Ja kui koolieeliku mõlgutustest veel rääkida, siis tundub, et teiseks suureks infantiilseks küsimuseks või nõutuseks oli minu jaoks see, mille sõnastasin umbes nõnda: kuidas on võimalik, et näiteks meie siin Eestis peame õigeks, tubliks, korralikuks, kiiduväärseks, heaks mingeid ühtesid asju, samal  ajal kui kusagil mujal peetakse neid asju võib-olla rumaluseks või lausa taunitavaks, halvaks. Ja ma mõtlesin, et need teised, mujal elavad inimesed ei saa ju kõik korraga peast põrunud olla, kui nad niimoodi arvavad ja käituvad, vaid tõenäoliselt peavad nad seejuures omast arust siiski kõige paremat silmas, ehkki meile arusaamatul, seletamatul kombel. Kahtlustasin, et isegi rahvad, kes kuuldavasti inimesi söövad (see oli siis vist mu meelest kõige ekstreemsem juhtum), vast ikka ei ole nii veidrad, kui me mõtleme. Kahtlustasin, et võib-olla oleme põrunud hoopis meie. Aga seegi tees tundus mulle raskesti usutavana, sest tundsin ma ju oma lähedasi, pereliikmeid, sugulasi, sõpru ja tuttavaid jne. Ja need paistsid mulle enamalt jaolt kenade inimestena, kellega koos oli hea olla. Nad polnud mu meelest hullud ega halvad.