François I ei saanud keisril lasta saavutada otsustavat võitu islami üle, kuna see oleks Karli positsiooni tema suhtes tugevasti parandanud ning võinud asetada Prantsusmaa isolatsiooni. Nii alustas Prantsuse kuningas 1534. aastal keisri vastu taas sõda, ent Karl ise pidas toona olulisemaks võitlust Osmanite vastu, mistõttu ta ründas 1535. aastal Türgi liitlast Tuneesiat ning vallutas Tunise. See oli türklastele küll suur vapustus, kuid uut ristisõda siiski ei järgnenud, kuna Prantsusmaa piiridel läks keisri olukord üha halvemaks. Sellega lõppes sõjategevus Karli ja moslemite vahel, kuid 1541. aastal tungis Karl laevastikuga taas Põhja-Aafrikasse, seekord Alžiiri alla. Kuid halva ilma ning Türgi liitlase, mereröövli ja Alžeeria valitseja Heir ed-Din Barbarossa osava tegutsemise tõttu ei õnnestunud tal seekord midagi saavutada. Türgi liitlaseks oli ka seekord Prantsusmaa, kes lubas Türgi laevastikul eesotsas Barbarossaga oma sadamas talvituda, mis oli toonase kristliku Euroopa ja ka protestantide silmis peaaegu sama, mis ususalgamine ja islamisse üleminek.[2] Seetõttu pidid türklased lõpuks Prantsusmaalt lahkuma ning Karlil õnnestus 1544. aastal Türgiga rahu sõlmida, mis tõi talle teatud kasu. Hiljem Karli ajal olulisi sõdu Türgiga ei toimunud, kuna Suleiman keskendus sõdadele Pärsiaga.