeerimise ringid ei ole võimalikud nende puhul, kellel ei ole kirjaoskust, elementaarseid matemaatikateadmisi ja mingisugust eriala. Koolisüsteemi ringile eelneb lastetoetuste ja perede toetuste  süsteem, kus sisuliselt tehakse eimillestki midagi ning seejärel minnakse jälle kõrgele riskile - laps võib jäädagi töötuks või muutuda alkohoolikuks, ent siiski tehakse maksimaalse riskiga investeering ja jagatakse tema kasvamiseks raha. Seda investeeringut tegemata jäävad rahast (tootmise produktidest) ilma ka võimekad lapsed, kelle kasutegur hilisemas elus võib olla võimalikust sadu kordi väiksem või kes ei sünnigi. Seega on riigi jätkusuutlikkuse aluseks haridussüsteem, mis on tootmise ja majanduse oluline  komponent - ning väga väikses osas heategevuslik organisatsioon.        Järgi jäävad küsimused, miks rahastada pensionäre ja invaliide. Ärilises mõttes on tegemist motivatsioonisüsteemiga - motiveerimaks inimest, tekitades temas usaldust töö- ja elukeskkonna suhtes, on loodud kohustuslikud kindlustussüsteemid.    Esimene kindlustussüsteem, pensioniamet, ei ole midagi muud, kui tugevamate  äriettevõtete tuntud strateegia - töötajatele jaotatakse iga tööaasta, tulemuse või muu põhjal osalust firmas, kus nad töötavad. Pensionisüsteem motivatsioonisüsteemina täidab mitut rolli: inimene hakkab rohkem hoolima riigist kui tervikust; tal tekib usaldus töökeskkonna suhtes ja ta ei otsi nii suure tõenäosusega ebaausaid rikastumise viise, millega tagada enda toimetulek võimalike haiguste ja nõrkuse puhul. Tõhus pensionisüsteem muudab keskealised, täies elujõus ja võimete tipul olevad inimesed lojaalseteks  kodanikeks, kes teavad, et neile makstakse osa palka praegu ning osa hiljem süsteemi poolt, mis suudab vastu panna inflatsioonile ja muudele teguritele, millele üksikinimene raha panka pannes naljalt vastu ei saa. Seega eelistab inimene kindlasti elada efektiivse pensionisüsteemiga riigis - sellise investeeringu kasumlikkust on raske hinnata väikest peost-suhu äri ajaval inimesel, kes lähtub sisuliselt klassikalisest lihtsast mänguteooriast; siiski on seda väga selgelt näha, kui rakendada korduvate mängude  teooriat, mis vastab elule märksa paremini. Sestap, erinevalt paljudest väikestest ettevõtjatest, kes ei suuda eriti ette mõelda ning püüavad oma töötajatele pakkuda minimaalselt hüvesid ja ei hooli enda mainest - ettevõtted, mille valdava enamuse käekäik ei ole riigile kuigivõrd oluline ja mida seega ka arenenud riikides eriti ei toetata ega tagant lükata, aga millel ei lähe tavaliselt väga hästi ka siis, kui seda tehakse -, tagavad paljud suuremad ja korralike kasumitega firmad enda töötajatele palju  tulevikku suunatud mugavusi - jagavad mingil määral tervisekindlustust, firma osalusi ning muid vahendeid, et töötaja saaks firmast kasu lõigata ka peale sealt lahkumist (mis paneb ta oma tulemustele pikemalt ette mõtlema) ja tunneks, et loob endale osalust struktuurist, mis ta teeneid õigesti hinnata suudab. Selliseks ettevõtteks on ka riik, mis peab pikalt ette mõtlema, parimaid töötajaid ligi meelitama ning sisuliselt tegema nii seda, mida äriettevõte, kui ka seda, mida hoolekandeasutus.    Teiseks,  invaliidid ja puudega lapsed. Järjekordselt peab riik maandama riske, mis võivad inimeste elusid hävitada ilma, et need inimesed selleks ise midagi teeks. Sama moodi, nagu politsei peab inimesi kaitsma teiste inimeste eest, peavad sellised struktuurid teda kaitsma õnnetuste eest, mille süüdlasi on raske leida, aga milles ei saa süüd ka otseselt selle inimese kaela ajada. Inimene, kes on piisavalt arenenud - ja just selliseid riigid, ennekõike majandused, otsivadki - tahab küll palju teenida ja head  ettevõtluskliimat, ent ta tahab ka maandada riski. Minnes börsile, tahab ta teenida palju raha, aga ei taha kaotada kõike oma raha - ja seega peab riik hoolitsema selle eest, et laste saamine, töö tegemine ja öösel pargis jalutamine, millest kaks esimest on pea kohustuslikult vajalikud