Inimene kuulub  juba loomu poolest karja, seetõttu tahame me alati kuhugi kuuluda. Kuuluda perekonda, töökollektiivi, sõpruskonda või mõnda erilisemasse kastikesse. Jah, ühsikond on alati olnud jaotatud. Klassiühiskonda küll enam ei eksisteeri, vähemalt ametlikult mitte, sest enamik meist elab demokraatlikult meelestatud maailmas, kuhu ei mahu sellised alandavad sildid, kuid tegelikkuses oleme me kõik jätkuvalt kastikestesse paigutatud. Suurim erinevus ongi ehk see, et varem olid paigutajateks teised, need, kel rohkem  võimu. Tänapäeval paistab, et inimesed kipuvad end ise mõnda gruppi sobitama, sest negatiivsetele kastidele on lisandunud positiivsed, kuhu tahetakse kuuluda. Halvatähenduslike siltide eest küll põgenetakse, kuid on see parem kui jääda nimetuks. Kastikesse kuulumine tähendab, et sa ei ole üksi ning üksindus on midagi sellist, mida meeletult kardetakse. Mis võiks olla veel üksildasem kui olla ilma omasugusteta? Õnneks/kahjuks on tänapäeva inimesed ülienesekindlad (-kesksed) ning sobivat gruppi leidmata mõeldakse  see tavaliselt ise välja, teades, et on ainult aja küsimus, mil keegi sellega liitub, sest uued kastid on justkui uued isuäratavad tooted, mida kõik omada soovivad. Mida rohkem, seda uhkem? Mina ei suuda ära otsustada, kas meie mõttesuund on õige, sest tohutult paljudesse kastidesse kuuludes, jaotame me paratamatult ka iseennast. Ehk on võimalik sattuda isegi n-ö kuuluvussõltuvusse, sest see on justkui kindlustus üksinduse vastu. Ja kuulumisele järgneb alati püsimise kohustus, sest kes tahaks sattuda  "õnnelike" kastist "õnnetute" omasse. Kõige jubedam kast kannab aga üksinduse silti, sest ühest ei saa kunagi seltskonda, gruppi, kuhu keegi kuuluda tahaks. Üksik inimene on lihtsalt üksi, otsides jätkuvalt sobivanimelist perekonda.      Ja veel..kas teil ei hakanud koolitundides keemia õpikut uurides kunagi kahju neist õnnetutest paardumata elektronidest?