Pean selles  seoses toonitama vaateid, mida olen esitand või mil­lele olen vihjand juba varemalt. Kahtlemata puudub Alveril kalduvus kõike pihtida, kõiki muljeid ja tundeid otseselt registreerida, end lugejale täielikult avada. Konfessioonid ei ole tema eriala, intellekt asub varem tunde ja väljenduse vahele kui Underil isegi ta hiliseimas toodangus. Need "Siuru" aegu meenutavad omadused on talle võõrad. Ta luule ei muutu päevikuks. Hoopis rohkem kui oma tegelike ela­muste jutustamist on tal sümboleid, võrdkujusid,  objektiivseid näge­musi, kuid nende ülesandeks on siiski väljendada midagi väga subjek­tiivset. Minu arvates võib vaid väga tähelepanematul Alveri värsside lugejal jääda märkamata see paatos, see kirglikkus, see enesepiitsutus, mida tema toodang on täis. Loogilise joonise äärmine selgus on tal vaid intensiivsete tundeelamuste projektsioon, pilge peab sageli var­jama hellust, iroonia tundlikkust. Kuid emotsioonid tiivustavad rütme, teritavad pilte. Underi Sonettide või Visnapuu Amorese mee­tod pole kaugeltki  ainus tee tundeelamuste vallandamiseks luulesse. On isiksusi, kes ei salli teiste liiglähedust oma sisimale. Selgele välja­ütlemisele nad eelistavad vihjeid ja mõistukõnet. Suitsu stiili komplikatsioonid näivad olevat lähimas seoses säärase hoiakuga. Sellesamaga on kindlasti seletetav ka Alveri objekti veeriv, intellektualiseeriv meetod. Kuid tundekõla heliseb igal pool kaasa - ka bravuuris, mis on omamoodi mask.