ja viimast inimesed siiski meelstasti arvestavad, ei kujutaks endast kõrge riskiga ettevõtmisi. Kuna laste saamine ja töötamine on majanduse jaoks olulised näitajad, peab majandus tagama selle, et nende tegevuste risk oleks minimaalne  - pakkudes, jällegi, kõikvõimalikku abi nende teostamisel. Laste saamine, evolutsiooniliselt, ei ole inimese eralõbu (milleks ellujäämisinstinkti ehk pidada saaks) vaid üheselt ja suures osas just nimelt sootsiumi ja liigi kui sellise ellujäämisele suunatud instinkt. Muutes selle instinkti realiseerumist keerukamaks, ei rünnata mitte ainult lapsevanemaid, vaid rünnatakse riiki.    Siiski tuleb arvestada, et hoolimata kõigest on majanduse põhifunktsioon hoida majandust käimas ja maandada  majanduslikke riske. Majanduse tulemuseks peab olema heaolu, ennekõike majandajatele ning seejärel ka teistele, kes majandamist just ei takista või sellest meelega kõrvale ei hoia - ent selline heaolu eeldab majanduse toimimist. Majandusspetsialistid peavad ennekõike jälgima, et majandus toimiks, ning olema majanduse efektiivsed advokaadid - neile saab ka andeks anda eksimusi haridussüsteemi ning kindlustatuse tähtsuse hindamisel, ehkki nendelgi asjadel peavad olema efektiivsed advokaadid; majanduse kindlad  sektorid, nagu äri, eeldavad spetsialiste, kellele sellised teadmised oleks silmaringi mõttes kasulikud, ent kes peavad ennekõike kaitsma majanduse toimimist ja jätkusuutlikkust, mis on kõikide ühine huvi, kes tahavad tarbida majanduse produkte. Seega ei saa majandus olla üdini eetiline, vaid peab väga tõhusalt kaitsma majanduse enda huvisid - ja äri peab kaitsma ärihuve, olles majanduse väike, aga oluline osa, ilma milleta muu muutuks küllaltki mõttetuks. Majanduse ülejäänud osad, nagu haridus- ja  motivatsioonisüsteem (vanadus- ja tervisekindlustus) peavad samuti tõhusalt toimima ja seega peab tippastme majandusjuht - minister või olulise riigiasutuse töötaja - olema laiema silmaringiga ning mitte piirduma äriga. Ärimees, samas, peaks ärihuve pidama peaaegu tähtsamaks, kui kõike muud, ja äriinimeste nurinat seaduste kallal tuleb sama tõhusalt arvestada, kui kõigi teiste omi - teades, et kui ta äri tõesti laiali laguneb, siis muutub ülejäänud pirukajagamine naeruväärseks etenduseks, mis varem või hiljem kokku kukub.  Majanduse  , samas, ei tegele ainult äri ja ekspordiga, vaid arendavad kõike - arendavad lapsi ja soodustavad nende sündi teades, et riigile on need tulevased ettevõtted ja ettevõtmised sama tähtsad, kui olemasolevad; soodustavad kohaliku turu firmade tegevust teades, et enamik ekspordifirmasid on alustanud siinselt turult ning jälgivad, et ekspordifirmadel oleks võimalik teenida hiigelkasumeid ja investeerida suures ulatuses, ent jälgivad ka seda, et need  hiigelkasumid ei muutuks viletsa maksusüsteemi tõttu riigi jätkusuutlikkuse seisukohalt mõttetuteks - sest kes ei taha toetada üldist heaolu ja kogu kupatuse toimimist, võiks oma hiigelkasumeid teenida omaette metsas, kellegagi suhtlemata.    Motivatsioonisüsteemi oluline osa on ka palkade õiglane differentsieerimine. Tähtis on, et minimaalsed palgad, mida saavad mõistlikult pingutavad inimesed, tagaks neile piisava heaolu, et soovi korral öelda, et maailm on ilus koht ja ega neil rohkem vaja ei olegi;  tähtis on ka see, et ambitsioonikad inimesed, kelle peal majandus sisuliselt töötab - ilma nendeta liiguks asjad kiiresti allamäge - ja kes tahavad õppida, vastata väljakutsetele ja lahendada probleeme, teeniks seda rohkem, mida rohkem neist puudu on ja mida suurem nende vastutus ja kasu riigile. Riik peab näitama ka seda, et tehes kordades rohkem tööd ja saades tuhandetes kordades paremaid tulemusi, näiteks avastades midagi, mille tõttu tõuseb miljonite elukvaliteet (kes seda ju otseselt rahas kinni ehk ei  maksa) oleks võimalik ka isikutel endil teenida sadu kordi suuremaid sissetulekuid. Sellised inimesed ei saa pirukast suuremat tükki või ebaõiglaselt suur tükki, vaid küpsetavad ise