See otsing oli nagu unenägu, kus mõte tormas alati kiiremini kui jalad, ahmates temast jõhkralt keset vestlusi. Tal oli mälestusi transporditöölistest, bussijuhtidest, teatriimpressaariotest ja hotelliteenistujatest, kes olid jäänud talle solvunud näo ja kortsus kulmuga järele vaatama. Ta oli mees, kes ei suutnud end vaos hoida, et meeldivat muljet jätta. Kuid mälestus hullusest oli temas armulikult ähmane, ja nii polnud sellel kõigel mingit tähtsust. Kell kaks pärast lõunat, kui taevas oli veidi selgem kui hommikupoolikul, astus ta veel ühte hotelli, esitas oma küsimuse - ja saigi kokku soovitud mehega.