kas viiekümnendatest ja neljakümnendatest on midagi võtta, eesti kultuurielust, kohalikus vaimuilmast laiemalt - ei midagi, leeberehtid ja otsad ei paku nõudlikumale maitsele muhvigi, väliseesti jätame mängust välja. 90nendad ja 00ndad on täpselt sama kurb aeg, uus ühiskonnakord on inimesed lömastanud, brutaalne kapitalism on vaimuelule mõjunud sama halvasti kui laamendav sotsialistlik kolonialism. kultuur on mõlemal juhul pea olematu. stalinistid tegelesid agitatsiooni ja propagandaga,  kapitalistide toodavad tooteid ja lahutavad meelt. mõttetegevus ja eneseväljendus on mõlemale režiimile võõras ja isegi kahjulik. ka dissidentlus võtab vastikuid vorme, nii nagu metsavendlus ei andnud kultuurile midagi, nii ei rikasta ka vasakliberalism kultuuripärandid. liiga toores, peavool on nüri ja sellele vastanduv pole parem. väliseestluste ei ole, selle funktsioone täidab vaikselt manduv sisepagulus. endise aja inimesed, kes uut moodi ei saa ega tahagi. kel pole väljundit televisiooni, seltskonnalehtedesse  ega tänavarahutustesse, kes on liiga laisad ja rumalad, et levitada perverssusi ja multikultuuri. kes ei saa rahaasjadest aru. paremal juhul jõuavad nad ajakirja jobu tagumisse veerandisse. tavaliselt ei jõua nad üldse mitte kusagile. neist on mõõdukalt kahju. neist on vähe kasu. erinevalt pagulusest pole sisepagulane traagiline vaid koomiline tegelane. keegi pole talt midagi ära võtnud, talle lihtsalt ei lange midagi osaks ja see vähene, mis tal anda on. seda ei keelata ega põletata, see lihtsalt ei  huvita kedagi. priidu beiereid ei ole enam ja kui nad on, siis nad lihtsalt on.