Kõik need kolm paradoksi - Miller nimetab neid kooseksisteerimise paradoksideks - sarnanevad teataval määral nn ülemvõimu (sovreignty) paradoksiga, ning näitavad, kui kergesti võib üldine põhimõte ebasoodsates tingimustes iseenese vastu pöörduda. ülemvõimu (sovereignty) paradoks seisneb selles, et mis tahes isiku või isikute klassi, põhimõtte või reegli ülemvalitsus või ülim autoriteet on ebastabiilne, sest niisugune ülemvõim võib iseennast eitada ja selle tagajärjel kokku variseda.  Näiteks demokraatia paradoks toob esile ohud, mis tulenevad (eeldatavalt  demokraatlikust) põhimõttest, et enamuse otsus on kõrgeim autoriteet, sest kui enamuse otsusel antakse võim türannile, siis see põhimõte enam ei toimi.  Kuivõrd moraaliotsustused kui sellised pretendeerivad rangelt universaalsele kehtivusele, leiame end olukorras, kus peame sallivuse vajalikkust selgitama - miks peaksime mitte soovima ära hoida või kaotada erinevust, mida me veendunult ning enese jaoks põhjendatult ei poolda, ning mille ärahoidmine, mõjutamine oleks meie sekkumise korral võimalik.