Viimse loengu lõpul aga ilmus minu juure keegi valgejuukseline ja sinisilmaline härra, kes end esitas Kolovere lossi elanikuna. Tutvumise tulipunktiks oli peagi küsimus, kas ma ka  sinna tulen. Ta oli vägagi nõus mind ühes võtma ja nimelt järgmise päeva õhtuse rongiga, kuid ma pidavat seal ööbima. Seiklus meelitas mind tuhande tumedalt läikiva silmaga, ja ma olin nõus. üks lahke Tallinna daam tuli minuga kaasa. Nii sõitsimegi kolmekesi mulle seni tundmatusse kaugusse.