Tagasi Läänemere juurde.  Läänemerest ei saanud saksa merd ja Põhjala ei sulanud Kesk-Euroopasse, sest see võitlus  lõppes Kesk-Euroopa jaoks läbikukkumisega, põhjuseks Saksa edasitungi takerdumine rasketes võitlustes eestlaste vastu.    Võit Eesti kui Läänemere võtit hoidva maa üle olnud sakslastele Pyrrhose võiduks ja võtnud neilt jõu vallutuste jätkamiseks.  See, et see võitlus lõppes Kesk-Euroopale läbikukkumisega, soodustas aga ...niihästi põhjaeuroopa kui ka idaslaavi tsivilisatsiooni edasist sõltumatut arengut....  Jüriöö ülestõus oli Kesküla käsitluse kohaselt mässumeelsete eestlaste katse  liituda poliitiliselt Rootsi-Soome riigiga, mis leidnud ka sealtpoolt toetust, kuid keskaegne Rootsi polnud veel piisavalt tugev, et vastustada Läänemere valitsemisel Kesk-Euroopat. (Tänapäevase ajalookäsitluse kohaselt kujutas Jüriöö ülestõus endast väikeaadli ja kõrgaadli vahelist konflikti. Ja oli ülestõusnute rivides ka kohalikke sakslasi ning taanlasi (zed)).    Eesti eraldus Kesk-Euroopa poliitilisest süsteemist ja ühendas oma saatuse taas Põhja-Euroopaga Saksa Ordu lagunedes.  Kui Rootsi  vallutas Liivi- ja Ingerimaa relvajõul, oli kogu Eesti praegune territoorium ühendatud, sõnas Kesküla 1916. aastal: ...Maailma ajaloo areenile ilmus põhjagermaanlaste ja turaanlaste (s.o. soomeugrilaste K. J.(vaata seletusosa kirjutise lõpust (zed)) Põhjala suurvõim, mis järgnevalt sekkus innukalt Euroopa tuleviku kujundamisse...  ...Samaaegselt algas eesti rahva jaoks ajajärk, mis on tänaseni jäänud tema mällu ...kuldajastuna...,... kuulutas Aleksander Kesküla.    Selle Põhjala suurvõimu  langus ei tulenenud tema arvates mitte sisemisest nõrkusest; tema viimaste võitluste ajalugu, s.o Põhjasõda ajaloo üks kangelaslikemaid lehekülgi, rõhutab Kesküla...olnud tema elujõu tõenduseks. Liivimaa saksa feodaal-aadel, viimane jälg võõramaise Kesk-Euroopa võimust Kesküla Põhjalas, asetanud oma klassi huvid kõrgemale maa huvidest ning reetnud aineliste eeliste nimel Põhjala suurvõimu, protestantliku usu ja Lääne tsivilisatsiooni.  Põhjasõda oli Kesküla käsitluse järgi Ida- ja Kesk-Euroopa vandenõu  Põhjala vastu, Taani esindas osa Põhjala püüdlust sõltumatusele keskvalitsusest ehk partikularismi.  Kesküla nägi oma eesmärki selle Põhjala taastamises.  See pidanuks algama riigist, mis esialgu koosnenuks Rootsist, Soomest ja Eestist.    Tema memorandum Lausanne´i konverentsile lõppes peatükiga ...Eesti rahvuslikud püüdlused ja Põhjala küsimus..., mis kuulutas, et ...kõik eesti rahva klassid ja parteid on ühel meelel selles, et on saanud ajalooliseks paratamatuseks vabastada maa rõhutud  ja ekspluateeritud loovad jõud võõrvõimu orjusest, mille tsiviliseeritus on pealegi veel madalam kui rõhutud maa oma....  Seepärast võitleb Eesti rahvas oma maa vabastamise nimel.  Seni on see võitlus omandanud autonoomia nõudmise kuju.  Oma võitluses iseseisvumise eest võtab eesti rahvas endale õiguse ultima ratio`na lahku lüüa ennast rõhuvast riigist.  Seda enam, et Venemaa poolt rõhutud rahvaste ja nende endiste impeeriumisiseste liitlaste ühendus on täielikult nurjunud.    Esiteks - Vene liberalism on oma printsiibid reetnud ja käib alla, vene demokraatia on võimetu ja müüdav; teiseks - vene sotsialism mandub, selle üks haru heitis end suurvene imperialismi hõlma ja toetab küüniliselt võõrrahvaste rõhumist (niisiis sotsiaalreformistid ehk men¹evikud); kolmandaks...vene sotsialismi teine haru (kelles võib ära tunda bol¹evikke, keda Kesküla teadis hästi, sest oli nende esimese organisatsiooni looja eestlaste hulgas) on pühendunud kõike muud välistavalt majanduslikule  radikalismile ning vaatab parimal juhul osavõtmatult pealt Vene riigis enamust moodustavate rahvaste metsikut rõhumist.    