Puhastan päeval autot  lumest. Ühe käega hoian kapotil istuval pisikesel tüdrukul ümbert kinni, teisega kraabin kaabitsaga esiakent puhtaks.  Ilus ilm on, vaikne, päike paistab. Ma ei kiirusta, laps istub samuti vaikselt ja vaatab rahulikult mu toimetamist pealt.    Eemalt läheneb mikrobuss. Minu auto kõrvale jõudes jääb see seisma. Auto aken lastakse alla. Kas nüüd on midagi pahasti või küsib teed. Embakumba. Mõtlen enne, kui mees jõuab suu avada.  Midagi on halvasti. See oli loomulikult ka tõenäolisem  variant.    "Sellest autost on tihti ebamugav mööda saada", ütleb mees. Ma usun, et ta teretas ka eelnevalt, aga seda ma täpselt ei mäleta.  Igal juhul püüab ta viisakas ja rahulik näida, kuigi kohe on näha, et pealispinna alla juba susiseb.    "Jah", vastan ma. Põhimõtteliselt on tal õigus. Paar päeva tagasi autot niimoodi parkides käis see mul endalgi peast läbi, aga kuna mööda ikka mahtus, siis mõtlesin, tühja, kui halvasti läheb, siis suurimaks kannatajaks jään mina.    "Te  ju saate aru, et nii võib teie auto ära rihtida", räägib ta edasi.    "Jah", vastan mina.    "Te oleks võinud oma auto ääre poole parkida", seletab ta edasi. Siis räägib rohkem nagu iseendale miskit lume puhastamisest ja millestki veel. Vist, kindel ma ta edasise jutu sisus enam olla ei saa.    "Jah", vastan ma jälle. Mis iganes.    Nüüd ei pea mehe kõrval istuv naisterahvas enam vastu ja kukub järsku suht kileda ja kriiskava häälega midagi juurde või üle seletama.  Kuna mees ka samal ajal midagi räägib, siis kostub ainult üks äge mulin. Ma ei kuule üht ega teist.    Nüüd on see koht, kus ma teen saatusliku vea, ma muigan.    Samas, aitaks nagu juba kah. Nad on mulle asja tegelikult ju ammu selgeks teinud.    Aga ei. Mees tõenäoliselt arvab, et naeran tema üle.    Nüüd läheb juba kurjemaks. Ütleks, et nagu isegi tänitamiseks.  Mees ärritub silmnähtavalt. Algsest viisakast mehest saab märksa ebaviisakam ja vastikum tegelane. "Ei  no teile on see muidugi hane selga vesi....ja..."  Ja siis nad lasevad taas natuke naisega paralleelselt, millest ma jällegi mitte midagi konkreetset ei erista. Hääl on neil nüüd palju valjem ja sõjakam ja sellest olen küll suutnud aru saada, et olen täiesti rumal inimene ja minuga polegi mõtet üldse rääkida.  Ilma sõnadetagi.    Õnneks otsustavad nad ühel hetkel siiski edasi sõita, omavahel midagi kiiresti edasi plagisedes. Huvitav, kui pikaks ajaks mind neile veel jagub?    Paar tundi enne neid lendas kork pealt mu elukaaslasel.    Eile ei olnud seega minu päev.  Mina olin halb ja kõiges süüdi.    Nendel oli paha tuju.    Vahel ma mõtlen, et jumal tänatud, et ma olen täpselt nii väsinud nagu ma olen.  Ma ei viitsi kakelda.  Nii pole vähemalt hiljem endal halb.