Tagantjärele peab tunnistama, et keegi ei suutnud  ennustada sõjaväe ning paramilitaarsete struktuuride käitumist. Suur osa Eesti ohvitserkonnast oli üles kasvanud 1939. aasta traumas. Ei arvestatud sellega, et Eesti Vabariik aastal 2010 ei olnud enam kaugeltki see Eesti Vabariik, mis 1939. aastal organiseeritult ja distsiplineeritult relvad maha pani. Armee ohvitseride hulgas oli levinud hoiak "ei iial enam hääletut alistumist". Vabariigi valitsus andis sõjaväele käsu vaenutegevust Vene relvajõududega mitte alustada. President oli saavutanud paranduse  põhiseaduses, mis vabastas ta Kaitseväe ülemjuhataja kohustustest. Tema oli käed puhtaks pesnud. Kaitseväe juhataja kindral L. edastas käsu sõjategevust mitte alustada. Kuna ta oli andnud tõotuse kaitsta põhiseaduslikku korda, siis põhjustas valitsusele allumine (põhiseaduslik nõue!) ületamatu vastuolu sellesama põhiseaduse kaitsmise tõotusega. Kindral L. laskis end oma töölaua taga maha. Pärast seda teatasid Kaitseväe nooremad ohvitserid ja paljud kaitseliitlased, et põhiseaduslikku korda kui sellist enam ei  eksisteeri. Sellises õiguslikus vaakumis olevat igaühel õigus tegutseda omaenda parema äranägemise järgi. Kerkisid liidrid, keda mujal maailmas tähistatakse terminiga warlord. Algas spontaanne relvastumine, mis viis mõnedes kohtades sõjaväe relvaladude ründamiseni. Kui paljud ühinesid relvastatud grupeeringutesse, on praegu võimatu öelda. Tallinnas aset leidnud lahingute ägeduse põhjal võib oletada, et neid oli tuhandeid.