Jõudsin pärale ja pärisin, kus elab härra, kes joonistab. Mulle näidati  uberikku küla serval. Koputasin, lubati sisse astuda. Läksin tuppa ja mõistsin, et üle kolme minuti ma selles urus vastu ei pea. Kivisöega köetud toas valitses lämmatav palavus, niiskus, mustus, tahm. Näis, nagu poleks siin korralikult ruumi isegi ühele inimesele, ometi aga oldi toas kuuekesi. Piibuga vanamees tossutas vänget tubakat, noorevõitu naine hoidis ühe käega last ja solistas teisega pesupalis, voodil losutas vanaeit, mees laua taga näris midagi aeglaselt, pisut eemal istus punapäine poisi-jospel ja  vaatas aknast välja. Ta toetus pingiservale nagu inimene, kes viibib siin vaid ajutiselt. Seda pilti mitte et valgustas, vaid just ähmastas madala musta lae alla riputatud petrooleumilambi kollane leek.