Inimese neurootiline areng on tagasi jälgitav endast võõrdumise, vaenulikkuse, hirmu ja vähendatud enda usalduse tundmustesse. Nende tundmuste põhjal tekkinud atitüüdid muidugi veel ei moodusta neu­roose, kuid nad moodustavad soodsa pinna, millest võib neuroos are­neda. Sest nende atitüüdide mitmekesine haardumine võib luua põhilise abituse tundmise ühiskonna suhtes, kusjuures ühiskonda käsitatakse potentsiaalselt vaenulikuna. Põhiline (basic) hirm (ligikaudselt sama, mida Freud nimetab "reaalseks" hirmuks -  Freud viib selle õigustamata ühendusse hirmuga kastratsiooni eest) ja põhiline ebakindlus põhjus­tavad toonitatud püüdlusi kindluse ja rahulduse järele, millede vastu­oluline loomus moodustabki neurooside tuuma. Me võiksime siis öelda, et neurooside suhtes tuleb tähtsaiks ja mõõduandvaiks pidada neid olu­kordi, mis põhjustavad emotsionaalset isolatsiooni, potentsiaalselt vae­nulikku pinget inimeste vahel, ebakindlust ja kartust, individuaalse või­metuse tundmust jne.