Ma ületasin enda. Ma olin julge. Ehk isegi. Samas, ma ei ütleks, et see oli suur kogemus. Samas. Ma näen seda alles tulevikus.  Ma kohtasin meest, kes küll norkab öödes kui troll. Aga. Tal on päeval mulle  jagada palju mõttelõngade alguseid. Minu asi neist vaid kududa korralikult soe kampsun.  Ehk siis neljapäevast algas luule ja mõtte maraton, mis kulges reede öösse. Laulvad kirjanikud ja kummaliselt sinised silmad. Katusekorteris punase taeva taustal. Viiv veel ja ma lendan. Ära…  Maa peale tõi mind karm reaalsus. Karmi käega. Tõi mind tagasi koju. Viljandisse.  Ma teen haiget. Iseendana olles. Kuidas olla, kui kuidagi pole hea. Minevikus tehtud vead on oleviku pinnud hinges.  Ma tahaks  vabandada. Aga ma ei oska.