Kristi Helme    Laulu- ja tantsupidu on läbi aegade ühendanud Eesti pinnal elavaid inimesi ja põlvkondi, näidates ilmekalt, et ka individualistlikud eestlased vajavad meie-tunnet tihedasti üksteise vastu "pressitult" ja õlg õla kõrval lauluväljakul isamaalisi laule lauldes. Õnneks on kasina publikuhulgaga peod juba ammu  möödanik ning viimased peod on rahvarohkusega kummutanud veel 1990ndate alguse segaduste ajal levima hakanud arvamuse, justkui poleks laulupidu enam moes või oleks ta vajalik vaid poliitilise murrangu aegadel.  Kuigi laulupeo võrdsustamine poliitikaga alahindab ja kitsendab peo tähendust, jõuab aprillilõpu sünd­muste järellainetus tõenäoliselt otsapidi ka laulu- ja tantsupeole. Samas ei pruugi poliitilisusest laetud meeleolude laulupeole ulatumine olla tingimata halb - loodetavasti aitab just säärane  rahvuslik kultuuri­pidu maandada liigsest poliitilisusest tingitud pingeid.  Tänavuse peo kunstiline juht Aarne Saluveer on noorte laulu- ja tantsupeo kohta öelnud, et tegemist on 100% Eesti peoga, mis aitab hoida ja tugevdada identiteeti. Kuid kas aitaks ühislaulmine arendada ka integratsiooni?  35 000 peol osalevast noorest on sel aastal 1500 muukeelsed. Kultuu­riminister Laine Jänese arvates on see arv rõõmustav, rahvastikuminister Urve Palo arvates mitte.  Kampaania korras laulupeole meeli­tamine  tundub küll pigem enesepettusena, kuid kui venekeelses meedias ei kajastata lähenevat suurüritust üheski artiklis, on midagi olulist siiski tähelepanuta jäetud ning võime jätkuvalt nentida, et siinne vene elanikkond ei ela mitte ainult võõras meedia-, vaid ka kultuu­riruumis.  Kui laulupeo kontseptsiooni mitte muutes muukeelne elanikkond laulma ja tantsima tulles end hästi tunneb, võib selle üle ainult rõõmustada. Mäletan 1997. aasta tantsupeol neiduderühmas tantsinuna, et kõige ilmekamad ja tublimad  rahvatantsijad olid pärit Narvast ning tantsujuhid polnud kiitusega kitsid. Neil oli tahe esineda Eesti riigi ühel tähtsamal üritusel ning nende lojaalsuses on raske kahelda. Selle soovi võiksid endas leida ka teised muukeelse elanikkonna esindajad.  Võimatu ei tohiks see olla. On ju just laulu- ja tantsupidu meie kõige tuntum kultuurivara, mis leiab pea iga kord positiivset äramainimist ka välismeedias. Selliselt pole mingit põhjust kahelda tema identiteeti­loovas jõus, millega ühinemine võiks olla  atraktiivne ka siinsetele venelastele. Kiirgab ju laulupeost ühtsuse, rõõmu ja harmoonia ideid, mis vormitakse üheks tervikuks kuns­tilises, seega mittepoliitilises toimingus.