esiteks, teadvus on arvatavasti üldine seisund, kuhu  integreeritakse sisusid erinevatest meeltest - ma võin olla üldiselt teadvusel ja teadvusel auditiivsetest sisudest ka siis, kui ma olen pime; ma võin olla üldiselt teadvusel ja näha visuaalset informatsiooni teadvustatult ka siis, kui mul parajasti pole teadvuslikul tasemel auditiivset informatsiooni.  teiseks, oletame et Sa istud oma toolil ja vaatad aknast välja. see, mis toimub Su silme ees, on konstantne (talvestseen puude ja järvega); see, mis toimub Su kõrvus, on ka konstantne (seinakell ja külmkapp). minu  väide on, et konstantse stimulatsiooni korral teadvus auditiivsest infost kaob (mis sest, et üldine teadvus ikka jääb), kuna neuronid adapteeruvad. aga visuaalne teadvus jääb, sest hoolimata pildi konstantsusest visatakse seda tänu silmaliigutustele võrkkestal edasi-tagasi, tekitades nõnda kunstlikult "uut sisendit".  ühesõnaga ma ei vaidle sugugi, et ka kuulmisinfo on teadvustatud. ma arvan lihtsalt, et samasugustes situatsioonides, kus on konstantne väline stimulatsioon, kuulmisteadvus kaob, aga  visuaalne mitte, kuna visuaalses on noodsamad neetud silmaliigutused.  uute teadvustatud meelte tekitamine on huvitav ja oleks suur läbimurre. integratsiooniteooriat ajas Tononi. integreerituse uurimine oleks tõepoolest mõistlik, kuid ühele (visuaalsele) modaalsusele pole keskendunud mitte (ainult) mina, vaid tegelikult pea kogu teadvuseteadlaste kommuun. minu uuenduslik väide on, et nägemise uurimine ei pruugi ilmtingimata anda vihjeid teiste modaalsuste kohta, kuna neil on (eespool mainitud) erinevuseid.