Nii et siis Tokio:). Saatjaks oli meil esimesed 2 päeva Austraalias, Berris kohatud ühine sõber Keita. Tore poiss. Häbelik ainult. Chie juuresolekul ei julenud kunagi inglise keelt rääkida. Nii et kui meil Chie vetsus viibitud ajal elav vestlus tekkis, katkes see äkitselt neiu tagasi tulekuga või ma  natuke mulisesin omaette kuni vestlus soiku vajus, sest Keita lihtsalt ei rääkinud enam. Nii et enamus aega läks mul jällegi jaapani keelt kuulates. Kuna eriti midagi söögilauas teha ei olnud, siis enamasti lõbutasin end silmade särades sellega, et püüdsin välja mõelda, kas Keita on homo või mitte. Vastust ei tea siiani, aga minu krõllamise tõttu arvas Chie, et ma olen armunud. Hahaaa:)    Esimese asjana läksime Shibuja ostukeskusesse. Seal vist oli oma 9 korrust, kuid kõik poed, üksteise vastu surutud  väikseid ruumid, hõivates pea kogu liikumisala, keerlesid ümber eskalaatorite ning laiust mõõtes ei saa me suurest pinnast rääkida. Oli täielik pubekate koht. Me vist olime seal kõige vanemad. Äge oli muidugi, pubekad ise pakkusid enam elamust kui asjad ise. Üleüldse Tokios käiakse riides nii x-moodi, et seda ei saa isegi kirjeldada mitte. Ei saa öelda, et kõik on moes. Ei saa öelda, et need on karnevali-riided. Ütleks nii, et suur hulk tokiolasi käib riides nii, nagu meie läheksime stiilipeole. Kes tahab  välja näha kui nukk, kelle on meetrised ripsmed ning kahemeetrine soeng jne. Samas kõik sobib omavahel, st kui sul on imelik kleit, siis on sul ka imelikud kingad, mis sinna juurde sobibva. Stiilivaeseid inimesi väga ei kohta Jaapanis. Ma ostsin endale ühe särgi kogu selle šoppamise peale:). Olen ostuga siiani väga rahul.    Järgmisena läksime elektroonikalinnaossa. Mina tahtsin sinna minna. Neil on terved keskused ainult elektroonikat täis. Kahjuks ei kohanud ühtegi robotit ega muud tehnikaimet.  Saime ära proovitud massažitoolid. Tahaks endale küll. Ma proovisin isegi kahte. Mõõõõnus:). Teel sattusime ka ühte väiksemasse poodi, mis oli elektroonikajuppe täis. Ma lõpuks sain oma isast aru, kes iga kord linna sattudes käis poodides elektroonikat vaatamas, mitte ostmas, just nimelt vaatamas. Jumala põnev oli:). Ma kõõritasin seal üle poole tunni igast jubinaid. Tegin väikse ostu ka;).    Elektroonika linnaosa on teatavasti meestele ja mis meestele meeldib - tüdrukud. Nii on kõrvuti  elektroonikapoodidega maid-cafe-d. Ma sellest olen juba rääkinud, ei hakka siin kordama. Aga jah, 120 kroonine cappuchino, maitses nagu 20 kroonine. Sellegipoolest soovitan minna:)    Plaanis oli minna ka ööklubisse, kuid me ei oleks kuidagi koju saanud ning Chie oli plätadega. Nii otsustasimegi minna hoopis jaapani BBQd sööma. Oli üsna kallis, mul oli natuke rahast kahju, kuna nüüd maksime enamuste öömajade eest, siis hakkasid rahavarud kiirest kahanema. Lugesime mõelmad Chiega oma rahajäänuseid.    