Igal juhul Murri ootas oma Maherit kaua. Ei tahtnud ta õhtuti enam tuppa ja enne päikesetõusu nõudis väljalaskmist. Sest mine tea, äkki ikkagi Maher tuleb. Möödus veel mõni aeg lootust ja ühel hetkel oli Murrist saanud vana ja haige kass. Ema viis teda süles aeda ja süles tagasi tuppa - mitte kuskil ei olnud Murril hea olla. Ükskord, juba vaevaliselt  liikudes vedas Murri ennast keldri ukse juurde. See kordus päevast päeva. Ise ta poleks olnud suuteline enam trepist laskuma, seepärast polnud mõtet keldriust avada, kuid Murri jäi järjekindlaks.