Meie- Valdo, Indrek, Kristjan ja mina, lasime unel hea maitsta ja lahkusime laagrist tunduvalt hiljem. Plaan oli tõusta esimesele astangule- 6400 m ja panna üles C4. Indrek jättis lumelaua maha, st. otsustas, et põhjasein pole tema jaoks.  Tõus läks raskelt. Tundsin ärevusega, et pole vist veel õiget  aklimatti, võib olla tipuni venitaks, aga kas ka allasõiduks jõudu ja tervist jätkub!?  Lisaks uus jama- jätsin kassid C2-e, arvates, et küll ma hakkama saan. Kuid kiviklibune nõlv ja rada olid ilusas sillerdavas jääs. Pidi hoolega valima, kuhu astuda, kord pikk samm, kord lülike, see võttis nii kuratlikult palju jõudu. Ja tuul- see tõusis parajaks tormiks vahetult meie C3- st lahkudes. Ilma kassideta oli tõsine oht saada nõlvast alla puhutud.  Tõmbasid kapuutsi kokku, et vaid silmad ja nina jäid  välja, vastu tuult keerates ikka tunne, et puhub kopsud lõhki. Ka Kristjanil- Indrekul näis raske olevat- olles 6400 platoole jõudnud, lohistasime lausa jalgu järele, no otsas oli jõud- 10 sammu, puhkad, 10 sammu, puhkad. Neetud laud ka seljakoti küljes! Valdo näis värskem olevat, tal polnud lisaraskust seljas.