Kui lähtuda Toomas Karjahärmi nooreestlusele antud iseloomustustest (üksus, millega nad opereerisid, oli rahvus, neil puudus ühtne ja siduv poliitiline ideestik, selle poliitilise näo kujundasid radikaalid, kes andsid kogu liikumisele pahempoolse ja mässulise ilme, nende ühiskonna poliitiliste vormide progress oli kätketud sellistesse märksõnadesse nagu võitlus, vabastus, revolutsioon,  sotsialism ja proletariaat, enamik neist ei soovinud võtta endale mingeid maailmavaatelisi kohustusi ega alluda erakondlikule distsipliinile), siis mahub Aleksander Kesküla suurepäraselt neisse raamidesse.  Kuni, muide, selleni, et ta püüdis ...Noor-Eestit... sotsiaaldemokraatia mõjupiirkonda haarata.  Poliitiliselt läks ta neist aga veelgi energilisemalt ja järjekindlamalt edasi.    Kesküla esiteks, alustas varem, kui kodupoliitikud.    Mis puutub Eesti iseseisvuse ideesse  Esimese maailmasõja ajal, siis võiks see olla omaette arutluse teema. Lühidalt nõnda palju.  Rahvusküsimusele pühendatud Eesti Üliõpilaste Seltsi Albumi IX eessõnas alustab Villem Ernits ettevaatlikult ...Kui keemiline sulatis on mistki ainest üliküllastatud, siis tarvitseb ainult väiksema kristalli sellesse heita, et äge kristalliseerumiskäik algaks.... Samalaadiline nähtus on maksev ka hingeeluilmas, isikulises ja hulgaliseski: on teadvus millestki tarviliku määrani küllastatud, siis peab see vaimline  element enesele kindla kuju võtma, saatusliku seaduspärasusega....Neis sõnades oli midagi prohvetlikku.  Vähemalt Eesti ajaloo kontekstis.  Temas endas oli ...psüholoogilise rahvusteooria algmõte...,... iseteadlikuma kuju... omandanud 1913. aasta algul, sealt arenema hakanud, kuni 1914. aasta juunis kirjutusse valgunud, mille kandis ette Eesti Üliõpilaste Seltsis: ...Nii tekkis esimese rahvusalbumi mõte... seletas ta selle eessõnas, ...Loodetavasti ei jää see viimseks, vaid kutsub esile rea  järgnevaid, sest kogu küsimus on praegusel ajal äärmiselt aktuaalne, tarvitseb energilist selgitust ... Paraku jäi see siiski viimaseks.    Samas albumis nentis Ernits, ...mis aga üleüldse meie rahvuslusse puutub, siis on see tihti lubamatult loid ja ükskõikne. 2. mail 1916 sekundeeris talle ...Sakala..: ...Meie rahvuslik enesetunne, mis raskeid ajaloo haavu põeb, on ennem nõrk, kui et selle ülearuselt ilmsiks tulemisest juttu võiks olla.  Rahvuslikku liialdust Eesti rahva juures leida võib ainult  see, kes seda iga hinna eest ja teatava tagamõttega otsib: ei saa ju kellelegi keelda vaimusid nägemast, kui ta ergukava selleks spetsialiseerunud...    Siit tahangi ma jätkata.  Seejuures jätan ma välja sellised tollased avaldused nagu Jaan Raamoti kõne Riigiduumas 27. jaanuaril 1915, mis palavalt toetas Vene riiki toimuvas sõjas, selles ühtlasi ka võimalust nähes, et võidust tulenev õitseng ka Eesti rahvale kasuks tuleb.  Viimased kümnendid, mis meil läbi elat, aitavad paremini mõista  ka tollast aega ja tema inimesi... sellised mõtteavaldused ei pidanud veel rahvuse reetmist tähendama.  Aga nad ei tähendanud ka vastupidist.  Nad tähendasid eksisteerimist nii nagu seni.  Nad ei tähendanud oleva murdmist.  1915. aastal lükkas Jaan Tõnisson kategooriliselt tagasi kahtlused nagu ei oleks eestlased (ja ka lätlased) ...mitte küllalt riigiustavad...  ...Et riigiustavus eesti poliitika nurgakiviks peab olema ja iga edu eeltingimuseks jääma, seda on kõik arukamad  rahvajuhid alati ära tunnud, tõendanud ja selles mõttes mõjunud,... kinnitas ta samal aastal Postimehe lugejale.    Eesti poegade sõjas valatav veri pidi hakkama vene seltskonna usaldust eesti rahva riigiustavusse tagasi võitma, riigiustavust, mis 1905. aasta sündmuste mõjul kahtluse alla oli sattunud.  ...Vene riigi rannana on meil lai edenemise võimalus ees ja Vene riigil ei ole põhjust pärast sõda meie kodanikkude peale üleüldise umbusuga vaadata,... kirjutas teine prominent, Konstantin Päts 1914.  aasta lõpul Tallinna Uudistes:  ...Meie kodumaa jääb Vene riigi osaks... (!!! -zed)    Jüri Vilms oli neist radikaalsem.  1915. aastal sõitles ta Vabas Sõnas: ...Ühte mõtteavaldust minu esimese artikli puhul pean veel puudutama.  Tallinna Teatajas oli K. P. väga pahane sellest, et minu artiklis puudutud rahvusküsimus laiemale arutusele võeti. Tema arvab, et avaldud mõtted on nii kulunud tõed, mille arutamine täiesti asjata.  Kas need K. P-l tuntud tõed või ei, seda teab  muidugi tema ise.  Oletame ka meie seda.  Siis on aga lõpmata kahju, et K. P. on nii ülitähtsa küsimuse suikuda lasknud.  Ta on üle läinud väga venivale olupoliitikale, mis kaupleb, ostab ja müüb.  Selle kõrval on aga need ...kulunud tõed... kadunud.  ...Ei ole raske mõista, et tähtede K. P. taga peitus Konstantin Päts.    Ent Vilmsigi radikalism ei ulatunud kaugemale autonoomiast, autonoomiast Vene riigi raames.  1915. aastal kirjutas ta sellest Vabas Sõnas, 22. mail 1916  esitas selle nõudmise kõnes, mille pidas Estonia teatrisaalis Eestimaa talurahva pärisorjusest vabastamise 100. aastapäeva puhul.    1979. aastal meenutas Hans Kruus, et Esimese maailmasõja ajal häirinud teda primitiivsus ja banaalsus, millega rahvusküsimust käsitletud tollal kodanliku ajakirjanduse, eriti Postimehe veergudel.  Samas väitis ta ise tollal, et Venemaa äärealade rahvad ei soovi iseseisvust , kuna väikeriikidel polevat piisavalt soodsaid tingimusi kapitalismi arenguks.  Olen  endastki tähele pannud, et oma sigadused lähevad kergesti meelest, teiste omad on need, mis meeles püsivad.    1915. aasta sügisel avaldas Friedebert Tuglas lootust, et saja aasta pärast ...on loodetavasti paremad ajad kui nüüd....  Meie rahvas on siis natio ja mitte see õnnetu haiglane võsu, mis nüüd....  Samas sõnastas ta probleemi, mis polnud võõras Aleksander Keskülalegi: ...Tõuseb küsimus: kas muutuvad olud avaramaks või algab ahastav kidunemine?...  Päästerõngast nägi temagi  autonoomias: ...Ainult laialdane autonoomia võiks meie rahvuslikku kultuuri sellest seisukohast päästa....  Samal aastal arutati Tallinna Haritlaste Klubis Eesti väljavaateid käimasolevas sõjas.  Ehkki ettekandja vihjas ka võimalusele, et kui sõda Saksa- ja Venemaa vahel peaks otsustamatult lõppema, nii, et kumbki pool teist otsustavalt Baltikumist välja ei suuda lüüa ja Eestist loodaks siis iseseisev puhverriik, ei pidanud ei kuulajad ega ka ettekandja ise seda võimalikuks ja seetõttu oli  praktilis-poliitilise väljavaatena üksnes Eesti autonoomia kõne all.  Kolm aastat hiljem kirjutas Johannes Aavik 1916. aastast, et Eesti iseseisvuse tuleku ...võimaluse oletamise üle meie ...mõistlikud mehed...siis üksnes ...irooniliselt muigasid.    Eesti huvide esindamisele ja edendamisele välismaal ei mõelnud ükski juhtiv poliitik.  ....  Nende paljukõnelevate faktide põhjal võib selgelt mõista, et sellel ajalooetapil kujutasid Eesti juhtivad poliitikud-ühiskonnategelased endast  venemeelset hädist impeeriumlikku kamariljat.  Nii Päts, Tõnisson kui Vilms ei näinud ette võimalust, et eestlased oleksid võimelised rajama oma riiki ja seisma oma kultuuri ning rahvuse arengu ning tuleviku eest.  Kogu see seltskond kes tänaseks on teenimatult tõstetud pool-pühakute seisusesse kujutas endast tegelikult omakasupüüdlike karjeristlike olupoliitikute alatut kampa, kes iga suvaline hetk olid valmis minema sobingusse Venemaa ning tsaarivalitsusega...( zed)  (Jätkub)      Muudetud: 28-9-07 kell 15:08:51 zed