Kuidas on aga lugu selle "kultuurilise  lisaväärtuse produtseerimisele" sundimisega, millest oma artiklis kõnelesime ja millest arvustaja on tõtand tegema suure numbri, - et meie lõpuks iga vägivalda ja eksploatatsiooni õigustame? Kogu see juba veidruseni hirmus süüdistus on vastatav lihtsalt sellega, et siin "õigustamise" sõna üldse pole tarvitet sotsiaaleetiliselt, nii et teda üle võiks tuua ka oleviku hindamistesse, vaid ainult kultuurfilosoofiliselt, teleoloogiliselt, mis nähtusi hindab mitte nende põh­juste, vaid tagajärgede kohaselt.  Oli ju selgesti öeld, "iga vägivald ajaloos oli muidugi kuri", nii siis arusaadav, et seda ei saa võtta s o t s i a a l e e t i l i s e l t õigustetuna, veel vähem sarnase vaateviisi järgi ka ise elus talitada. Jah, usume praegugi veel esitet kannatuste õigustamisse : vast­olud, "kannatus", on teataval määral arengule vajaline, aga see ei tähenda ometi veel, et keegi oleks õigustet teisele neid vastolusid tahtlikult raskemaks tegema ! Juba, rääkimata muust, seepärast mitte, et me pea kunagi oma tegevuse  tagajärge kindlasti ette ei tea arvata (pääle kõige lihtsamate pedagoogiliste juhuste laste juures, kus kindlad oleme, et "kannatus" ja surve neile endile varsti kasuks tuleb). Jah, saatus on suur, karm ja väga tihti ülekohtunegi kasvataja, kuid ei ole õigustet inimene omaltpoolt teda veel kärmemaks tegema! Küll aga võime hiljem, ajaloolises vaatluses mõndki saatuse karmi sammu meile ja üldsusele, kultuurile, kasulikuks tunnistada, teda n. ö. üldkultuuri seisukohalt õigustada, teist aga kahjulikuna taunida.  Sarnane vaatlus pole meie arvates miski "providentsialismi jäänus", vaid lihtsalt loomulik tarve nähtusi ka hinnata kultuur­filosoofiliselt seisukohalt ja mitte ainult leppida nende puhtrelativistliku "seletusega", nagu arvustaja ükskülgselt nõuab.