Sain ühtäkki aru, et rollimudel on vajalik siis, kui liigume võõral ja tundmatul alal. Siis aitab see meil orienteeruda selles, mida meilt oodatakse, mida on vaja teha. Näiteks uuel töökohal on hea teada, mis on selle koha nõudmised. (Või kui rolle on palju, aitab rollide teadvustamine meil neid lihtsamini ja paindlikumalt vahetada.)  Aga niipea, kui meil on raamistik selge, ei tohiks roll (meie rollikujutlus: "nii on kombeks") jääda meid piirama. Olles "direktor" või hoopis "sekretär" - mõlema rolliga tekib meil enamasti automaatselt teatud nägemus sellest rollist. See on rollimudeli stereotüüp. Me peaksime asju tegema oma näo, käe ja südame järgi. Nii ületab meie isiksus rolliraamid. Vastasel juhul võime me (eelarvamuslikku, stereotüüpsesse) rollimudelisse kinni jääda.   Ma olen vahel mõelnud, et miks paljudel täiskasvanutel on sisemised probleemid oma emaga. Kas nende emad jäid omal ajal ühiskonnas levinud  (dr.Spocki-) emarolli kinni (las laps karjub, kuni ta lõpetab/ last tuleb vajadusel füüsiliselt karistada/ last ei tohi liiga tihti sülle võtta, et teda mitte ära hellitada (?!) ) ? Ja tänapäeva emad… kui hästi me suudame kodus oma töörollist välja tulla… ja täie hingega ema(rollis) olla? Minu jaoks on see kindlasti peeglisse vaatamise koht…