Tuumaenergeetikat arendama asuval riigil tuleb otsuse langetamisel arvestada kolme olulise faktoriga: avatud elektrienergia turuga ning radioaktiivsete jäätmete käitlemise ja tuumajaama sulgemisega kaasnevate paratamatute kulutustega.      Tuumaenergeetika eelisteks on sõltumatus fossiilsetest  kütustest ning toodetava elektrienergia stabiilne ja suhteliselt madal hind ca poole sajandi vältel, puudusteks tuumajaamade ehitamise suhteline kallidus ning paindumatu elektritootmise reziim.  Suletud elektrienergia turg tagab tuumaelektrijaamadele püsiva nõudluse baaskoormuse näol. Vastutasuks saavad tuumaelektrijaamade kõrgeid ehituskulusid kandvad tarbijad aastakümneteks stabiilse hinnaga ja suhteliselt odava elektrienergia. Investeeringutega seonduvad riskid on sel juhul samuti suhteliselt madalad  ning jäetud suuremalt jaolt tarbijate kanda (või ka maksumaksjate õlule, kui tuumajaam ehitati riigi tellimusel).  Avatud elektrienergia turul ei ole monopoolsete tootjatega püsivalt seotud tarbijaid, teisisõnu - toodetud elektrienergiale puudub tagatud turg, mis tähendab suuremaid majanduslikke riske ning eeldab kõrgemat investeeringute tootlust. Avatud turg kaotab tuumaelektrijaamade suhtelise konkurentsieelise, sest elektrienergia kõikuvad hinnad muudavad pikaajalised investeeringud tuumaenergeetikasse  oluliselt riskantsemaks.         Tuumaelektrijaamades toodetud elektrienergia hinna võrdlus fossiilsetest kütustest toodetava elektrienergia hinnaga näitab maagaasi ja kivisöe eelistamist neis riikides, kus fossiilsed kütused on hõlpsasti kättesaadavad või neile pandud maksud (aktsiisid, saastemaksud vms.) on madalad või puuduvad üldse (vt. tabel 1). Teisisõnu, tuumaenergeetikal on suhteline hinnaeelis riikides, kus saastemaksud on kõrged või kuhu fossiilseid kütuseid tuleb suurtes kogustes  importida.  Kui fossiilsete kütuste puhul tõstetakse esile õhusaastet, siis tuumaenergeetika puhul on olulised kasutatud tuumkütuse ja radioaktiivsete jäätmete hoiustamisega/ladustamisega ning elektrijaama sulgemisega kaasnevad kulutused ja riskid.      Tuumaenergeetikaga kaasneb tuumaelektrijaama(de) tööst ja hilisemast lammutamisest tekkivate radioaktiivsete jäätmete ja kasutatud tuumkütuse  käitlemise vajadus. Riigiti on nende kulutuste finantseerimine lahendatud erinevalt. Probleemiks on sageli asjaolu, et avatud turu tingimustes ja tarbija-maksab-põhimõttel teenitud rahast ei piisa varasemate aastatega kogunenud jäätmete ja kasutatud kütuse hoiustamise ja/või ümbertöötlemise finantseerimiseks ning sellele tuleb paratamatult kulutada maksumaksja raha.  Tuumaelektrijaama töö käigus tekkivate radioaktiivsete jäätmete kogus ja liik sõltuvad reaktori tüübist ja võimsusest (vt. tabel 2).  Rahvusvahelise aatomienergia agentuuri (IAEA) andmetel toodab maailmas enim levinud survevee reaktor (pressurized water reactor ehk PWR) võimsusega 1000 MW aastas ligikaudu 250 m3 madala ja keskmise aktiivsusega jäätmeid ning umbes 25 t kasutatud tuumkütust.       Tuumaelektrijaama radioaktiivsed jäätmed ja kasutatud tuumkütus ladustatakse esialgu jaama enda hoidlates ja see on elektrijaama käigushoidmise kuludesse juba arvestatud, nagu ka madala ja keskmise aktiivsusega jäätmete töötlemine, nt. vedelate  jäätmete tsementeerimise või bitumeerimise teel.  Kuid kõrge radioaktiivsusega jäätmete ja kasutatud tuumkütuse pikaajaline ladustamine ja töötlemine on üsna kulukad ettevõtmised, mis paari reaktoriga väikeriikidele üle jõu käivad. Seda on majanduslikult otstarbekam teostada mitme riigi koostöös, sest kõrgest radioaktiivsusest tingitud kiirgus ja energia eraldumine eeldavad täiendavaid süsteeme jahutamiseks, käitlemiseks ja hoiustamiseks.  