Mul on üks ammune sõber, kellega me vähemalt ühes asjas liigutavalt ühel meelel oleme: kumbki ei tahaks enam elu seeski  teise tööd teha. (Nimelt oleme minevikus sattunud teineteise ametit nuusutama ja oskame mõnes mõttes teineteisele kaasa tunda.) Aga mulle täitsa sobib, et ma ei pea iga jumala päev nt poole seitsmest ärkama, et kusagile kontori-olelusvõitlusse roomata - mis samas tähendab, et võin vabalt näiteks kell kaks öösel õhtust süüa (või siis esimest hommikusööki, nagu kääbikutel juba) ning seejärel jälle klaviatuuri peksma kobida. Ja siis hommikuse telefonihelina peale paaniliselt kurku puhtaks köhida, püüdes ärkvel ja  reibast häält teha. Ajee.