Tänasel 19. augustikuu päeval, mis vana Juliuse kalendri järgi 06. august oli, aastal 1700. a. kuulutas vene tsaar Peeter I Rootsile sõja. Peagi viis ta oma väed Narva all üle riigipiiri.    Selle sõjakuulutamisega sai alguse Eesti- ja Liivimaal sündmusteahel, mis kandis Põhjasõja meie territooriumile ning viis nn "vana hea Rootsiaja" otsasaamiseni.    Rääkides "vanast heast Rootsiajast", siis on eestalstel ilmselt komme nendest "vanadest headest ...aegadest" pajatada alati olevikust minevikku vaadates. Sellega on ju nii nagu ütlusega vangist ja vabadusest - alles vangina tunnetad sa vabaduse tegelikku väärtust.  Ainus, milles võib siin aga kindel olla on see, et vaevalt keegi kunagi meenutab "vana head vene aega". Ja kui keegi seda teeb, tuleks tõsiselt kaaluda - mis mehega tegemist on?   Niisiis - kui meil valitses tegelik Rootsi aeg, siis meenutasid eestlased hardusega "vana head Poola aega", vähemalt Lõuna-Eestis. Ajaloo annaalidest on teada, et sõjas venelastega põgenesid paljud Lõuna-Eesti talumehed metsa, selmet aidata rootslasi. Põhjuseks oli aga asjaolu, et ei soovitud aidata rootslasi, kes talupoegadele olid ebasümpaatsed, kuivõrd hinges toetati Poola-Leedu ülikuid. Muide - Tartu linna lipp on tänapäevalgi puna-valge ning seega pisut erinev teiste asulate lippudest. Seda põhjusel, et selle lipu kinkis Tartule 1584. aastal Poola kuningas Stefan Batory (kes muide rahvuselt ungarlane oli). Ka tänapäeval on korraldatud Eestis konverentse, meenutamaks neid vanu häid Poola aegu    Kui Rootsi aeg läbi sai ning vene aeg oma karmusega lajatas, siis hakati meenutama (seda kuni tänapäevani) peamiselt vana head Rootsi aega. Ilmselt on tõde selles, et teatud mõttes oli õigus nii neil, kes hea sõnaga meenutavad Poola aega kui ka neil,  kes meenutavad Rootsi aega. Egas siis asjata seda aega nimetata ühe mõistega - Rootsi-Poola ajaks. Iseasi muidugi, kui hea see aeg just parasjagu kellelegi oli, eks see sõltus paljuski isikust ning tema sotsiaalsest positsioonist ühiskonnas (vt. "Kas oli "Vana hea Rootsiaeg""?).    Kuid nagu kirjutise alguses sai rõhutatud, on tänase päeva oluliseim sündmus üsna ümmargune - täna 310 aastat tagasi kuulutasid venelased rootslastele sõja.    Põhjasõja jõudmine Maarjamaale ei olnud siiski venelastele esialgu edukas - esimese lahingu Narva all said venelased hävitavalt lüüa. Samas ei muutnud see asjaolu ajaloo paratamatut kulgu, mille tulemusena meie maad liideti venemaaga (faktiliselt 1710, formaalselt 1721).     Sõja algus    Sõja põhjustas võitlus võimu pärast Läänemere ääres ning -üle. Algas ta mõnevõrra varem kui 22. veebruaril (Juliuse kalendri järgi 12.  veebruaril) 1700 Saksimaa kuurvürstiriigi kuurvürsti ja Poola kuninga Friedrich August I Tugeva vägede ootamatu, ilma sõjakuulutuseta rünnakuga Riiale Liivimaa kubermangus. Riia kindlust vallutada ei õnnestunud, Friedrich August I Tugeva sõjaline edu oli väga tagasihoidlik.    Rzeczpospolita tundis end Augusti poolt altveetuna ning kuulutas, et Poola ei ole Rootsiga sõjas. Kuningas Augustiga liitusid algul vaid üksikud magnaadid, sealhulgas vürst Hieronim Augustyn Lubomirski.    Kuulnud Riia ründamisest, otsustas Taani kuningas Frederik IV rünnata Rootsi liitlast Holstein-Gottorpi. 11. märtsil kuulutas Taani Rootsile sõja ja Taani väed marssisid Holstein-Gottorpi sisse, vallutades selle Schleswigi-osa. See samm kutsus esile Rootsi  vastukäigu  Taani-vastase sõjakäigu näol.    Seejärel astusid sõtta venelased   19. august kuulutas Peeter I Rootsile sõja ning 8. septembril jõudis Narva teade, et venelased on tulnud üle piiri.    Septembris jõudsid esimesed väesalgad Narva  alla, linna ümber sulgus piiramisrõngas. Kohale toodi 140 suurtükki ja 25 müüserit, kokku oli venelasi 35 500-38 000 meest, neist ratsaväelasi 7500-10 000.    Narva garnisonis oli 1800-1900 meest, linna täiendavateks kaitsjateks rakendati ka talupoegi ja kogu linna elanikkonda. 23. septembri hommikul saabus Narva alla ka Peeter I, kes hakkas isiklikult piiramist juhtima.    Alanud Narva piiramine ja sellele järgnenud Narva lahingus sai venemaa totaalselt lüüa. Tsaar peeter I põgenes.