Eesti Vabariigis oli pärast 1924. aasta mässsu edukalt ohjeldatud kommunistide tegevust ning põrandaalune EKP oli marginaalne nähtus. 1938. aastal koguni amnesteeriti varasematel aastatel vangistatud kommunistid. Põrandaaluste kommunistide arv küündis Eestis enne 1940. aasta juunit 120-130, olles sellega tunduvalt väiksem samalaadsest arvust Lätis (u 400) ja Leedus (1220). Esimesed uued liikmed võeti vastu juuni lõpus -  juuli alguses, kui partei oli formaalselt veel illegaalne organisatsioon. Esimeste hulgas olid Neeme Ruus, Nigol Andresen, Johannes Vares-Barbarus. Ilmselt Moskvast antud kava järgi tuli 1. augustiks parteilaste arvu suurendada 1500ni. Parteiliikmete arvu järsk suurendamine oli kindlasti oluline osa Ždanovi poolt juulikuuks väljakuulutatud Eesti kiirest sovetiseerimisest. Kiirustamine sundis peale uute liikmete lihtsustatud vastuvõtu, nö avatud uste poliitika. Augusti keskpaigaks oli partei liikmete arv  vajaliku piiri saavutanud ja kiirkorras toimunud "mobilisatsioon" parteisse asendati tavapärase rangelt reglementeeritud protseduuriga. See tõi aga kaasa uusi hädasid ning olukorra lahendamiseks kinnitas ÜK(b)P Poliitbüroo 10. märtsil 1941 ÜK(b)Psse vastuvõtmise ajutise korra Balti riikides. Nii anti võimalus soovitajatena esineda Nõukogude Liidust saabunud kommunistidel ja sama korra alusel võis parteisse vastu võtta ka isikuid, kes olid Eestisse saabunud Nõukogude Liidust.