Eks ikka aga ülekanded jäävadki väga isiklikeks ja teistele enamjaolt hoomamatuteks sest toimivad nad otse inimhinges läbi Püha Vaimu. Seega siseneb see "vaimutöö" ikka kusagil mingisse ülimasse subjektiivsusesse ja spekulatiivsusesse. Siseneb isiklikku hermeneutikasse. Ükspuha kui selge oleks (poleks) ka õpetus on siiski kusagil  mingi keeris kust see õpetus siseneb spekulatiivse subjektiviteedi maailma. Ja sinna ei saa enam teoloog järgi. Sinna saab sukelduda vaid hermeneut, jäljekütt. Ja tõlgendada, tõlgendada, tõlgendada kasvõi selleks et ise aru saada. Inimene las ta olla. Las arvab. Objektiivset teed pole lõpuni olemas ja kui inimest ei ajenda lõputu tõetaotlus kasvõi usu- ja usalduse arvelt ega sealt siis head nahka niiehknaa tule. Nii oma ürgusalduse ja tõetaotluse pingeväljas me elama peame. Ja ei ole nad vastandid. Tõetaotlus  tagab et ma jama uskuma ei hakka. Nad ikka koos käivad.