Blogimisega on minu arvates vaid üks asi valesti - nimelt pole inimesed sellega lihtsalt veel harjunud. See on umbes samuti kui omal ajal mobiiltelefonidega - kui esimesed mobiilid hakkasid tänavapilti ilmuma, siis mõne meelest olid nende kasutajad edevad eputajad. Mullegi ütles kord üks tuttav, et ta saab aru küll, et praktiline asi, aga no on siis vaja kohe keset  toidupoodi kõnele vastata ja telefoniga rääkida! Tänaseks on tal endalgi juba mitmes telefon ja räägib ise ka kus iganes, toidupoe järjekorras või tänaval kõndides. Enam pole imelik ja keegi ei vaata viltu.  Ja kirjutamine on kirjutamine, ükskõik, kas avaldad oma mõtteid blogis või annad välja raamatu. Millegipärast ei süüdista Tammsaaret keegi tagantjärele edevuses, aga näe Eppu süüdistatakse. Justnagu oleks Tammsaarel olnud rohkem kirjutamisõigust kui Epul või ükskõik millisel teisel blogijal või kirjanikul.  Vaatasin just Postimehe kommentaare ja imestasin - mõni soovitab blogi asemel kirjutada hoopis raamatuid ja end neis välja elada, aga mis vahet seal on? Et kui kirjutad raamatu ja levitad seda heal meelel teistele lugemiseks, et siis on ok, aga kui kirjutad jooksvalt blogi ja jagad sedaviisi omi mõtteid teistega, et see on siis miskipärast mõne meelest rumalus ja edevus ja mis iganes muu paha ilming?  Käbi Laretei raamatut "Kuhu kadus kõik see armastus?" olete lugenud? Mu õde ütles pärast selle  lugemist, et selliseid asju, mida Käbi seal kirjutab, saab avaldada südamerahus vist alles siis, kui oled üle 80 aasta vana või surnud. Ja ometi inimesed loevad ja keegi ei tekita kusagil sellest sensatsiooni ega halvusta kirjutajat.  Nii, et Epp, anna aga tuld! Puhka välja ja kirjuta aga julgelt edasi!