Muidugi ma teadsin juba ülikooliajast, kui kasulik on tatar, aga isegi mingil pikemal praekartuliperioodil ei tahtnud ma menüü mitmekesistamiseks tatraputru, trauma oli nii suur. Kardetavasti ongi sest ajast möödas nii 30 aastat, mil ma pole tatart suu sissegi võtnud. Aga siis, kui ükskord poisilt uurisin, mis toite koolis pakutakse ja mis meeldib, ja ta teatas, et tatrapuder on tema lemmiktoit, siis pani see mõtlema - kas peab siis kogu ülejäänud pere ja eriti lapsed minu kiiksu  pärast kannatama. Ostsin tookord poest koti tatart valmis, et peatselt teen. Täna selgus, et umbes aasta tagasi oli see, nii näitas best before märge kotil. (Aga pudru kvaliteeti see õnneks ei mõjutanud, mulle tundus.) Siis ikka aeg-ajalt mõtlesin selle peale, kuis ma kohe-kohe hakkan tatraputru tegema ja mõtteks see ikka jäi kuni tänaseni, mil mul oli plaan teha sealiha sinepikastmes ja hoobilt tuli tunne, et tatrapuder sobiks selle juurde nagu rusikas silmaauku, sest nii tugev ma ikkagi tatrasöömises ei ole,  et paljast putru pista, mingi kaste peaks seda siiski täiendama või maitset peitma, no nagu putrugi ei söö ma ilma moosita.