Mind kutsuti eile peole. Sedasorti kutse, millest äraütlemine olnuks väga ebaviisakas.  Mina tahtsin viisakas olla.  Õudsalt püüdlikult, muuseas, üritasin.      Kõigepealt unustasin ära, et pralle alguseks esmase infona liikunud kellaaeg lükati kolm tundi õhtu poole: mitte kell kolm, vaid kell kuus olnuks paslik ukse taga kraapida.    Õnneks ei varisenud ma kellegi kööki sisse pererahva hiliseks ärkamisajaks, peomaja oli kena  saun metsa sees, milles minu saabumishetkeks ei olnud veel kedagi...... (Einoh, miks ometi, ah?)    No ja ehitatakse need pagana saunad ka mingisse *'##$££@¤¤¤ kohta!    Kodunt sõitma hakates - ma olen seda teed sadu kordi sõitnud, tõepoolest! - teadsin täpselt, kuhu minek. Umbes kuue-seitsme kilomeetri pärast lasin mõtte uitama ja juhtimise võttis üle autopiloot.  Kuskohas ma valesti pöörasin, ei tea, aga untsu see asi läks. Tee venis kahtlaselt pikaks, metsavahe läks järjest  kitsamaks ja umbsemaks kuni lõpuks (hurraa!) hakkas paistma hele valguskiir eemal sillerdava "anna teed" märgi näol. "Ahhaa"- arvasin mina, lollakas, - "hakkan pärale jõudma, üks parempööre ning kohal ma olengi!"    Olin-olin!    Pool kilomeetrit peale parempööret avastasin üllatusega bussipeatuse posti keset lagedat eimiskit, üllatus oli seda suurem, et peatuse nimi oli sama, mis mu kodulähedasel peatusel...  Täpsemalt: viiesekundilise viivitusega ma taipasin, et see peatus OLIGI mu  kodulähedane bussipeatus.  Viisteist kilomeetrit ringi läbi metsa ja ma olin kodus tagasi!      Ohutuse mõttes valisin teisel katsel kohale jõudmiseks pika ringi mööda riigimaanteed.  Ikkagi olin kohal kaks tundi enne õiget aega.....      Pidu oli tore, tõeliselt vahvad inimesed on mu ümber!  Isegi nende "ei oleeee võõõõimaliiik!" kõlas sõbralikult.