noustun 100% Puhvis Kukega, tundub, et mida kaugemal oled, seda suurem koduigatsus on :))  vaat, minul ei ole  voimalust iga aasta eestis kaia, ega ka yleaasta, esiteks seab tooelu piirangud ja teiseks ka rahaline kylg. suvel saab 4a kui ma pole eestis kainud ja loodetavasti nyyd saame minna. mu tytar oli 3a kui ara tulime ja ta maletab vaga vahe, millest on kahju ja eesti keelt ka raske sailitada.  mina tulin siia nagu paljud, esialgu nii oelda kylla, kuid nagu paljudki, jain kauemaks. kui juba oled oma asjad pakkinud ja eestis otsad ara lopetanud, siis motled ikka, et jaan natukeseks paigale. raske on olnud, just  eemalolek perest ja sopradest ja endale kallitest kohtadest. oleme siin ka praegu teatud pohjustel, esiteks mehe vanemad lapsed siin, kellele mees oma eesti palgast alimente maksta ei jakaks elusees ja teiseks juba teatud asjad seovad vahemalt mingiks ajaks siia, too ja laenud jne. ent muidugi miski pole loplik. meie esialgne plaan oli ka tulla vaid 3-4a, ilmselt laheb natuke rohkem. ent mida kauem eestist ara oled, seda raskem on parast ju sealse eluga uuesti ara harjuda. mina olen hetkel staadiumis, kus ma  igatsen veel eestit vaga, ent samas ma kardan sinna naasmist. ka on mul seal palju kurbi malestusi, kuna mu vanaema suri vahetult enne meie siiatulekut, me olime vaga lahedased ja teadmine, et teda enam ei ole ja maakohta, kus kaisime, on mulle talumatu. samuti mu ema-isa on lahutatud ja mul ei ole nn vanematekodu, kuhu naasta. ometigi ma ei tahaksmingil juhul kaotada eestiga sidemeid. huvitav on see, et siin indianapolises on yles kasvanud terve polvkond eestlasi, kes tulid siia kas noortena voi lastena II  MS ajal pogenikena ja kes eesti iseseisvumisel ei lainud eestisse kylla. alguses ma ei moistnud seda. ent nyyd moistan - see oleks neile liiga raske ja valus olnud.  nende lapsed enamuses enam eesti keelt ei valda ja nende lapselapsed ei ole enam pohimotteliselt eestlased, vaid ameeriklased. see on kurb.  kaob ara rahvus, keel, eripara.  ma ei soovi seda oma lapsele.  et aga siin nn sisse sulanduda, peab kohanema siin ja votma osalt omaks siinsed arusaamad. mis on mulle aga vaga raske.  minusuguseid inimesi siin ei ole. ma ei leia siin oma kohta, kuhu kuuluda. just hingeline yksindus on raske. voib-olla kui oleks rohkem lapsi, siis kuluks kogu aeg lastele, kuid just omasuguste eestlaste seltskonnapuudus ahistab mind jubedalt. ja see, et ei saa lihtsalt astuda uksest valja ja jalutada kuhugi - metsa, linna, loodusesse. ikka mine autoga.