Käisime Nõmmel ujumas - Iida oli väga tubli  ja rinna alt toetatuna ta tõesti UJUB - ning tagasi tulles märkasin linna pool suitsusammast. Mõtlesin, et sõidame mööda ja vaatame, mis siis põleb.    Selgus, et tulekahju oli KALAMAJAS. Suits paistis üle terve linna Pääskülla välja! Põles (vist elaniketa) puumaja Vana-Kalamaja ja Soo nurga peal. Läksime autost välja ja näitasin Iidale, mis on tulekahju. Leeke enam peaaegu ei olnud, aga tossu küll. Vilkuvate tuledega politsei- ja tuletõrjeautod, maa peal ja redelil sagivad tuletõrjujad,  voolikust purskav vesi ja kangiga laudu lahti lõhkuvad mehed, pealtvaatav rahvahulk ja mitme telekanali operaatorid, mitu väga korraliku tehnikaga fotograafi - saginat oli palju.    Püüdsin meenutada oma esimesi tulekahju-kogemusi. Mingid killud lapsepõlvest on meeles, aga mitte eriti teravalt. Kas mul seostus tulekahjuga rohkem põnevus või hirm? Kas ma kartsin seda kui hävitavat õnnetust või ootasin kui põnevat vaatemängu? Ei mäleta. Selge on, et inimestele meeldib suuri õnnetusi vaadata - ka praegu oli  rahva hulgas elevil, õhetavate nägudega inimesi, ning fotokate-moblade plõksijaid oli kümneid ja kümneid. Ning meie jõudsime kohale ju alles siis, kui leegid kustunud ja põhiline "etendus" läbi...    Iidale püüdsin ma sellest tulekahjust jätta küll võimalikult neutraalset muljet. Et maja põleb ja see on halb, aga tublid tuletõrjujad kustutavad põlemise ära ja see on hea.    Iida seepeale tuli koju ja teatas emmele uhkelt, et nägi ilutulestiku autot.