Ühel päeval käisin vaatamas oma lapsepõlve lemmikfilmi "Nukitsamees" taastatud kujul kinos Artis. Nimelt  ei võtnud vanem õde mind lapsena kinno kaasa, pärast aga rääkis, kui sügavat muljet talle oli avaldanud suure kuu ülikiire tõus metsa tagant ja kui hirmsad olid nõiad. Lapsena nägin seda filmi must-valgest telekast, kust ei saanud loomulikult sama efekti nagu kinost. Nüüd olen suur ja teen, mis tahan. Kahjurõõmust pakatades ja kõik meeled pinevil istusin kinosaalis koos mõne ema ja vanaemaga, kes koos lastega kvaliteetaega olid veetmas. Lõpuks ometi näen ma Nukitsameest kinos ja veel taastatud kujul,  he-he-hee! Kuid võta näpust- heli oli maha keeratud! Pilt nägi tõesti kena välja, aga jah… vahepeal üks laps küsis emalt, mida onu räägib, sest me lihtsalt ei kuulnud. Ema vastas, et ta ei tea, sest heli on ära võetud. Pärast küsisin piletimüüjalt, miks heli polnud. Ta vastas, et kuna lapsed võivad karta, ongi heli vaiksemaks keeratud ja et ma oleksin võinud ütlema tulla, et kõvemaks panna, samas nagu kamoon, millal enne on publik keset filmi pidanud edasi-tagasi voorima, et kinotöötajatele tehnilisi oskusi õpetada. Ma ei usu, et mõni tänapäeva i-Podide maailma laps valjemat heli kardab kui selle seansi ajal oli. See oli turn-off igatahes. Aga turn on oli alles soolas.