Mina või(si)n küll öelda, et sõbrad kogu eluks sain põhikoolist. Tea, kas süüdi selles raske puberteediaeg, kus hakkasime eriti kõvasti kokku  hoidma või mis, aga vaatamata sellele, et elame täiesti erinevat elu, oleme siiani ikka päris lähedased püsinud, mõnega rohkem, mõnega vähem, nagu ikka. Nende vanade sõprade kadumisega läheks ikka nagu osake iseendast ka ning mis siis, et on tekkinud igasugu uusi ja tekib elu jooksul kindlasti veelgi, on ikka hoopis eriliselt kurb tunne niimoodi pudeneda. Oleks nagu ilus lapsepõlv mööda saanud.