Septembris ja oktoobris 1939 ei olnud Eestil mitte ühtegi stsenaariumi, mille järgi toimimine oleks taganud riigi säilimise. Kui tahame oma eelkäijate suhtes ausad olla, peame aktsepteerima tõsiasja, et ajaloos on perioode või hetki, kus iseseisvust ei ole võimalik päästa. Selle hävitamine oli maailmavallutuslikku paranoiat põdevate suurvõimude poolt kokku lepitud. Kurb tunnistada, aga tagantjärele näikse meie probleemiks järjest enam kujunevat asjaolu, et tolleaegsed surmaminejad ei käitunud nii nooblilt, nagu meeldiks praegu meile. Natukenegi vastuhakku, natukenegi verd, ei, loomulikult mitte kümneid tuhandeid langenuid, aga noh kümme, kakskümmend laipa isamaa altarile, ja alaväärsuse käes vaevleval eestlasel oleks täna tükk maad mugavam olla. Meil oleks mida/keda mälestada. Kellele/millele sambaid püstitada.