Kui tagasi vaadata kõigele kirjeldatule, siis selgub meile ühelt poolt Kreutzwaldi endaarmastuslik, asotsi­aalne pale. Näeme erakut, kes armastab vaikset idüllielu, tegeleb endaga ning hulgub fantaasiate ulguteil. Näeme raske­meelset melanhoolikut, kelle lootuspuu kasvatab veel vaid kalmupärga. Märkame individuaalset isikuväärtustajat. Paneme  tähele endaarmastajat, kelle ,mina' hellitab ja kaitseb terve rida minatunge: auahnus ning enesemaksmapanu tahe; kahtlev umb­usk ja äge eneseväljendustarve; opositsioonimeelsus; ainu-eneseusaldus; kohtumõistmiskalduvus; üleolek; pilge; uhkus; kange­kaelsus; enesevabandus. Kõik see on minaväärtustus, mis ümbruse asemel ohverdab enesele ja ei kohandu kollektiiviga. Näeme Kreutzwaldi kaunis silmapaistvalt kui endaarmastuslikku autisti, asotsiaalset erakut. Mis see on ja mis on selle põhjused, püüame eritella  pärast, järgnevalt ligineme aga teisele palgepoolele Kreutzwaldis.