Põen kohati kehakaalu pärast. Pole justkui põhjust, aga vahel  ikka tunne, et peaks rohkem liigutama, vähem saiakesi näost sisse ajama, nädalavahetustel need kangemad joogid joomata jätma.    Ma olen väga laisk. Kui tähtaeg kukil, ajan end püsti, kuid vastasel juhul... Oi, talveunnegi võiks vajuda. Ja veenäidud paberile kritseldada, raamatud täpselt õigel ajal raamatukokku tagastada - see pole keeruline, see on ränk.    Ma olen asjade suhtes hooletu. Pangakaart ühes taskus, taksokaart rahakotis passi vahel ja prillid kuskil. Kuskil ikka! Ma parem ei  maini, mitu telefoni on viimaste aastate jooksul salapäraselt haihtunud.    Ma olen kohati liiga kinnine. Võin küll rääkida ja rääkida, kuid see on ju pigem üldine jutt. Mulle meeldib teisi kuulata, tõesti meeldib. Ent ennast avada?    Pelgan muutusi. Aeg läheb, võiks ju midagi pöördelist teha. Kirun rutiini, ent kuidas jääb selle murdmisega?    Ma loen liiga vähe. Ma mängin metsasarve liiga vähe. Millal ma viimati kooris laulsin? Ja Naiskodukaitse, olen ma hea naiskodukaitsja?    Nii.  Nüüd võiks öelda, kõike seda ma uuel aastal muudan! Juba homme lähen trenni, söön porgandit, loen telliskive meenutavaid raamatuid, paljastan oma viimsegi hingesopi! Justament! Nii ju võiks, uusaastalubadused.    Ent ei. Ei taolistele lubadustele. Kui midagi teed, siis sel hetkel, mil ise tunned, et see on sinu jaoks vajalik ja õige. Teha lubadusi lubaduste pärast. Põrumise eelmäng?