/-/ Margaret oli sageli imestanud lainetuse üle, mis maailma vetes tekib, kui armastus, see näiliselt nii väike kivike, sinna sisse sulpsatab. Kellesse veel peale armastatu ja armastaja peaks armastus puutuma?  Ometi ujutab selle tõuge üle sadu kaldaid. Kahtlemata tekitavad selle lainetuse eelmiste põlvkondade hinged, nad tervitavad uusi põlvkondi ja mäslevad saatuse vastu, kes hoiab kõiki meresid oma peopesal. Kuid armastus ei saa sellest aru. Tema ei suuda mõista kellegi otsatust; ta on teadlik üksnes iseenda omast - ta on lendav päikesekiir, pudenev roos, kivike, mis ihkab ühtainsat sulpsatust, enne kui aeg ja ruum alustavad oma purustavat koostööd. Armastus teab, et tema elab aegade lõpuni, et saatus korjab ta  kord mudast nagu kalliskivi, mida jumalate kokkutulekul imetledes käest kätte ulatatakse. "Selle on teinud inimesed," ütlevad nad, ja seda öelnud, annavad nad inimestele surematuse. /-/