Ent  Mauriac'i absoluutse ja ettekavatsetud toe seisukohast järeldub ka ta jutustuse üldise käigu ja kompositsiooni iseärasus, mis on veel­kord vastolus romaani olemusega. Ka siin osutub ta kestvuse vaenlaseks. Ta piirdub jutustuses kõige olulisemaga, kuna tõeline romaa­nikirjanik on kütkestatud "kõigest, mis osutab vastupanu, uksest, sest et seda tuleb avada, kirjaümbrikust, sest et seda tuleb lahti re­bida." Kõik asjad, mida romaanikirjanik oma teosesse kuhjab, on ajalõksud, mis täidavad jutustust loendamatute  ja kangekaelsete pisitõketega, mida kangelane peab üksteise järel lõhkuma. Mauriac aga põlgab neid takistusi, mis pööravad teda kõrvale ta sihikavatsusest. Ta püüab aega võita isegi oma tegelaste kõneluste pealt, resümeerides neist oma arvates olulisima. Sartre möönab lühenduste vajadust ja isegi kõne stiliseerimise tarvidust, kuid need ei tohi hä­vitada elulise kestvuse tunnet. Ta toob romaani dialoogi näitena Dostojevski ja Conradi kangelaste kõnelusi, kus need heitlevad väl­jendusega, komberdades üle  sõnade tumeda rägastiku. Teatris on dialoog karakteripeegel ja sihikavatsuslik tegevuseelement, romaanis aga vabade ja kohmakate tegude sari, mis pakuvad tuhandeid aru­saamatusi ja ebatahtlikke paljastusi Ainult niiviisi omandab kestvus suurima tiheduse. Mauriac'i romaanisüsteemi printsiibid seevastu vastavad kõik parimalt draama tingimustele. Ta kokkusurutus, ta teoste stseenide kaupa komponeeritud ehitus, ta dialoogide stilisee­ritud lennukus ja situatsioonide valjult koondatud sihikindlus, mis viib  aste-astmelt lõppkatastroofini, on tragöödia klassilised juhised. Kui iga Mauriac'i romaan piirdub pikema novelli ulatusega, siis on Sartre'i kriitikale toeks ka need teoreetikud kes novelli süsteemi lä­hendavad draama omale.