Täna  nägin üle pika aja oma õeraasu ära, kes ka kodumaale sai. Mööda tema ja mapsiga mööda poode patseerida oli täpselt nagu vanal ajal. Perekondlikud kohustused on vahest isegi toredad.  Muidu ütles Triin täna huvitava teooria ühest Pratchetti raamatust. Nimelt maailma kõige laisemast võlurist, kes tahtis kõike teha võimalikult väikese vaevaga. Tänu sellele ta käis hullult trennis, harjutas jooksmist ja tõstis raskusi. Samal ajal kui teised võlurid suureks ja ümaraks läksid, oli tema vormis. Ja kui oli vaja  kuhugi üle aia ronida, kuhugi kiirelt minna või midagi sarnast, siis paksud võlurid pidid hullult vaeva nägema, et ome kere kuhugi teise kohta vinnata. Samal ajal kui laisk võlur hüppas vups! üle aia, jooksis kiirelt kuhu vaja ning seda kõike palju vähema vaevaga. Ühesõnaga, ma käin trennis seepärast, et ma olen laisk.