Need mälupildid lõid mehele mustas kõik esialgu segamini pähe. Oli ka teisi- lapsepõlvest, kodust, sõpradest, koolist. Kogu tema minevik oli äkitselt  ta silme ees. Need keerlesid ja keerlesid ta peas kuni lõpuks kõik ükshaaval oma koha leidsid.  Ta avas silmad. Ta ei tahtnud seda kõike mäletada. Ta ei tahtnud enam tunda. See oli liiga valus. Teada, et sa armastasid, et su armastusel oli vili ja et ühel hetkel see kõik lihtsalt võeti sult ära. Et sa ei saanud iial oma last kätel kanda, teda aidata, kui ta oli suremas. Et su naine suri selle nimel, et tema saaks sündida aga ometi oli see kõik asjata. Seda oli liiga palju kanda, liiga palju tunda. Aga  ometi nüüd ta teadis. Teadis et kõik need mälupildid, tunded ja valu- need olid tema enda omad. Ja ta mõistis miks ta neid mäletada ei tahtnud.  Äkitselt sai kõik selgeks. Miks ta oli läinud kompaniisse ja oma elu punase toa otsinguile pühendanud. Kuid nüüd ta nägi, et ka see oli vale. See kõik, kogu tema elu oli üks suur viga. Ta ei tahtnud sedasi elada. Ta ei osanud enam mälestusi ka kustutada ja teda ei huvitanud enam päike ega punane tuba. Ta tahtis oma naise ja lapse juurde. Pisikese imiku  juurde, keda ta isegi kunagi näinud ei olnud.  Mees võttis kõrvaklapid tal peast ning Avalon tõusis aeglaselt istukile. Ta pilk oli hirmuäratavalt tühi. Ta tõstis rusikasse surutud käe enda ette ning vaatas veel viimast korda kuidas küünised sealt välja kasvasid. Ennem kui keegi midagi teha sai lõi ta kiire liigutusega need endale kõrri. Täpselt arterisse. Ta ei näinud ega tundnud muud kui sooja, purskavat verd.  Nagu oli ta tapnud end tookord- enda keha kompaniile andes, tappis ta end ka nüüd. Ta ei  tahtnud elada, ei suutnud elada, ei võinud elada, kui nemad olid surnud….