Prillidest on viimasel ajal juttu olnud. Natuke siin ja natuke rohkem seal, õige mõnes mõttes on kohe juttu olnud.  Ihu kasutuses olevad prillid on loogiliselt võttes üks päris lihtne asi, aga proovi prillikandjana ilma olla.... kandes okulaare juba algklassidest alates on need muutunud mulle juba lisakehaosaks, ninal juba looduslikult asuv kühmuke on muutunud tõsiseks prillinagiks. Hommikune esimene zest on alati, mõnikord juba enne  silmade avamist prillid-ninale-käeliigutus.    Täna sattusin pisut piinlikku olukorda, kui enese arust alustasin teise inimese narrimisega ja lõpetasin ise näost peetpunasena ja puhkides.  Vaatasime ülemusega ühte tibatillukeste üksikasjadega detaili ja äkki panin tähele, et ta paremaks silmitsemiseks oma kopsakad miinusprillid eest võttis. "Vaata aga vaata, juba silm töntsiks jäämas?"- mokaotsast.  Äkki panin tähele, et ülemus heitis mulle üsna pika pilgu ... ma uurisin oma käes olevat  pudinat ÜLE prilli....  Vähemalt punastada veel mõistan. Aga millest see läkaköhahoog....?    Hingeprillid on natuke keerulisem abivahend. Nähes kogu aeg maailma asju oma mina, elu, ameti, elukoha, tutvusringkonna prillide abil kipume loomulikuks pidama, et maailm ongi just niisugune. Alati ei ole.  Samas ei suuda meist keegi kogu aeg tajuda maailma nii, nagu ehk keegi teine seda teeb. Hingeprillid kisuvad uduseks. Empaatiat napib.    Kui saaks kogu maailma (tõepoolest oleks hea)  mõnikord kaugemalt vaadata. Viia kokku joon laiguga, täpp kriipsuga ja äkki mõista: see, mis enne oli elutu kamakas on tegelikult inimene sinu kõrvalt. Laik tabelis on hoopis perekond, musta triibuma paistnu osutub kenaks metsatukaks.  Ei tea, kuidas oma elust eemale astuda, et näha tervikut? Voldemar-Augustil oli hea küsimus, tõepoolest.      Aeg libiseb meist mööda ja üle. Nagu vesi jõesängis, meie oleme kord  liiv allikakeeristes, kord kivid kärestikus, kord hõljuv vesiroosivars. Kord paindume, siis jälle kulume. Mõnikord viib vool meid ühes, aeg-ajalt proovime vetejooksu hoopis ise takistada.    Ajal ükskõik.  Ta ei märkagi meid, võib ju ka nii olla.    Aeg viib päristalve selleks korraks taas ajalukku.  Lumi on asendunud karsiga, hommikutigi ei kanna enam. Isegi Juku oma eblaka kõnnakuga oli kimpus, tore oli kaeda, kuis ta üle lume tulles kord ühe, kord teise jalaga õhukesest  krõpsuvast korgesest läbi vajus, nagu oleks kord üks, kord teine jalg tiba raskema astumisega.    Pange kõrv vastu lund, kuulake kooraks: lumikellukesed kihistavad ja nihelevad juba.  Homme peaks vahtramahla tilgutada proovima, lumi on juba ju minekul?    Kevad.