Kierkegaard ja kirik: nende sõprust on kaua loorinud tihe arusaama­tuste udu, milles kirik oma filosoofiisevat poega nägi ainult halasta­matu kriitikuna, kelle silmis vaimulikud olid "ainult inimesesööjad ja seda pealegi halvimast liigist". Kuid just uusimas Kierkegaardi uuringus nenditakse üllatava tõsiasjana, et ta vaikimine pärast viimatimainitud teoste üllitamist oli tingitud peagu üksnes pieteedist kiriku ja ta tollekordse pea, piiskop Mynsferi vastu! Loomulik, et  sellises olukor­ras enim põhjust on kuulatada, mida Kierkegaardil ka kirikule öelda on. Ta 1855 ilmunud kriitiliste aforismide ja kirjutiste kogu "S i l m a p i l k" (lendlehtedena avaldatud Oieblikket) on õieti praegusaja teos. Siin on vaimne kahurtuli koondatud halastamatuks protestiks ennast ülistava kirikluse, ta vaimse kitsuse ja nõmeduse vastu, mis otsekui jalahoopidega lahendab pühapäeviti kirikukantslil eluprobleeme, jutlustab moraali ja kuulutab hukku ning õnnistust sama ebapüha "asja­likkusega",  nagu seda teevad turukauplejad nende endi artiklitega, mil­liseist muidu pole lootust lahti saada; järelemõtlematus, pinnalisus, kergekäeline kompromisside tegemine ajavaimu tihti sajaprotsendiliselt ebakristlikkude suundade ja vooludega - et vaid oma organisatsiooni huvisid kuidagi pinnal hoida; tõelise kristliku meelsuse ja südamehnar i d u s e kohutav puudumine, mis silma paistab nende eneste keskel, kes tahavad olla "kutsutud ja seatud" õpetajaiks kuulutama "objektiivset Jumala sõna" - kõik sellised  asjaolud kerkivad tolles gigantses rünnakus erilise kirkusega silmapiirile ja koonduvad seal ain­saks, sellest ajast saadik mitte enam kustuvaks võitlusparooliks puhta ning võltsimatu elujõulise kristluse eest. Kierkegaardi meetod on siin otsene ning radikaalne: ainult vabanemise kaudu tollest kristlust karikee­rivast kiriklusest võimaldub uustestamentliku ideaalkristluse taasäratamine.