Tallinna Peeteli koguduse vaimulik, sotsiaalkeskuse rajaja Avo Üprus kaitses EELK Usuteaduse Instituudis diakooniaalast magistritööd, mille teemaks «Eluaegne vanglakaristus Eesti Vabariigis».  Üprus rõhutab, et oma töö teoreetiliseks fooniks on  ta valinud kristliku maailmavaate ja restoratiivseks õiguseks nimetatava lähenemisviisi.    Eluaegne vangistus ja taasühiskonnastamine  Vastse magistri sõnul huvitas teda ka eluaegse vangistuse kui karistusliigi ja fenomeni mõistmine. Eestis on eluaegseid vange praegu 36, suur hulk neist on olnud surmamõistetud, kelle puhul jäi otsus täide viimata moratooriumi ja surmanuhtluse kaotamise tõttu.  Karistusseadustiku kohaselt on karistusel kaks eesmärki: kinnipeetava mõjutamine õiguskuulekale  käitumisele, resotsialiseerimisele (taasühiskonnastamisele) ning teisalt õiguskorra kaitse. Avo Üprus on veendunud, et need eesmärgid on teineteisega vastuolus. Eluaegne vanglakaristus on pigem desotsialiseeriv ja ebainimlik.  Uudse ümbersõnastusena käsitletakse karistust kui üht preventiivset ehk siis kuritegevuse kasvu ennetavat meedet. See pole õige, Üpruse sõnul eemaldutakse seadustiku kesksest mõistest «süü» ning on hakatud rääkima «ohtlikkusest». «Ohtlikuks tunnistatud vangi võib karistusaja  lõppemise järel hoida kinni praktiliselt tähtajatult,» võtab ta oma mõttearenduse kokku.  Restoratiivse lähenemise korral (see on algselt õigusalane paradigma) mõistetakse kolme olulise osaleja (ohver, kurjategija, kogukond) kaasamist kuriteoga tekitatud kahjude ja kannatuste leevendamisse ja hüvitamisse. See tähendab suhete tervendamist, inimese lepitamist iseenese, oma ligimese, kogukonna ja Jumalaga ning Avo Üprus usub, et tegemist on lukustatud inimese ja maailma avamise võtmega tervenemise teele  asumiseks.    Lõhe kriminoloogia ja kriminaalpoliitika vahel  Avo Üprus viis koos psühholoogist kolleegi ja koguduseliikme Kerli Kollamaaga läbi enam kui aasta väldanud projekti «Tähtsad küsimused», mille raames kohtuti järjepidevalt eluaegsete kinnipeetavatega. Kaasatud oli üle neljakümne vabatahtliku - vaimulikke, psühholooge, juriste, ohvriabitöötajaid, kriminaalhooldajaid, ajakirjanikke ja vanglaametnikke.  Selgitati välja vangide jaoks olulised teemad, hoiakud, mõttestambid; püüti  pakkuda positiivseid mõttesisusid, kasvatada tolerantsust ja inimlikkust. Eranditult kõik vabatahtlikud olid nõus, et eluaegsetele kinnipeetavatele tuleb pakkuda vabanemisvõimalust.  Intervjuude ja rühmatööde tulemusena ning tuginedes teistele pikaajalise vangistuse mõju uuringutele, võib järeldada, et mitmed tegurid pigem takistavad kui soodustavad sotsialiseerumist ning pole kooskõlas vangistuse eesmärkidega.  Eesti on Üpruse sõnul kõige repressiivsem riik Euroopa Liidus. Siin kehtiva seadusandluse  kohaselt on eluaegsel vangil võimalus taotleda enneaegset vabanemist alles 30 aasta järel, Skandinaavias on see aeg vastavalt 12 ja Mandri-Euroopas 12-20 aastat.  «Otsustus eluaegses ja pikaajalises vangistuses viibivate kinnipeetavate kohtlemise viisist on meie eneste inimlikkuse lakmuspaber,» möönab vaimulik ning lisab, et karistuspoliitika ja kinnipeetavate kohtlemine peab muutuma teaduspõhiseks ja moraalseks. Vastavalt uuringutele on eluaegsete vangide kriminogeensed riskid väiksemad, suitsiidi- ja  ohvrikslangemise riskid suuremad ning retsidiivsus vabastamise järel madalam kui tähtajalistel kinnipeetavatel.    Kuidas vange taasühiskonnastada?  1955. aastast ÜRO poolt kehtestatud vangide kohtlemise miinimumreegleid kohaldati Euroopa tingimustega ning 1973. aastal võeti kasutusele vangide kohtlemise Euroopa standard, mida on hiljem korduvalt täiendatud. Seal öeldakse, et ei tohi unustada nn ultima ratio põhimõtet, mille kohaselt tuleb vanglakaristust rakendada viimase abinõuna.   Avo Üprus peab oluliseks rakendada eluaegsetele ja pikaajalistele vangidele kinnipidamisest tulenevate negatiivsete mõjude vähendamiseks erinevaid haridus-, kultuuri- ja muutumisprogramme. Osalemist programmides on nähtud ka karistuse kandmise korralduse võtmeelemendina. Ka eluaegse ja pikaajalise karistuse kandmine peaks olema progresseeruv, vabanemisele suunatud ja soodustama vastutuse võtmist.  Üprus on teinud omapoolsed ettepanekud justiitsministeeriumile. Ta soovitab eluaegse vangistuse pikkuseks  kehtestada maksimaalselt 25 aastat ning tingimisi ennetähtaegse vabanemise taotluse esitamist, kui on kantud 15-18 aastat vangistust (korduvkurjategijatel hiljem).  Vabanejate ettevalmistamiseks tuleb neid motiveerida kuritegudeta elulaadiks ning jagada selleks vajalikke teadmisi nii individuaal- kui grupitöö raames.  Avo Üprus koostas kolleegidega ühiselt ka programmi, mis tagaks kinnipeetavatele parema kohtlemise vanglas. Seda on tutvustatud Saksamaal vanglakaplanite konverentsil, Stockholmi  ülikoolis kriminoloogia sümpoosionil ja Eestis Viru vanglas. Üprus tõdeb, et lõhe kriminoloogia ja kriminaalpoliitika vahel tuleb ületada.