On selge, et rahakursi stabiliseerimine liiga madalal tasemel tähendas kaotust elatustasemes, liiga kõrgel pariteedil aga majanduse tasakaalu rikkumist. Kõigepealt klassifitseerisin riigid eeltingimuste järgi. Need olid halvad  Jugoslaavias, Rumeenias, Leedus, Ungaris, Nõukogude Venemaal, Lätis, Saksamaal, Austrias ja Eestis, ning erakordselt halvad Poolas. Austria, Ungari, Saksamaa, Poola ja Venemaa keskpärane või madal majanduskasv oli kindlasti hüperinflatsiooni tagajärg. Poolas kujunes hüperinflatsiooni pinnal terav sisepoliitiline kriis, mis päädis demokraatia kaotusega. Poola majanduskasv oli ilmselt üks aeglasemaid Euroopas. Jugoslaavia stabiliseeris oma raha de facto 1925. aastal ning saavutas üsna hea majanduskasvu. Leedu ja Läti stabiliseerisid oma raha silmapaistvalt ruttu, ent nende majanduskasvu kohta puuduvad andmed. Lisades SKT näitajad senisesse analüüsi, pilt täpsustus, selgus, et 1920. aastatel õigustasid inflatsioonilised mudelid ehk raha stabiliseerimine varasemast madalamal pariteedil ennast just nendes riikides, kus vajati enam taastamisinvesteeringuid, seejuures pidi inflatsioon ja valuutakursi langus olema seda suurem, mida rängemad olid sõjakahjustused ning mida olulisem oli majanduse ümberorienteerumise vajadus. Inflatsioon kujunes niimoodi hinnaks, millega elanikkond majanduse uue tasakaalu saavutamise kinni maksis. Ent kuigi inflatsioon oli paratamatu, oli halb poliitika see, kui inflatsioon väljus kontrolli alt, muutus hüperinflatsiooniks. Nii juhtus oluliste majanduspoliitiliste defektide (Saksamaa, Nõukogude Venemaa, Poola) ja/või väga nõrga administreerimise korral (Austria, Ungari). Ulatuslikku inflatsiooni kogenud riike iseloomustas 1930. aastate alguses Suure majanduskriisi ajal ebaadekvaatne rahapoliitika. Üldisi järeldusi oli loomulikult veel, ent nende kirjeldamine läheks pikale.