Keskaegses kristlikus sakraalkunstis ilmneb omapärane motiiv, kus kurat tehakse sõna otseses mõttes narriks. Põhjala vanade kivikirikute seina- ja laemaalingutel esineb ta teinekord, narrimüts peas ja narrirüü seljas.  Sama motiiv kordub iseloomulikult ka Kristuse puhul - Kristus kroonitakse narrikuningaks. Inimesed panid meiegi maale maha tulnud kuradit naeruks: Jürka tahab õndsaks saada, et põrgu minna. Kas ta ise mõtleb ka, mis räägib? Vanapagana jutt on ilmarahva meelest imelik - mis pole kaugel sellest, et olla imeline.