Viimasest bussist jäime siiski maha, minu väiksel survel otsustasime jala minna, me küll täpselt ei teadnud kuhu. Ma teadsin, et mööda peateed otse (see, mis meiega parasjagu risti oli) ning siis tuli keerata kuskile, kus seda ma ei teadnud:). Aga äge siiski. Kahekesi öösel Tokios seiklemas!!!! Chie kasutas oma moblat, et netist teejuhised saada. Seda ma ei tea, mis pagana juhiseid nett andis, igatahes panime kõvasti puusse ning üsna pea suri telefoni aku ka ära. Minu vaikne loogika ka ei aidanud, sest  Chie raius, et tal on õigus ja ma ei viitsinud vaielda. Mida rohkem eksime, seda ägedam on;). Chiel oli hirmus raske minna putkast teed küsima, ega tal muud üle jäänud, aga hirmus raske oli. Välja tuli ta sellise jutuga, et jumalast vales kohas oleme ning meil on pikk tee minna ja tema tahab takso võtta. Minu suureks õnnetuseks. Mu arust ongi sellised asjad ägedad. Ohtlik seal ka ei olnud. Tavaline elmurajoon, ei olnud keeg meid seal noaga taga ajamas. Aga jah, Chie võttis esimese takso, mis nähtavale  ilmus, maksma läks sama, mis eelmine päev rongijaamast.    Järgmisel päeval olime nagu ikka enne lõunat jalul valmis tegusid sooritama:) Plaan oli minna Jaapani kuulsaima animatsiooni stuudiosse - Ghibri. Kahjuks olid kõik piletid väljamüüdud. Kuna minu lapsepõlv möödus ilma Totoro ja muude ägedate tegelasteta, siis erinevalt Chiest ma suurt kurvastust ei tundnud. Chie vist pahandas natuke mu märkuse "So, what's next?" peale. Ta oli ikka tõesti õnnetu.    Järgmisena oli meil päevaplaanis  lõbustuspark. Meil teatavasti hüper-super ägedaid ameerikamägesid ei ole ning ma tahtsin hirmsasti proovida. Kuna Chie on "julge mutt" (vähemalt nii tahab ta ennast näidata), siis tuli isegi tema kaasa. Ma vaikselt palvetasin, et saaksime võimalikult ette istuma ja oi kuidas joppas - sain täitsa esimesse pinki!!!! Oi, ma olin niiii häppi kui häppi. Chie muidugi enne küsis, et kas ma äkki ei avaldaks soovi natuke taha poole istuma minna. Daaa. Esimene laks oli kohe alguses, põhimõtteliselt vertikaalselt alla  minek. Jummala ägge!!! Ma muidugi ajasin käpad püsti ning kohustusele kohaselt kiljusin:D Aga esimene laskumine oli nii äge, et isegi mul võttis korra hääle kinni, et "ohhhhhh". Aga siis karjusin suurest õnnest veel kõvemini edasi;D Keitale ma hirmsasti meeldisin, ta istus meie taga. Isegi tema lasi käed lahti, ta oli seal esimene kord ühe prantslasega käinud, siis oli olnud nagu Chiegi - istus kägaras silmad kinni küüned käepidemesse klammerdunud:) Kahjuks sai see lõbu väga ruttu läbi. Ma olin muidugi ainuke  kes karjus, Jaapanis ei ole valjuhäälne eneseväljendamine tavaks:D Kõik jaapanlased istusid jumala vaikselt ning tulid õige tõsiste nägudega rongilt maha. Järgmisena proovisin ma raketti. Olin seda korra Soomes teinud. Ütleks nii, et Soomes proovitu andis ägedama tunde. Siin ma lihtsalt naeratasin õnnest, kuid mingeid suuri emotsioone ei tekkinud. Lõppkokkuvõttes jäin väga rahule. :D    Edasi suundusime Asakusa-sse - turistide rajooni. Väga suur see ei olnud ning kahjuks olid enamus suveniire  erinevates putkades samad. Huvitav siiski.    