Mõned jutud on kirjutamata. Tahaks küll, aga ei oska, või ei tule välja. Igatahes on nad kirjutamata.    Juba üle kümne aasta iseendale tööandjaks olemine on mulle õpetanud terviklikuse vajalikust. Et pingutusi  krooniks eluks vajaliku raha teenimine, on vajalik ettevõtluse terviklikus. Peab olema idee, peavad olema võimalused ja oskused idee teostamiseks, peab oskama oma ideed müüa, peab oskama teenituga hakkama saada. Sest kui kulutad rohkem kui teenid, nõuab see üha enam ja enam tööd ja see hakkab siis juba elamist segama. Peab oskama nii tööd organiseerida kui ka töö käigus tekkinud segadust koristada.    Niisamuti on nende kirjutamata juttudega. Nad nõuvad terviklikust. Kui kirjutad vaid mõned osad, midagi  aga jääb välja, pole see enam midagi millest võiks aru saada ja selle üle vaimustuda. See oleks kui päikeseloojangu pildistamine. Et pildistad pilve, maa, puud, valguse, meeleolu. Kui jätad näiteks päikese pildist välja. Mis päikseloojangu pilt see siis enam on. Muidugi on detailid olulised. On nad ju terviku osad. Kuid detailiga on lihtsam. Tuleb vaid kirjutada sellest detailist. Milline ta on ja mis tunded teda vaadates tekivad. Tervik seevastu on olemuselt vaat et lõpmatu. Mida rohkem teda vaatad, seda  enam pisiasju selle juures märkad. Vahel kisub jutt sellele mõeldes juba Kalevipoja eepose mõõte võtma. No kuidas sa sellise küll kirja paned.    Küll pole see aga ületamatu ülessanne. Täiuslikust saavutada pole niikuinii võimalik. Kuid on võimalik jõuda sellele päris lähedale. Küsimus on vaid selleks vajaliku töö hulgas. Siingi aga ei saa läbi tasakaaluta. Kui pühendud sellele suurele tööle täiusliku jutu kirjutamiseks, mis siis elamisest saab. Elada selleks et töötada on ju ka tobe.