Ma ütlen seda sellise inimese kohta, kes istub oma energeetilise seina taga nagu ootaks pealetungi ja minu mõtetega kaasa ei tule vaid ootab hoopis minu jutu lõppu, et siis ärritatult öelda: "Minul neid stresse ei ole! Mina ei süüdista kunagi kedagi ja ma pole kunagi tige. Ja minu vanemad ei puutu minusse, ma pole neid ammu näinud. Niipalju, kui mina mäletan, on mul alati kena ema olnud." Selline resoluutne lõplikkus on tahtmatus tunnistada oma vigu. See on andestamatuse teine nägu. Andestada ei ole ju vaja kui ma ei ole teinud vigu!