… kui ma mõtlen, et nüüd istuks ja kirjutaks  blogi, tuleb midagi vahele. Keegi tahab midagi või tuleb kiiruga midagi muud teha. Ja pärast on mõtted oma teed läinud. Lihtsalt pole seda hetke enda jaoks.  Sügis läheneb tohutu kiirusega ja nii palju on veel teha. Tegelikult olen terve selle suve kõvasti tööd rabanud igal rindel. Kui tervis kannatab, tuleb aega kasutada. Nagunii tulevad sügisega koos väsimus ja valutavad liigesed.  Selle töörabamisega jäid suvel kõik mängud üsna soiku ja augustis polegi vist üldse ühtegi mängu olnud. Mõtlen küll  kogu aeg, et peaks tublim olema ja tegema ja tegelikult tahaks ka, aga pärast pikka päeva tundub mõte mängutegemisest selle õlekõrrena, mis murdis kaameli selgroo. Ma saan aru, et inimesed igatsevad aegu, mil ma 3-4-5 mängu nädalas teha suutsin, aga tõesti vabandust, ma olen vana ja allakäinud mängujuht, kelle hiilgeaeg on möödas. Võtke heaks või pange pahaks, aga parem mitte teha kui viletsalt teha. Püüan võtta end septembrist kokku, kui elu jälle koolirütmi läheb.