Reedel otsustasin, et ilm ei ole algaja suusasõbra jaoks kõige parem ja seetõttu sain teise sõidu ette võtta alles eile. Eesootavast oleks pidanud hoiatama minu päevane kukkumine Riia mäel, kus  prantsatasin istmikule nagu heale multifilmi tavale, jalad viuhti taeva poole. Noh, juba laululava teerajad olid salakavalalt musta jääga kaetud, nii et esimene samm sinna kukutas mind uuesti, seekord juba seliti. Suusad lendasid ühele ja kepid teisele poole   Aga see kõik oli ees ootavaga võrreldes nipe-näpe. Sula ja külma vaheldumine oli dendropargi raja teinud esiteks kohutavalt libedaks ning teiseks  polnud suusajälg kohati üldse seletatav. Kuna ma otsuastain, et määret pole vaja, näis esialgu tulusam üldse tahapoole liikuda. Suusad andsid kohutavalt tagasi. Mäest alla olid kiirused aga hoopis teised (allapoole liigub üldse märkimisväärselt kiiremini) ning esimesel langusel prantsatasin selili. Teise mäe otsa jõudes otsustasin olla küll ettevaatlikum, aga kuna seal kadus rada kriitilisel kohal hoopis ära, lendasin hoogsalt kõhuli, saades päris korraliku mataka (kõri kolksas mingi muhu otsa kujuta ette).  Tükk aega ei saanud veel minema sealt, sest olin pooles mäes ja kogu see nõlv oli nii libe, et sumatasin lõpuks kätega hange ka veel. Koorikuga lumehang, see kriibib päris korralikult muide. Hanges külitades pidin tunnistama, et seal minust küll suusatamiseks asja ei ole, kobistasin vaikselt spordiparki ja seal tasasel maal läks hoopis paremini. Kõigist koolilastest sõitsin mööda, ühes endasugusest täiskasvanud ukerdajast ka lõpuks. Ja tagasiteel ei kukkunud enam kordagi, juhhei!