Riina Kionka: «Ilves käis kolm korda Lennartit kutsumas, aga tagasi tuli ikka üksi.»«Ameerika kaitsejõududes on ammu käibel lause, mis iseloomustavat sõdurite tegutsemisviisi - hurry up and wait ehk tegutse kibekiirelt, kuid siis jää ootama, kuni on jälle vaja siva teha. Ning siis jälle oodata.  See oligi peamine tunne, kui ma 1991. aasta veebruaris esimest korda Lennart Merit kohtasin. Tollane ENSV välisminister Meri oli tulnud Raadio Vaba Euroopa/Vabaduse Raadio (RVE/RL) juhtkonna kutsel Müncheni, et arutada tema ettepanekut  autasustada RVE/RLi Nobeli rahupreemiaga.  Lennarti tulekuga tegeles tollane RVE Eesti toimetuse direktor Toomas H. Ilves, kes hoolitses välisministri eest tema Münchenis viibimise ajal.  Ise olin tollal raadio juures asuva mõttekoja Eesti asjade analüütik. Seega ei olnud otseselt toimetuse ja visiidiga seotud. Kuid kui Lennart Meri ei olnud «Eesti asi», mis või kes siis võis seda veel olla! Me ju kõik tahtsime teda näha, eeskätt aga RVE/RLi suured ülemused, kes olid ta võõrustajad.  Aga  Lennart ei andnud end nii kergelt näole. Ta istus hotellitoas ja tegi telefoniga tööd. See tegevus oli märksa tõhusam (ja Eesti välisministeeriumile ka odavam) Müncheni Hiltoni hotellist, võrreldes tolleaegsete sidetingimustega Tallinnas.  Aeg oli ju selline, sest äsja olid Nõukogude võimud korraldanud veresauna Vilniuses ja Riias, algamas oli esimene Pärsia lahe sõda, Gorbatšov oli Läänele lubanud, et hakkab Balti riikidega läbi rääkima… ja välisministril oli tööd kui palju.  Ilves käis küll iga mõne  tunni tagant hotellis Lennartil järel, kuid ikka jõudis tagasi raadiomajja üksi.  Kolmandal päeval, kui töö oli tehtud, jalutas Lennart siiski viis minutit läbi Inglise Aia, mööda Isari jõeharude kaldaid ja Hiina torni õlleaiast mööda raadiomajja, kus ta temale omase sarmiga suutis silmapilguga kustutada kõikide mälust selle, et nad olid pidanud teda kaua ootama.»