Kuid vaid ühel korral tundis ta, et pakkus oma hoidjale vastu samasugust tröösti, ehkki too oli juba ammu mõistnud Kipi armastuse suurust. Kui ayah' ema suri, oli Kip tema tuppa hiilinud ja tema ootamatult vanaks jäänud keha emmanud. Ta lamas vaikselt ayah' kõrval tolle väikeses teenijatoas, kus too valjult ja kombekohaselt pisaraid valas. Kip vaatas pealt, kuidas ayah korjas oma pisarad väikesesse klaastassi, mida ta vastu põski hoidis. Kip teadis, et ayah võtab selle matusele kaasa. Kip istus tema kühmus selja taga, üheksa-aastase käed naise õlgadel, ja kui vana naine lõpuks rahunes ning vaid aeg-ajalt vappus, hakkas ta naist läbi sari sügama, siis tõmbas sari eest ära ning sügas tema ihu - nüüd koges Hana Kipi telgis seda peent kunsti, Kipi küüned puudutasid tema ihu miljonit rakku, kui nende maailmajaod 1945. aastal ühes künkal asuvas linnakeses kohtusid. /-/