Hiliseks lõunaks või varaseks õhtusöögiks võtsin kohvikus jäätise ning brownie. Keita ei suutnud uskuda, et ma kõik selle ära süüa jaksasin:) Õhtul käisime korra baarist läbi, kus Udaisho Šveitsi tüdrukutega hüvasti jättis. Mingi 20 mintsa olime seal, tüdrukud tahtsid pakkima minna ning peremehel oli vaja hommikul vara tööle rutata.    Suurejoonelisele kalaturule jäi minemata, sest neiu Chie ei saanud hommikul üles. Ega ma teda väga peksnud ka,  sest Kores nähtud turg oli mu jaoks juba piisav - mul on nii kahju nendest vaestest loomadest, valus on vaadata.    Lõuna paiku saime ikka jalule. Läksime praeguse valitseja maja/lossi vaatama. Park oli täitsa kena, juhtus aga see, et just sel päeval sisse ei lastud. Järgmisena suundusime Sumo muuseumit vaatama - see oli üliväike. Huvitav natuke siiski, kel ajapuudus on, siis ei soovita külastama minna. Edasi pidime kabuki teatrisse minema, kahjuks olid järgi jäänud ainult 13000 jeenised piletid  ning Chie keeldus minemast. Ma küll isegi ei teadnud, mis asi see üldse endast kujutab, kuid terve päev oli mõttetuid käimisi täis ning midagi asjalikku oleks taht teha, aga noh. Ma kogu selle jama peale irvitasin ainult. Kahjuks, sest Chiele läks see hinge. Vaatas minu naerul suud imelikult. No aga mis sa niukses olukorras ikka teed, nutma ju ei hakka keset linna!    Kuna edasised juhised puudusid ning Chie paistis omadega ummikus olevat, tegin ettepaneku rand ette võtta. Alguses oli plaan kodust  ka läbi hüpata, aga vaatasin, et aega ei ole. Rand oli rohkem kui tunni tee kaugusel. Ma kah sain lõpuks aru, et Tokio on suur!!! Rannas tabas mind üllatus - liiv oli must! Mitte et ma üht sellist enne näinud ei olnud, ma isegi ei olnud kuulnud sellest. Minu suur uskumatus tegi Chiele taaskord haiget, sest ta arvas, et ma kritiseerin. Ma lihtsalt näitasin oma vaimustust looduses olevate asjade üle ning kuna ma nägin, et kõikide inimeste riided on tuhaselise liivaga määrdunud ning vaata et porised, siis  loomulikult ma ei kiljunud õnnest, aga see veel ei tähendanud, et ma oleks Jaapanit kritiseerinud. Meil ükskord oli ka pikem jutuajamine sel teemal, aga eriti ei aidanud. Chie üritas tuua näidet, et mis siis kui tema tuleb Eestisse ja teeb märkuseid Eesti kohta. No mul ei olnud eriti muud öelda kui et "no mis siis kui ütled, ma tean ise ka, ega see midagi muuda ja kui ma isegi ei tea, et miski imelik on, siis ma saan alati öelda - aga vot oleks sa seda 10 aastat tagasi näinud!). Eks iga riik on teistsugune ning  paljud asjad, mis Jaapanis toimivad, Eestis kohe kindlasti ei toimiks, iga riik on isesugune ning lahendused tulevad vastavalt vajadusele ning nõudmistele. Ja kui neil ongi imelik piletimaksusüsteem ning ma selle kohta julgen märkuse teha, siis ega see veel tähenda, et ma Jaapanist halvasti mõtlen, oh ei! Vastupidi, see ongi eksootika, see on see, mida ma kodustele räägin. Üritasin seda kõike Chiele seletada, aga noh, ei toiminud. Mis seals ikka. Ta oli päevas pettunud ja oli minus pettunud. Mis seals  ikka. Ega elu sellepärast seisma jää.    Rannas muidu käivad ainult saledad inimesed.    Ja ongi Tokioga jokk. Kõik. Läbi. Järgmisel päeval templite linna Nikkosse.