Ohhoo, Yle 1 näitab jälle Matteuse passiooni, mille teine pool mul möödund aastal kuulmata jäi, sest ma ei leidnud saatekavast üles, mis kell see pidi olema. Üldse on head muusikat järgmisel nädalal kõvasti, Bachi h-moll missa ja Brahmsi "Saksa reekviem". Viimast ma olen ise ka kunagi ammu laulnud, võimas koosseis oli, neli koori ja Rootsi Raadio sümfooniaorkester. Esimene orkester minu elus, kus kõik  metsasarved kogu aeg õigesti mängisid ja kus siis, kui proovis ametiühingu ettekirjutatud vaheaeg saabus, pandi poogen poole takti pealt käest ja mindi rõõmsalt lobisedes kohvi jooma. Ameerika dirigent oli tulivihane, aga mis sa ära teed. Proovid olid paras tsirkus üldse, sest üks kooridest, Minini kammerkoor Moskvast, nõudis lavale tõlki, kes neile ümber paneks, mis taktist siis üürgama hakata. Tädidel oli sihuke vibrato, et selja tagant oli näha, kuidas kõri väriseb. Klassikalisel "ise oled loll, kui aru ei  saa, ma räägin ju aeg-la-selt" moel üritas üks naisterahvas teada saada, "a kakoi u vas kostjum". Caracase Schola Cantorumi tütarlapsed vaatasid teda lahkete pruunide silmadega ja vangutasid arusaamatuses pead. Meie teise eestlannaga vaikisime kangelaslikult, et end mitte sovettidena reeta. Aasta oli siis ju 1990 ja me olime kolm nädalat ülejäänud maailma noorte koori liikmetele seletanud, et kõik Nõukogude Liidu inimesed ei ole venelased ja eesti keel on tegelikult ka olemas. Todd, kellest olen eelmises  bloogis kirjutanud, õppis mõned sõnad isegi ära. Näiteks on reekviemis lause "Tod, wo ist dein Stachel", mida me siis kurjakuulutaval ilmel Toddi käest küsisime, kes sirutas näpu välja ja teatas: "Siin, minu Stachel!"