Nagu kobrutaval kevadel küpsete kaunitaridega juhtuma kipub jäeti ka mind maha. Täna hommikul kell viis...    Unemati võttis oma seitse asja ja pisikese kühvli ning pages.    Lebotasin lahtiste silmadega, lugesin laest sääski ja tundsin elu põhitalade vildakuse üle muret.  Elu põhitalad on  loommulikult kolm vaala, milel püsib (naisterahva) maailm ja need kipuvad - eriti kevadel!- nagu haugid luhal möllama, trallima ja olema valel ajal vales kohas. Igal juhul mitte selle maailma all, mida nad toetama peaksid.  Aeg.  Raha.  Kasutamiskõlblikud rõivad.      Ohkasin, vedasin oma jäsemed kööki ja tegin lasanjet. Pesin pesu (no mis pesemine see on, masinasse toppimine ja nupule vajutamine. Kuhu on jäänud pesulaud? Jääaugus loputamine?).  Lugesin eilseid lehti.  Kolasin  netis.  Avastasin, et kirjutajate kommuuni tähtaeg on homme ja mul ei ole ÜHTEGI ideed, samas teades, et jonn ei luba kirjutamata jätta.      Ei läinud kergemaks.  Seda enam, et kui Peremees hommikul lasanjet nokkis, küsis ta haleda häälega: "Kas sellel söögil eestikeelne nimi ka on?"      UÄÄÄÄÄÄ.... MUL ON KURGID KA MAHA PANEMATA!!!!!!!