Pärast viimast sissekannet Mashhadis lahkusin netipunktist ja tänavale jõudes olin tugevas hämmingus. Kell oli kaks päeval, kuid linn oli nagu välja surnud. Hommikul oli sebimist nii, et raske liikuda, praegu loivas tänaval vaid paar loidu tegelast ja veeres mõni üksik auto. Olukord jättis mulje, nagu mingi tappev viirus oleks elanikkonna hävitanud. Poed olid  suuremalt jaolt kinni ja võred ette tmmatud. Siis hakkas aga läbi trellide silma pikutavaid poeomanikke ja igavlevaid kontoriametnikke. Selge - siesta! Vot mulle meeldivad need rahvad, kes oskavad elust mõnu tunda! Mida paganat sa rahmid, kui +45 pähe paistab. Südapäeval sureb elu välja, kella neljast pärastlõunal poetakse aga urgudest jälle välja ja tuttav sebimine hakkab pihta.