Fenja oli vaikse loomuga, Kristofisse, kasulapsed armastasid teda väga, ka tema ei teinud vahet nende ja oma laste vahel. Vahet ei teinud ka Liisa, kuna nii võõrad kui omad teda ühtmoodi vaevasid. Ta polevat neid kunagi sülle võtnud, väitis mu vanaema, v.a kord, fotograafi ees. Ta olevat kartnud oma väimeest ja ei riielnud enam kellegagi, vaid tegi näo, nagu ei näinuks ega kuulnuks midagi. Kord rebis mu vanaema peenralt kõik lilled välja, kuid ei saanud isegi noomida. Teised lapsed olid tema sõnul samuti parajad vembumehed, kes aga kartsid isa pilku nii, et sõnu vaja polnudki. Oma isa suhteid ämmaga iseloomustas mu vanaema väljendiga "sõnatu vimm", kuid äiapapaga sai isa läbi suurepäraselt.