Android, küborg, terminaator ja muud inimese ja roboti ühendused on fantastiliste juttude ja ulmefilmide pärusmaa. Kuid mina nägin sellist päriselt. Tänaval. Tallinnas. Oma ihusilmaga. Läksin mööda tänavat ja seal ta seisiski tänavanurgal.  Ootas taksot, nagu hiljem selgus. Kaugelt vaadates ei saand kohe arugi. Tundus nagu naisterahvas. Täitsa ilus isegi. Lähemale jõudes aga sain aru, et ahaaa..., siin on vist küll hullu teadlase käsi mängus. Kõik selle tüdruku juures tundus tehislik. Juuksed polnud inimese juuksed, vaid nagu päikeses küütlev sünteetiline kiud. Riided polnud pehmed, mugavad, vaid rohkem nagu hõlpsalt puhastatav, ilmastikule ja keemilistele ühenditele vastupidav plastikkate. Kehahoiak polnud liigeste sujuv liikumine, vaid ühest  asendist teise positsioneerumine. Nägu oli maalitud, mitte päris. Hästi maalitud, kuid siiski ainult pilt. Silmades, kus tavaliselt inimestel vähem või rohkem hinge paistab, polnud midagi. Oli küll aru saada et need silmad näevad, kuid mingit inimlikku soojust...ekeee. Lõhn. Kui teate uue auto lõhna. Seal on plastiku, värvi, metalli, õlide ja määrete tehniline lõhn. See tüdruk lõhnas umbes samamoodi. Siis tuli takso ja ta sõitis minema, jättes mind talle jahmunult järele vaatama.