Kasutatud tuumkütust loetakse mitmes tuumaenergeetikat omavas  riigis tooraineks ja selle töötlemise ettevõtted on olemas Suurbritannial, Prantsusmaal, Venemaal, Jaapanil ja Indial. Suletud on taolised ettevõtted Belgias ja Saksamaal. Riikides, kus kasutatud tuumkütust uue kütuse tootmiseks ei kasutata, nt. USAs, Hispaanias, Kanadas, Rootsis ja Soomes, käideldakse seda samaväärselt kõrge aktiivsusega jäätmetega.  Tuumaelektrijaamade radioaktiivsete jäätmete töötlemisega pikaajaliseks ladustamiseks tegelevad pea kõik tuumaenergeetikat omavad riigid, kuid  püsihoiustamise võimalusi on rajamas neist vähesed (Rootsi, Saksamaa, Soome), kuigi mitmes riigis katsetatakse erinevate geoloogiliste kihtide või mahajäetud kaevanduste sobivust taoliste hoidlate tarbeks. Lisaks sellele, et tegemist on kuluka ettevõtmisega, peavad püsihoidlad tagama radioaktiivsete ainete ohutu hoiustamise väga pika aja vältel: pikaajalisel hoiustamisel tuleb arvestada sadade, püsihoiustamisel kümnete tuhandete aastatatega.  Radioaktiivsete jäätmete ja kasutatud tuumkütuse töötlemise käigus  tekkivate nn. teiseste radioaktiivsete jäätmete maht sõltub kasutatud tehnoloogiast ja töötlemistehase võimsusest. Needki jäätmed tuleb hoiustada ja pikaajaliseks ladustamiseks töödelda.  Tuumajaamades ning radioaktiivsete jäätmete ja kasutatud tuumkütuse töötlemisel tekkivaid madala aktiivsusega vedelaid jäätmeid väljutatakse mitmes tuumaenergeetikat omavas riigis otse keskkonda, uputades neid peamiselt merre või pumbates sügavale maapõue. Enne 1983. aastal sõlmitud Londoni konventsiooni toimiti samal moel  ka keskmise aktiivsusega jäätmetega. (Malcolm Grimston, Nuclear Energy,  , ed. Dieter Helm, Oxford University Press, 2007, p. 385) Sellisel viisil jäätmetest vabanemine on suhteliselt odav, kuid keskkonda mõjutav ja seetõttu ka rahvusvaheliste lepetega või riigi seadustega reglementeeritud.      Kuigi tuumaelektrijaama sulgemine peaks sõltuma vaid reaktori  tüübist ja võimsusest, erineb sulgemise kulude arvestus riigiti üsna suurel määral. Näiteks mitut Euroopa riiki hõlmanud IAEA analüüs VVER-440 tüüpi reaktoritega tuumaelektrijaamade sulgemise kohta pakub keskmiseks sulgemise kuludeks 350 miljonit USD. (Decommissioning costs of WWER-440 nuclear power plants, IAEA, TECDOC-1322, November 2002)  Madalaimad kulud on Soomes, kus Loviisas asuva kahe 440 MW võimsusega VVER reaktoriga tuumaelektrijaama sulgemise kuludeks arvestatakse ca 200 miljonit USD. Seevastu  Saksamaal on viie VVER-440 reaktoriga Greifswaldi tuumaelektrijaama sulgemise kuludeks arvestatud - 1450 miljonit USD. Erinevus tuleneb asjaolust, et Loviisasse on juba rajatud radioaktiivsete jäätmete pikaajaline hoidla, kuhu mahuvad ka jaama sulgemisel tekkivad jäätmed, kuid Saksamaal tuleb selle tuumajaama sulgemisel tekkivate radioaktiivsete jäätmete käitlemise infrastruktuur alles rajada, sest ajal, kui Greifswaldi tuumaelektrijaama endisele Ida-Saksamaale ehitati, jäeti jaama sulgemisega seonduv  lahendamata.  Tuumaelektrijaama demonteerimise käigus tekib suur kogus radioaktiivseid jäätmeid, mida tuleb käidelda sarnaselt samalaadsete jäätmetega. Kõrge radioaktiivsuse tõttu on neist ohtlikemad reaktori seadmed ja nende osad, samuti demonteerimisega kaasnev ja radioaktiivselt saastunud tolm, mille kandumist keskkonda on keeruline vältida.  Tuumaelektrijaama töö lõpetamise ja jaama demonteerimise iseärasused ja kulud on seetõttu paslik aegsasti arvesse võtta juba tuumaenergeetika kavandamisel ja  reaktori tüübi valikul, samuti jaamas toodetava elektrienergia hinna kujundamisel.     http://inseneeria.eas.ee/index.php?option=com_content&view=article&id=170:tuumaenergia-kui-21-sajandi-energia-tuumaenergeetika-poliitoekonoomiast&catid=50:september-2009&Itemid=27