Juuksuri-või arstikülastus - väike teivasjaam tavalisuse lagedal. Hea raamat või teatriõhtu - pikem mõttepeatus, tunnete  ballaad, sõna muusika. Intervjuu - kohtumine perroonil tundmatuga, kellest lahkumine tähendab hüvastijättu lähedasega. Õhtune jalutuskäik - kuuvalguse valss ahtal vahepuhvril, mille järel saab minu jäärapäisest kohusetundest parlamentäär, püüdes mu tähtedesse klammerdunud käsi taas arvutiklahvidega lepitada. Ja panna mind kuuletuma elu päevinäinud dogmadele.  Mul on viimasel ajal kummalised mõtted. Säärased lõpmatusest algavad ja lõpmatusse küündivad. Rõõmustan näiteks, pea kuklas vastu laotust seistes, et  kui Zeus poleks võrgutanud nümf Kallistot, ei leiaks me taevast Suurt Vankrit. Või et kui Andromeda ema Kassiopeia muudeti tähtkujuks, siis miks ei võiks mullegi selline saatus osaks saada. Õigemini au. Olla üks igavestest, kelle poole maa peal õhatakse. Ja arvatakse kirjanik Vilhelm Mobergi kombel, et kõige kõrgem ja õnnelikum taevas on pea kohal just seal, kus parajasti seistakse.  Nii arvan minagi, lahkudes armsaks saanud maalapikeselt üksnes selleks, et käia juuksuris, arsti juures, poes, teatris,  intervjueeritavate kodudes...., kaasas alati ligimesearmastus, see kõrgem moraalne alge, mis annab ehk kunagi õiguse saada täheks kui mitte laotuses, siis vähemasti kellegi hea ja hella südamekambris.