Inka$$o - Lasse Spang Olsen    Pean tunnistama, et Kim Bodnia on üks mu viimase aja (nii kolm-neli aastat) lemmiknäitlejatest. Ma ei arva, et tegemist oleks nüüd mingi hullu talendiga, kes kõikide teiste oma kolleegide seast eredalt esile kerkib. Pigem on tema osalusel vändatud ja siinkirjutaja poolt nähtud linateosed olnud ühteviisi nauditavad. Peaaegu alati on tema tegelaskuju ühesugune, kergelt nutikas, veidi saamatu ent hoolimata jälitavast ebaõnnest enamasti tegus ja pessimistlikult optimistlik. Olgu selleks siis narkodiiler Frank, pisikurjategija Harald või vembumehest kursavend Jens. Ikka ja jälle näitab Bodnia, kuidas peab käituma üks tõkestamatult täbarasse olukorda sattunud isik - see isik peab midagi tegema, isegi siis, kui parasjagu ei karga pähe kõige kirkam idee.    Täna kohtame Bodniat siis tubli spordipoisi Clausina, kes käib läbi Taanimaa kõvemate nahkkindameestega. Seesinane endine poksija Claus töötab  mingisuguse spordisaali juures treeneri, sparringupartneri ja muidu universaalse abilisena ning teenib lisa ühe liigkasuvõtja juures inkassaatorina. See amet viib teda mitmetesse salaurgastesse, kus kõliseb kuld ja nobedad näpud kaarte segavad. Umbes samal ajal kohtume ühe viioldajaga, kelleks sedapuhku on hasartmängusõltlasest noor daam. Olles saanud kõikidest pankadest laenu, tühjendanud firma arvelduskonto ja pätsanud oma vanematekodust kõik müüdava, teeb ta võlgu põrandaaluse pankuri juures, mis viib  ta kokku veidi kohmaka Clausi ja tema nürimeelsete ametivendadega.    Taani kinohuumor on üks sihuke veider asi. Omal ajal linastus kinodes paar episoodi Olseni bande lugudest, kus Egon ja tema kambajõmmid saadavad korda arulagedaid kuritöid, mis enamasti nutikad, kuid trio käpardlikkuse tulemusena alati suure kolinaga läbi ämbrikaane kukkusid. Otse pange. Seejärel tekkis esmastesse kogemustesse paari aastakümne pikkune paus ning arvamus Skandinaavia komöödiast sai surmavaid hoope erinevate Rootsi  ja Norra sketšilugude käest, mis vanuse kasvades kaldus kinnitust ammutama arvamusest, et endistel aegadel nähtud lõbusad lood olid tegelikult lamedad. Võib-olla on see tõsi.        Kuid ei tahaks sellega nõustuda. Kõik viimasel ajal silma hakanud nukujuhid - Refn, Borendal, Olsen - on näidanud, et musta huumorit võib isand von Trieri kõrval pidada Taani filmikunsti omamoodi kaubamärgiks. Ja ma võin kinnitada, et kui üks neist nimedest on  plakatil koos Bodnia omaga, siis pettumust karta ei ole.        Muidugi tuleb möönda,  et käesolev linateos on teistest omataolistest kuidagi kergem ja pealiskaudsem. Objektiivsest reaalsusest, mis teatavasti on üsna hää inspiratsiooni allikaks kõikvõimalikele kino- ja muidumeestele, lahutab teda siiki piisav kraav (kuristikuks ei saa seda nimetada). Tegemist ei ole ju täisverelise huumorifilmiga, millele võiks andestada kõrvalekalded asjade nii-öelda tavapärasest kulust, ta ei ole toores krimifilm, milles pole kohta helgetel ja headel asjadel ega pole ka nii-öelda kerge Hollywoody stiilis  meelelahutus, sest selleks napib temas sihukest... nii-öelda tehnilist kvaliteeti või jõulusalmidele igiomast glamuuri. Aga täiesti vaadatav alternatiivkerge meelelahutus ja mustagi huumori sõbrad leiavad siit oma lusikatäie mett.