Mütoloogiliste loomade temaatika on sageli kunstnikke paelunud. Eesti vajaks tõepoolest oma  põhja konna kõrvale ka pisut tsiviliseeritumaid olendeid. Kui me räägime või kirjutame, on iga märk nagu maagiline kuller, kes suust või silmast sisse käib ja meeled üles äratab. Selles mõttes on Mardikad ja seened nagu alfabeedi maagiline ajalugu, mis püüab meid isemoodi sõnumi abil veenda kõige universaalses kokkukuuluvuses. Teos on tõepoolest saavutet tunnustust väärt. Isegi siis, kui märkame Kostabi maalitud kirjalisi mardikaid koos Kaplinski [1] luuletustega Varssavi raudteejaama ootesaali roheliseks võõbatud seinal, kuhu see pilt ei sobi.