Lk. 162 loeme: "Ja tõesti, kui Decameroni ühes ilu­samas loos nõdrameelne Cimon oma mõistuse juba pal­jalt sellest tagasi saab, et ta kord lillelisel nurmel allika kaldal magavat Ifigeeniat näeb - kas ei suuda siis Marioni olevus minu hinge ümber luua?"