Ja siis hakkan ma nutma. Mitte vaikselt ja salaja, vaid lõpuks ometi saab minust võitu kõik see, mida ma olen need nädalad proovinud unustada, maha suruda, maha salata, endale teha. Kurbus, väsimus, valu, nälg ja midagi veel. Charl ei oska midagi teha. Ta võtab mul ümbert kinni, seletab midagi valvurile, kes laseb meid piirdeaia tagant välja, ja me istume autosse. Ma ei räägi ja pisarad voolavad üle mu põskede, viies endaga kaasa ripsmetuši ja tasapisi ka osa valust. Charl ei küsi midagi, hoiab  mult ümbert kinni ja lihtsalt laseb mul nutta. Lõpuks hakkan ma rääkima. Räägin Alarist. Kõigest, millest ma mäletan. Läbisegi, segaselt, seosetult, komistades, aga räägin. Räägin veel kord sõrmusest, Blahnikutest, tema igavestest hilinemistest. Telekast, kust põles küünal läbi. Kõigest, mis meelde tuleb. Pääsukestest räägin ka. Avarii, ta ütles. Pääsukesed, mitte avarii. Charl ei küsi midagi, noogutab vahepeal ja paitab mu pead. Räägin oma otsustest. Välgust, mida polnud. Näljast, mida ma pidevalt tunnen.  Lihtsalt räägin ja räägin ja räägin. Vahepeal nutan, aga nüüd juba hääletult, ainult nina luristades. Räägin oma otsusest olla modell. Elada selle jaoks ja nimel. Nälgida selle jaoks ja nimel. Oksendada selle jaoks ja nimel. Ei vali midagi, räägin kõigest, kuni tunnen, et olen tühi. Lihtsalt tühi. Toetan pea ta õlale, nuuskan salvrätikusse, mille autojuht on ulatanud, ja ei tunne isegi piinlikkust. Ma olen lihtsalt väsinud. Tühi.