Aga täna algab advent. Jätkuvate valelootuste õhtumise aeg? On või? Jeesus on veel sündimata ja seega on kõik võimalik aga meil ei ole võimalust midagi muuta ei temas ega endis. Me oleme nagu  Kreeka tragöödia kangelased kes ei saa midagi muuta. Ta kehastab jätkuvalt meie kõikide ootusi. Valelootusi ja seega lööme me ta ka sama paratamatult risti. Ja siis küsime et kelle milliseid lootusi kehastab ristilöödud kurjategija. Vastus on lihtne, mitte kellegi. Siin aga lähebki lugu kaheks kätte. Osad elavad ristilöömise üle ja läbi ja ohver saab tugevaks ja võitjaks ja kõik läheb samamoodi edasi. See on lihtsalt siuke väheke veider meetod enda kehtestamiseks, nagu märulifimis kus kangelane esialgu  tublisti naapi saab aga ühel hetkel saab tal kõrini ja kõik muutub. Nii ka Jeesusega, ta tõusis üles ja nüüd oleks meie poolt tehtu ja meie senised valelootused (ma mõtlen siis selliseid lihtsaid asju nagu VT õnnistus ikka, et oleks tervist ja rikkust ja lapsi ja lapselapsi) saavad endale uue sanktsiooni ilma et me muutuma peaksime. Piisab vaid usust metafüüsilisse rehkendusse küll. Kaheks hargneb lugu, õige küll. Teine haru oleks siis see et Jeesusega toimunu paneb meid hoopis endasse vaatama ja mõistma seda et  see ristilöödud kurjategija olen tegelikult mina ise tükkis oma valelootustega ja et ülestõus ei ole ristilööva minu ja minu valelootuste uus sanktsioneering. Ei, ülestõus ongi seesama lugu, minust kui ristilööjast ja minu ohvri häälest ristil mis enam kunagi ei vaiki ega mida ei saagi enam iial vaikima sundida. Meie kristlased ei suuda endid positsioneerida ristilöömise loos. Ja ega polegi kedagi kellega endid ses loos samastada sest kõik hülgasid ta nagu Pk sedastab. Kas me saame siis öelda et meie ei  oleks seda teinud. Ei saa öelda. Meile aga meeldiks kuidagi öelda et jah meie patt lõi ta risti aga mitte meie ise. Meie oleme ka selles loos aga ustavad ja tema kõrval. Kui nii siis oleks löödud meidki sinnasamasse ja mis ajast moraalsed omaõiged ikka karistusaluste kurjategijatega samastuvad. Pole ma iiales sellist asja näinud. Nii ei suudetagi endid positsioneerida aga kui tuleb siis ikkagi jüngritega ehk küll nende pattumus ja hirm oli vast suuremgi kui tavainimestel. Me oleme Jeesuse kannatusloos nagu  variserid kes kaunistavad tapjate haudu aga samas ütlevad et meie nende asemel ei oleks küll sedamoodi talitanud ja just seeläbi tunnistame me iseendid nende lasteks. Sellist positsiooni ja tegelaskuju selles loos lihtsalt ei ole. Ja nõnda tunnistame me endid endi esivanematega viktimisatsioonisuktsessioonis olevateks ja seega nende lasteks. Ehk on tänu ohvriteadlikkuse tõusule ühiskonnas siiski ikkagi midagi ka muutnud on ja olud ei ole absoluutselt paralleelsed aga üldjoontes siiski. Vaat siuke advendiaeg  siis.