seda pirukat ning kui neile tundub, et kõik, mida nad küpsetavad, võetakse ära ja jagatakse korruptantide, poliitikute, vaeste ning kavalpeade vahel laiali, jättes neid endid ikka samasse seisu, siis varem või hiljem saab neil kõrini - ilmselt nad ei lõpeta ära oma pirukaküpsetamist, küll aga lähevad sinna, kus seda on parem  teha või hakkavad mässajateks või vaikseteks õõnestajateks, suunates oma loovjõu majanduse asemel majanduse kriitikale. Majanduse kriitika on hea, kui majandus on sassis, ent parem oleks hoida majandust nii, et seda kriitikat ei ole vaja. Tõhus ja arenenud motivatsioonisüsteem on iga suurte kasumitega firma edu alus - ja kõik, kes nurisevad selle kallal, et toetused on väiksed, investeerimiskliima halb ning haridus puudulik, on häiritud ühest või kahest asjast: kas siis piruka halvast jagamisest ja/või  sellest, et keegi seda pirukat korralikult ei küpseta. Kui küpsetada korralik suur pirukas, on jagada märksa lihtsam - aga pagar, kellel ei ole kodus leiba, hakkab hoopis kingsepaks ja jätab ka kõik teised leivast ilma.        Majandus, seega, ei ole lihtsalt äri, nagu usuvad äärmuslikud parempoolsed, ega ka mitte pirukajagamine, nagu tundub radikaalsematele vasakpoolsetele. Kes ei pinguta, et pirukat küpsetataks, võiks eemale hoida selle  jagamisest - ja kes ei arva, et seda tuleks jagada efektiivselt, selle küpsetamisi ei olegi väga vaja toetada. Üht ei ole ilma teiseta ning mõlemal on oma huvid, mis on tähtsad - ja loomulik on ka see, et pirukaküpsetajad küsivad üsna kindlalt ning ilma piinlikkustundeta kõige suuremat tükki pirukast; loomulik ja põhjendatud on ka see, et need, kes hakkavad küpsetama aastakümnete pärast, lõpetasid küpsetamise aastakümneid tagasi või on saatuse tahtel küpsetamiseks vajalikest annetest ilma jäetud, saaksid nii  palju pirukat, et elu nautida; loomulik on see, et kelles on kadedus ja viha nende vastu, kellel on rohkem pirukat ja kes seda küpsetavad, peavad olema maha surutud, vahel ka relvadega - sest elu nautimine kadeduse ja viha korral on tõesti raske, isegi kui seda pirukat tegelikult neile nii vähe ei olegi; loomulik on ka see, et pirukaküpsetajad ise tahavad suuri tükke pirukat ja tõeliselt häid leivalabidaid. Leivalabidad, jällegi, tuleb jagada neile, kes oskavad ja tahavad palju head pirukat küpsetada - nii  mõnigi kord on näha, et leivalabida räägib endale välja keegi teine, rõhudes aususele ja võrdsusele, kellele ei ole mingit leivalabidat vaja anda, isegi kui ta tunneb ennast tõeliselt ilmajäetu ja repsresseerituna ilma leivalabidata.    Eesti riigis on palju intensiivseid probleeme nii piruka küpsetamise, leivalabidate hankimise, piruka jagamise kui pirukavaraste küllusega. Siin on vaja ära kuulata kõiki pooli ning saada aru, et kõigil on põhjust teisi kiruda ja kõik teevad seda veel natuke rohkem,  kui põhjust olekski.         Mainin veel ühe põhjuse, mis artiklisse panna ununes, miks on vaja ka hiigelkasumeid teenivaid investoreid. Eeldame esiteks, et raha tootmine  ei ole ainult paberi liigutamine, vaid see on protsess, mille käigus tekib reaalset väärtust (toitu, tehnikat ja kõike muud, mida tegelikult vajavad kõik need, kes räägivad, et neil on vähe raha). Teiseks on raha tootmine selle mujalt maailmast juurde toomine (saates siis mujale maailma vastavalt kaupu).    Esiteks, vaatleks kahte parameetrit inimeste puhul:  1. Nende kasumlikkus - üks inimene toodab aastas 5% kasumit iga krooni pealt, mis tal on; teine toodab 40%; kolmas jääb 10% kahjumisse  või kulutab endale antud raha ära ja küsib uut.  2. Nende käes oleva raha hulk.  3. Kui suurt raha nad suudavad ise hallata ja kasumit tootma panna - reeglina ei suuda üks inimene väga suurte summadega nii hästi opereerida, kui sellistega, mille suurus vastab tema oskustele, haldussuutlikkusele ja huvidele, aga ka ambitsioonidele.    Kui nüüd selle inimese käes, kes suudab toota kasumit 40%, on 100 miljonit (ja ta suudab seda kasumit toota) ja viie teise käes käes, kes suudab toota  kasumit 5% aastas, on igalühel miljon, siis:  * 40% kasumi tootja teenib aastaga 40 miljonit.  * Viis teist teenivad aastaga kokku 250 tuhat.    Kui olukord oleks vastupidine - kõigil neist oleks 17.5 miljonit -, mis on võrdne jaotus, siis:  * 40% kasumi tootja teenib aastaga 7 miljonit.  * Viis teist teenivad kokku 4 miljonit 375 tuhat.    Oletame, et maksudeks läheb sellest kõigest 50%:  * Esimesel juhul läheb maksudeks 20 miljonit. See teenitud 17 miljonit, mis  rikkurile kätte jääb, suunatakse sinna, kus see toob kõige rohkem kasumit - ehk siis parimatesse äridesse. Kedagi ei peaks segama asjaolu, et see rikkur jääb nende äride omanikuks või osanikuks ega ka see, et ta peab mõne suure peo maha (kui kõik kuus teeniks palju, peetaks kuus sellist pidu).  * Teisel juhul läheb maksudeks 6 miljonit. Rikkur investeerib 3.5 miljonit kõige parematesse kohtadesse ja see tähendab, et ülejäänud raha investeeritakse halvemini, mis juba mõne aastaga tähendab väga suurt kahju  võrreldes teise juhuga.    Maksud suunatakse õiglaselt ja efektiivselt (ütleme nii) majandusse tagasi - kas siis koolisüsteemi või mujale - ning aastate pärast on kõigi olukord parem.    Pean silmas - isegi vaestele on kasulik, kui palju raha on nende väheste käes, kes oskavad majandada. On ka muid argumente, mis alati ei räägi suuremate teenistuserinevuste kasuks, ent mina võin üheselt öelda üht: kui mul oleks enda investeerimisoskuste juures (mis on praktilises elus väga madalad, kuna  mul ei ole teatud iseloomujooned tugevalt arenenud, kuigi ma valdan teooriat) olnud 18 aastaselt tagasi reaalse mittemillegi asemel nt. 5 miljonit, siis oleks ma tollaste tulemuste asemel - rentida tagasihoidlik kontor ja teha aeglaste arvutite peal kõvasti tööd ja mitte väga head müüki, lõpuks loobuda - olnud hoopis teised tulemused - üürida väga tasemel kontor, osta väga head arvutid, paigutada raha veel mujale ja teha umbes sama viletsat müüki ja pidades natuke kauem vastu. Kogemuse väärtus oleks sama,  aga raisatud raha oleks teisel juhul palju suurem. Selles viimases olen ma praegu veendunud, nii et see jutt on ka minu enda pihta ning kogemusega põhjendatud. Asi ei ole kunagi olnud, vähemalt minu valdkonnas, selles, kui palju mul raha käes on - asi on selles, kuidas aastatega oskused paranevad ja tõsiste lolluste hulk väheneb, raha kulub alati umbes nii palju, kui palju seda on (ja selle viimase poolest erinen ma inimesest, kes majandab praktikas väga hästi). Nii et ma eelistan, et selline raha oleks  kellegi teise käes ning usun, et mulle on vaja mingeid teatud kindlaid summasid - mitte rohkem ega vähem -, mida ma oskan arukalt paigutada ja kasutada, et midagi toota. Ja muidugi eeldab see väga head investorit, kes ei anna mulle rohkem ega ka kindlasti mitte vähem, kui see number, kui ma peaks mingit raha kuskilt taotlema :) Ja sellel investoril endal peaks olema väga palju raha, et üldse oleks võimalik seda niiviisi efektiivselt paigutada. Ma oleks riigis, kus oleks sellised investorid tavalised, isegi  rohkem rahul, kui juhul, kui ma sama palju raha lotoga võidaks, kui muidu sellel investoril oleks - võib-olla pisut vähem, aga ka närvikulu oleks väiksem. Ja seega ma ei räägi seda juttu mingil sellisel põhjusel, et tahan ise rikkaks saada vms. - mul ei ole rikkuse vastu absoluutselt mitte midagi, aga ma usun, et teatud strateegiad on kõigile kõige paremad ja need ei tähenda võrdseid palku ja võrdset kohtlemist väga erineva töö ja motivatsiooni eest, kuigi need peaksid tähendama kindlustatust ja turvatunnet  paljudele.    Ühesõnaga: rikkuse võrdne jaotamine oleks edevus ja populism - hukatuslik edevus ja populism. Edevus nende inimeste poolt, kes seda nõuavad; populism poliitikute poolt. Kes üldse raha taotlevad, peavad vaatama asju ja haakuma laiemalt - kuigi ka poliitikud ei tohiks mingit nullsotsialismi taga ajada, sest ka see on majanduslikult ebaefektiivne ja jabur (moraali üldse mainimata).