Aga ka vaade luule olemusele paindus selle praktika järgi. Teoreetiliselt armastati luulekunsti käsitada romantiliselt: väideti, et kõrgeim inspiratsioon viib luuletaja jumalusega ühendusse; poeet arvati inimeste ja jumalate vahetalitajaks, preestriks. Otse ketserlikuna oleks seetõttu paistnud oletus, et luuletus võiks ka olla aegapidine kristallisatsioon, mitte  ainult äkiline plahvatus, või jälle konstruktsioon, mitte ainult südame otsekohene valang. Iga luuletus pidi sündima ekstaatilisest palangust, 80° geiserist, maitsetavaks sai ta 20° leiguses, mitte aga alla selle. Siis oleks arvat ta juba mõistuse tooteks, ning mõistus arvati olevat kuradist, ning ta temperatuur alla 0°.