Kuidas see meri küll omal kohal püsib? Kaugelt vaadates selline küsimus pähe ei ronigi. Seistes aga päris kalda  ligi, vaadates kuidas suured lained soolast vett üles alla loksutavad, seda vastu kive vahtu lüües, tuleb selline mõte pähe küll. Vaatan kuidas vesi hooga maa poole viskub, siis jälle tagasi oma merepinnast allpool olevasse auku vajudes ja pähe ronib pöörasevõitu kujutelm kuidas kõik see veteväli oma laiuses ja sügavuses korraga endalt gravitatsiooni heites omatahtsi kõrguste poole loksub. Heh ... raputan pead ja püüan selles maa, mere ja taeva grandiooses tantsus ikkagi jalad vastu maad hoida. Tallinki  laevad sebivad mööda merepinda edasi tagasi. Alles üks tuli Soome poolt ja juba natukese aja pärast on teine sinna tagasi tormamas. Oma suuruse kohta on nad päris kiire käiguga. Üks haneparv tuleb maa poolt ja Viimsi vabaõhumuuseumi kohal merelt maale tõusvate õhuvooludega võideldes võtab suuna Soome poole. Seisan kaldal ja vaatan neile järgi. Kuiväga palju erineb minu eluolu nende omast. Siin ma värisen karges meretuules, pärast aga lähen oma sooja koju, söön suppi ja vaatan mugavalt sohvalt televiisorist laia  maailma sündmusi, mõeldes samal ajal homse päeva kohustuste ja ettevõtmiste peale. Nendel aga on vaid vinguv tuul, vesi ja pilved. Kuskilt pole võtta söögipoolist kui nälg peaks tulema. Ei mingeid varusid või garantiisid. Kui külm või energiapuudus lennuvõime võtavad, tuleb vastu võtta see mis paratamatu. Siiski on parve koosolemises ja toetavates hüüatustes tingimusteta ühtsust, mida inimeste vahel vaid haruharva ette tuleb. Saadan veel viivu linde pilguga, tõmban siis hõlmad koomale ja lahkun.