Ma ei saa väita, et ma usun aegruumi olemasolusse, aga kohati on küll tunne, et - vähemalt minu - elu on nagu hiiglaslik kortermaja, selline vanamoodne New Yorgi üürikorterite labürint, kus on veidralt emotsionaalsed seinad ja tühjad koridorid ja lõputu arv koltunud  uksi, mille tagant kostub summutatud hääli. Just täpselt nii eladki, et kõnnid mööda neid koridore ja aeg-ajalt avad ukse, astud sisse mingisse pealtnäha terviklikku ruumi ja elad seal - vahel nädala, vahel aasta, vahel kümnendi - , ilma muud maja üldse hoomamata. Alles siis, kui on aeg lahkuda ja sa lähed (kas siis vabatahtlikult, kellegi survel või sisemisel sunnil) uksest välja, astud taas koridori: tabad end uuesti koridoride ristmikel. Ja senine elu pole muud kui selja taha jäänud toad, mille uksed on  sulgunud ja nende tagant kostab nüüdseks minevikku jäänud hääli.