Olime esimesel ringil kõik vabalangejad - mina kolmas väljahüppaja. Teine esmahüppaja kõhkles hetke ukse peal, see tekitas veidi kõhedust. Mul miskipärast alati meeldib kindluse saamiseks vaadata kedagi, kes enne mind välja  hüppab ja näha, et kõik läeb kenasti. Samas uksele minnes ma kunagi alla ei vaata (vahest vaid tiiba). Edasi kulgeb kõik nii: uksele, jalg paika, Wollile otsavaat, MINE!, hüpe, painutus, käed kenasti all, loen: *) kukun-üks; *) kukun-kaks; *) kukun-kolm (sel hetkel tabasin et tavaliselt tulema pidanud varjuraputust ei tule); *) kukun-neli (p…..e, ma pean ju ise tõmbama, kuigi ma teadsin seda kogu aeg, aga alles sel hetkel jõudis see teadvusse, et MINA teen selle tõmbe) tõmbe asend sisse (sain rõnga kohe  kätte); *) kukun-viis, tugev tõmme ja hoplaaaaaaa.. AVANEEEEEB!!!