Ma tahaks osata kirjutada nii, nagu Maiku seda teeb. Või siis ma tahaks, et mul oleks sama palju julgust, et Maiku moodi kirjutada.    Igaljuhul ma ei hakka valetama, viimased päevad on päris stressirikkad olnud ning täis kõhklusi ja kahtlusi. Perega on kõik okei olnud, aga ma tean, et seda eelmise nädala konflikti ei saa niisama ära kustutada. Isegi mitte imehea  šokolaadikarbiga. Kirjutan siin blogis küll, et olen tuim põhjamaalane, kuid tegelikult see ju nii pole.. Materiaalselt perfektne elu ei kaalu üle inimsuhteid. Tean, et see mis isaga eelmisel nädalal juhtus ei pruugi enam kunagi juhtuda, kuid teadmine, et tema sees selline "bear" elab (nagu ema siin koguaeg ütleb), paneb asjade üle kahtlema.    Ja siin ma nüüd olen nagu peata kana. Morrisega õhtuti rääkimine muidugi aitab, puudu on vaid Raatuse köök. Mida teha, kas teha, millal teha, miks teha..?!  Kõik otsad on lahti!!! Nüüd tahaks küll, et taevast sajaks alla mingi vihje või viide. Midagi, mis aitaks mul natukenegi ühele või teisele poole suunduda.    Eile õhtul võtsin julguse kokku ja rääkisin perega, et olen hakanud siin olemises kahtlema. Kartsin, et nad saavad kurjaks - ma pole kunagi varem sellist vestlust pidanud. Mingit lepingut meil küll pole, kuid algselt oli ikka juttu pikemaajalisest koostööst. Vanemate reaktsioon oli aga hoopis vastupidine minu eelarvamustele. Nad olid väga  ehmatanud, väga hoolivad ja valmis asjadest rääkima. Parajalt saime ikka nuttu ka löristatud, aga eks see käib asja juurde. Võibolla oli see vestlus hea, nüüd nad vähemalt teavad mida mõtlen mina ja mina tean, et ma ikkagi olen nende jaoks tähtis.    Minu psühholoogilist olukorda arvestades võib teha oletuse, et mul on traditsiooniline võõrsil elamise tõrge, mis tavaliselt tekib nii 2-3 kuu möödudes. Siis, kui kõik pole enam uus, huvitav ja põnev. Tean, tean, olen seda varem kogenud ja see on täiesti  normaalne. Asi ei pruugigi olla otseselt seotud halbade asjadega võõrsil või siis suurest koduigatsusest. Tegelikult ei pruugigi hulle probleeme olla, aga breakdown tuleb üle elada nii või naa. Et siis jälle üles ronida ja edasi liikuda.    Võtan siinse isa nõu kuulda ja ootan märtsikuu lõpuni. Selleks ajaks on mind osa mu tõelisest perekonnast külastanud ning ehk teeb see otsuse kergemaks. Eks siis vaatame, mis edasi saab.    Ühte asja ma aga tean kindlalt, mida tegema pean - uued  jooksutossud ostma!