näen, haistan ning tunnen, et õhul pole hetkel vähimatki kavatsust end liigutada. seisab ühel kohal, ei tule ega lähe. teisalt märkan roosakat idataevast valmistumas maad külluslikult üle kuldama ning septembri udust niiskust kõrvale heitma. lõplikult jääb peale vaade tamme- ning kastanipuudele, vahelt piilumas beežikas kivimaja, rääkimata punasest räämas puumajast. nähtaval olevad objektid on  mõnusalt kihistunud: lähemad selgepiirilised, kaugemad uduähmased. endiselt tooni andev õhu liikumatus paneb mõtisklema potentsiaalsetele fotokaadritele, kuid tõele au andes õue ma enam ei kipu.