Kiry ületas silla ning jõudis koos teistega lossi ette välistrepile, mida ääristasid postamentide otsas olevad kassikujud, millel olid smaragdsilmad. Suured uksed avanesid aeglaselt ning kutsusid sisse. Järelvaatajad juhatasid kasvandikud fuajeesse, sealt laiast marmortrepist  vasakule ning siis mööda pikki koridoride ning läbi Sammassaali ja Purskkaevude allee lossi idapoolseimasse otsa kahe trepi juurde, mis viisid teisele korrusele suurde saali. Troonisaali lagi oli peeglist ning kristallist kroonlühtrid heitsid heledat valgust lõputule ruumile.    Ainult üks sopp oli varjudesse mähkunud. See asus kõrgemal poodiumil, kust paistis ainult millegi tume siluett. Kui kõik lapsed olid kohal ja endale seismiseks koha leidnud ning vaikseks jäid, hakkas pimeduseloor hajuma.  Kiry seisis juhuslikult esireas, kuhu trügisid ka LaLey ning tema kaaslased.    Varjukate eemaldus uhkelt troonilt, mille kuldset pinda kaunistasid keerulised ornamendid ja vääriskivide tikandid. Kasvandike seast kostus ahhetamist, kuigi nad olid seda vaatepilti eelmistelgi aastatel näinud. LaLey silmad lõid särama, kui ta kõiki kalliskive troonil üle luges.    Troonil istus väsinud ilmega vana naisterahvas, kelle vanust oli raske arvata, mis arvatavasti väga suureks osutus. Ta sooneline  valkjas käsi hoidis uhket kuldsaua, mis oli samasuguste ornamentide ja sümbolitega üle külvatud. Kahe küünist meenutava konksu vahel asetses hiiglaslik kristall, mis oma südamikus värve vahetas.    Vana naine kandis musta krinoliinita kleiti, mille kõrget püstist kraed ääristasid paabulinnu suled. Vanadusest valgeks läinud pikad juuksed olid hästi kammitud ja ulatusid peaaegu üle selja.  Tema sügavale vajunud silmad vaatasid kullipilguga üle laste ning jälgisid teravalt igat liigutust. Vanake  tõusis püsti ning kogu Troonisaali täitis vaikus. Kõigi pilgud olid pööratud eakale daamile.    Tere tulemast Zoragaza Võlukunsti Akadeemiasse! Mina olen Akadeemia Ülemnõid Caramia Xelan. Ma näen teie hulgas palju verivärskeid kasvandikke, kes kindlasti imestavad, miks nad just siin on. Sellele oskan ma vastata üheselt  järgneva kolme aasta jooksul teeb Akadeemia läbi intensiivse õppesessiooni, mille käigus selgitatakse välja, kes on reinkarneerunud Suurnõid, ütles Ülemnõid ning plaksutas kolm  korda käsi.    Kuskilt hakkas kostuma laperdamist ning peagi märkasid kõik, et kõrgelt lae alt lendas kohale raamat, mis kasutas oma lehti nagu tiibu ning laskus õrnalt Ülemnõia käte vahele. Ülemnõid keeras paar lehte edasi, ajas kondise näpuga järge ning tsiteeris raamatust: Säravad jumalad, kelle nimeks oli Elohim, saatsid Atlantisele oma poegadest Valvajad, kuna langenud inglid olid andnud inimlastele teadmisi nõidusest ja loitsimisest, taimede väest ning relvade valmistamisest, kunstidest ja  teadustest. Valvajad pidid vaigistama mässulised inimesed ning vangistama inglid Hermoni mäe tippu. Sõjas, kus jumalik vend tappis oma surematut venda ning äsja tärganud inimkond suruti julmalt maha, tärkas armastus. See lemb elas üle peainglite toodud hävingu, milles Atlantis vajus Varjudesse, kust Avalongi oma saatuse leidis. Jumalikult särav Valvaja oli pöördunud Elohimi vastu ning taganes koos langenud ingliga Atlantise printsi Azae valitsetud saarele, mis ainsana pääses turmast. Aza oli metsik, kuid  koos ehitasid nad üles uue maailma, mis ületas Atlantisel saavutatu. Maagia oli Azale loomupärane ning Elohimi tütart tunti võluvägiste seas kui Suurnõida. Kuid armastus ei olnud igavene, Suurnõid mõistis peagi, et ta kaasa soovis valitseda Elohimi loodu üle ning ta ei saanud lasta sel sündida, sest ta polnud täielikult oma palet Elohimilt ära pööranud. Endale ülesannet võttes, sai Suurnõid otsa, kuid enne oma surma needis ta end ära, et sünnib niikaua uuesti, kuni Azal Must Isand hirmu ja vaenu külvab.    Troonisaalis valitses vaikus. Ülemnõia pilk vilksas raamatult kasvandike peale ning ka tema oli rabatud ajalootunni mõjust nendel.    Nüüd te teate, kes Suurnõid oli, kuid sellega pole lugu lõppenud. Akadeemia on kokku kogunud kõik võimekad võluvägilased, kel on anssi olla ümbersündinud Suurnõid, kes viimaks võidab Musta Isanda.    Enne peab Suurnõia kanditaat aga läbi tegema kolm tuleproovi ning leidma lahendused kolmele ülesandele, mis asuvad Hukatuse Mängumajas,  Surematute Metsas ja Allmaailmas. Kui ta leiab kõik õiged vastused, peab ta neile leidma õiged kohad Tõe uksel, et avada lukk ja saada Igavese Valguse vardjaks.    