Näiliselt saabub mõneks ajaks rahu ja tundub, et kriis ongi ületatud, sest pankrotistuvad ettevõtted on justkui päästetud, kuid tegemist on alles vaikusega enne tõelist tormi. Kui juba praegu on finantssüsteemis rohkem raha, kui on maailmas reaalselt kaubakatet, siis peale järjekordset rahasüsti (vabandust uputust), seekord siis ettevõtetele,  hakkab majanduslaev kreeni kiskuma. Kolmandas etapis käivitub hüperinflatsiooniline stsenaarium ja kui inimesed mõistavad, et pangas oleva raha eest saab järgmine kuu poole vähem osta, siis pole kaugel ka paanika. Inimesed hakkavad ostma vajalikke ja mitte vajalikke asju, peaasi et midagi saada väärtusetu värvilise paberilipaka eest. Tootmisettevõtted ei taha enam kaupu müüa, sest kauba hinnast saadavast rahast ei piisa uue tooraine ostmiseks. Igaüks, kes reaalse asja või kauba maha müüb, on kaotaja, sest sama  raha eest ei õnnestu uut kaupa soetada. Raha, mis on tekitatud õhust ja kompuutri klaviatuuri näppides, on toonud reaalse kasu selle esmastele kasutajatele ja emiteerijatele, kuid selle kasu peavad kinni maksma laiad massid oma elatustaseme järsu languse arvelt.