Vastus nendele küsimustele on lihtne. Võim on selle inimese mängumaa, võim kui vahend, instrument ja resultaat korraga on see jõud, mis paneb Savisaare suvel ja talvel, kevadel ja sügisel, päeval ja öösel  tegutsema. Esmasiht - saavutada võim, järgmine siht seda võimu hoida. Hoida ja mitte kellegagi jagada. Võiks ju imetleda seda järjekindlust ning eneseohverdamist isiklike eesmärkide saavutamiseks, kuid siin on üks aga. Võim ja poliitika, nagu ka tegutsemine inimmaterjaliga ühiskonnas eeldab ja nõuab meeskonnatööd. Raske on aga teha meeskonnatööd, kui rihid ja rihid oma eesmärgi poole ja juba üsna pea selgub, et enamus tipu suunas rühkivaid kaasteelisi on jobud ja saamatud kääbused. Ometi on igas sootsiumis  raudne reegel ja seadus, et ühiskonda ei saa juhtida üksinda. See äratundmine ei ole mitte raske tulema, kuid selle järgi elamine ja tegutsemine on võimatu, kui inimene on sündinud ainuvalitsejaks iseloomult, kuid mitte sotsiaalselt ja ajalooliselt. Savisaar ei ole Tiberius või Nero ja ta ei ela Roomas I aastatuhande hakul, vaid demokraatlikus Eesti Vabariigis, kus kehtivad teised mängureeglid. Inimese seisukohalt on see traagiline, ajaloo seisukohalt aga rängalt hukkumisele määratud algatus - teha ja valitseda kõike ise. Kaasaegses poliitikas ei tööta hoobadena isiklikud ambitsioonid ega läbielamised, solvumised ja kinnisideed - töötab konsensus ning koostöö, kuna muud teed demokraatlikus riigikorralduses lihtsalt ei ole.