Niisiis, teil peaks olema küll selge ettekujutus järgnevast, mis siin toimuma hakkab. Teil kõigil on ühesugused eeldused Suurnõiaks või siis Suurvõluriks saada, kuid vaid ühel teist on varjatud Valvaja hing. Leidke oma sisemine mina ning andke selle järgmise kolme aasta jooksul endast kõik! ütles Ülemnõid ülevoolavalt ning virutas raamatukaaned  suure pauguga kokku.    Kui see väike sissejuhatus oli läbi, tuli kõik nõia- ja sortsihakatised kuhugi lossiruumidesse ära paigutada. Seda tehti väga kindlalt mingi segase reeglistiku järgi. Kiry sattus selle alusel ühte lõunapoolsesse kompleksi, millele oli nimeks antud Vaikuse Torn, mis kindlasti oma nime mingil moel vääris, kui välja arvata, et südaöösil kondasid seal paljud kärarikkad vaimud ringi. Ja muidugi tuli ka veel nimetada ära ilmetud jõledad veesülitid, mis samuti kesköösil  katuseserval oma jalgu sirutamas käisid ning puhusid juttu mõne öökulliga, kes oli äsja päevasest unest toibunud.    Õnnetuseks aga asus Kuuvalguse Maja kohe läänes ning Vaikuse Torni sealpoolsest aknast oli täiesti võimalik näha seda hoonekompleksi. Õnneks ei näinud Kiry toast üldsegi lääne poole.    Just Kuuvalguse Majja asutas ennast sisse LaLey koos oma seltskonnaga.    Kohutav vana hurtsik! Ma ei saa siin elada! Ma tahan uut tuba! nõudis LaLey, kui oma elamise hindavalt üle oli  käinud, nagu inspektor, kes lootis kellelegi üüratu trahvi pähe määrida.    Majahoidja oli vaikse loomuga eideke, kellel olid tüdruku nõudmiste peale juuksekarvad püsti tõusnud ning nüüd vaatas ta siili argusega LaLeyle anuvate silmadega otsa ja ütles, et paremaid ruume polnud ning see tuba saigi ekstra tema jaoks valmis pandud. Seda oli ka selgelt näha, sest üheski teises toas ei olnud nii palju roosasid kangaid ja sitse ja satse ning rüüse kõikvõimalikes kohtades. Oli tunne nagu oleks maandunud  keset roosat suhkruvatti.    Valge pikakarvaline kass nurrus väga rahulolevalt nagu mootorsaag ning vaatas vidukil silmadega, kuidas tema perenaine oma ülevoolavat õelust majahoidja peale valas. Kassi meeltes käis ringiratast ainult üks mõte  suitsukanakoib. See isuäratav linnu kehaosa hõõrus end vastu ta ajunärve ning tegi ta olemise rahutuks.    Mmmmjäu, ma thahak midagi üüa, ütles Lumisulg.    See ei ole eriti üllatav, et kass oskas rääkida, sest ta oli juba nii kaua  LaLey maagiasfäärides elanud, et see oli ka teda nakatanud, kuigi osad häälikud tulid ta karvasest suust väga veidrad välja ja peale selle oli tal veel ka mingisugune veider oti aktsent.    Sa alles sõid 15 minutit tagasi. Sul ei tohiks kõht tühi olla! imestas LaLey.    Üthle eda minu kõhule! Lumiselg oli üheks kaugeks esivanemaks Garfieldile, kes kunagi tulevikus sõi sama kohutavalt palju ning kes oli ehk ka pärinud oma esivanemate õeluse.    Vähemalt läks majahoidjal  kergemini LaLey kaaslastega, kel ei olnud mingeid erilisi pretensioone majutuse suhtes. Ta oli õnnelik, et oli LaLey silma alt pääsenud, sest ta tundis, et tal tuleb varsti allergia roosa värvi vastu.    Seevastu aga Vaikuse Torni majahoidjal vedas kõvasti, et LaLey tema Majja ei otsustanud kolida. Mööda pikka koridori astus suur hulk noorukeid, kelle ees sammus ülevaataja, kes oli välimuselt üpris karm vanamehike, kelle tumehallid juuksed olid lohakalt hobusesappa seotud. Tema kondiste käte  vahel oli pikk nimekiri kõigist Vaikuse Torni uutest elanikest ning numbritubadest, kuhu nad paigutati. Kahel pool koridori asusid toauksed, mis kohakuti ei jäänud ning mida ilmestasid kuldsed numbrid.    Iga ukse juures hõikas ülevaataja selle ukse numbri ja nime, kes pidi sinna sisse kolima. Nii marssis ta läbi mitu pikka koridori ja veel mitu korda rohkem treppe ja korruseid. Viimaks jõudis ülevaataja ähkides ja puhkides viimasele 12ndale korrusele.    Ainuüksi ühele koridorile mahutas ta  ära ligikaudu 40 võluväest pakatavat last ära, mis siis veel rääkida kogu Maja täiest lastest. Neid oli tõesti palju ja nad olid kõik ära suudetud kuhugi paigutada. Vaikuse Torn sai ilusasti täis majutatud otsast otsani, teistes Majades jäi isegi paar üksikut tuba üle. Loss polnud veel kunagi nii ülerahvastatud olnud, kui just Ülemnõia suured juubelipidustused välja arvata.