Oli aeg koolipoisi põlves, kus ma armastusest unistasin ja õhulossisi maalisin. See oli aga kõik lollus! Mitte kinniste silmadega ja unistades ei tohi aega viita. Tööd teha, hommikust õhtuni, rasket ja vaevarikast, pea ja kätega, kuni väsimuseni - siis ei hakka keegi enam unistama, vaid läheb puhkama. Ja on  tal vaba päev ja aeg, siis läheb ta loodusesse ja vaatleb seda, karastab nervisi - õhkamiseks ja unistamiseks aega üle ei jää. Tõsi, midagi suurepäralist peab olema, tõsiselt armastada ja armastatud saada. Kõiki aga ei või saada. Tahan ma praktikalik olla, puudusteta elada, siis pean niisugustest õrnadest asjadest võimalikumalt vähem mõtlema. Vabandage, et kirja sisust kõrvale olen läinud.-