Ma ei suuda praegu mõelda. Kas tõesti on süüdi see võimatult raske töö, mis tuli ära teha. Vedata kive ühest kohast teise, et nad varsti jälle  tagasi tuua. 2,5 tonni on nii suur, et ma ei suudaks seda ettegi kujutada, veel vähem uskuda, et ma olen selle ära vedanud ja et mul on jõudu see tagasi tuua.  *  Sõrmede vahel jookseb üksikuid mõttekilde, need rebivad haavad luuni ja koos kildudega hakkab jooksma ka kleepuv punane veri. Tunnen soojust oma näppudest üle jooksmas- ah soojad mälestused vereseguses supis. Silmadelt rebin kae ja vaatan maailma läbi pühaku mõttemaailma. Pole valet, millest läbi näha, pole õnne millele otsa vaadata. Istun  maailmaäärel ja kuulan ekslevate hingede kisa. Veriste kätega kakun kõrbenud heina, killud jooksevad kõrt pidi sügavale mullapinna alla. Teevad seal kuradiga tutvust ja karjuvad. Topin kõvad heina täis, kuid miski ei vaigista mu mõtete kisa, isegi mitte verised heinatutid kõrvades. Topin kõrvad täis maamulda ja karjun kurjesõnu, mis söövitavad mu keele. Olen ilma jäänud kõigest välisest, aga mõtted mille eest põgenesin on ikka mu peas, sügaval kinni ja karjuvad mulle mu tõtt otse hallideajurakkude vahele,  sest nägu ju ei kuula, näe ega tunne. Pisarad on söövitanud viimsegi tunde tajumise. Hüvasti maailm! Tere sisemaa valuderägastik!