1990. aastate alguse ühiskondlik murrang asetas Eesti kahe laineharja vahele, omamoodi vaakumisse; ühelt poolt tuli ta välja lagunevast hilissotsialismist, mida Epp Annus oma artiklis "Postmodernism kui hilissotsialismi kultuuriloogika" (Annus 2000) näeb postmodernistliku simulaakrumi-ühiskonnana, teisalt elas naabruses paiknev  läänekultuurne maailm, eriti Mandri-Euroopa, läbi Jamesoni poolt kirjeldatud hiliskapitalismi staadiumi koos kõikide selle tunnustega: rahvusvaheline äri, dünaamiline rahvusvaheline pangandus, korporatiivsed rahvuslikud suurfirmad olid asendunud multinatsionaalsete ülemaailmsete võrgustikega, maailm oli globaliseerunud, üha enam oli tähtsustunud meedia roll, kesksed olid arvutid ja automatiseerimine; samas kuulusid hiliskapitalismi juurde ka väärtuste pihustumine, sallivus teistsugususte vastu (värvilised, homod,  naised) ja "pehmete väärtuste" hindamine, muuhulgas loodushoid. Eesti ühiskond oli aga õhus, nullpunktis. Eesmärk, kuhu jõuda, oli seesama hiliskapitalism, kuid nulltranspordi asemel postindustriaalsesse ühiskonda pidi Eesti alustama oma arengut pigem 20. sajandi alguse tayloristliku-fordistliku modernismi tasandilt, või veel enam - Metsiku Lääne ekvivalendi - Metsiku Ida tasandilt. Nii tekkiski paradoksaalne olukord: ümbritsev maailm elas heaoluühiskonna hiliskapitalistlikku staadiumi, Eesti aga rabeles  kauboikapitalismis. Pehmetest väärtustest, sallivusest, loodushoiust ja rahvusvahelisest dünaamikast oli asi kaugel; Eestis domineeris ultraparempoolsus, konservatiivsus, sallimatus "võõra" vastu. 1990. aastate Eesti oli jõuühiskond, töö- ja kapitalikeskne, edasipüüdlik, sihikindel, hinnates "kõvasid" väärtusi, millest keskseim oli omandiõigus. Tüüpilised loosungid (millele osutab ka Iivi Masso oma 1990. aastate käsitluses "Vabaduse eufooria või postkommunistlik pohmelus?" - Masso 2000): "aita iseennast  ise", "igaüks on oma õnne sepp". Nõrgemad tallati lihtsalt maha. Seda kauboikapitalismi jõuühiskonda toetas veel 1990. aastate alguses tugev modernistlik rahvuslik narratiiv. Ainuke joon, mis sidus Eesti ühiskonda hiliskapitalismiga, oli infotehnoloogiline areng, arvutite kaudu oli ka Eesti ühendatud ülemaailmse globaalse võrgustikuga. Infotehnoloogilist arengut on mitmed teoreetikud pidanud postmodernismi oluliseks jooneks. Nii seostab juba Jean-Francois Lyotard oma 1979. aastal ilmunud teoses The Postmodern Condition teadmise staatuse muutumise eelkõige ühiskonna komputeriseerumisega (Lyotard 1999: 3-6).