Inimesed, nüüd juba unenäolised loomad, avavad oma suud ning hakkavad rääkima, alkohol vallandab keelepaelad, päevane valvsus ja territooriumi kaitsmisest väsinud meeled uinuvad ning asemele ilmuvad segased, kuid seda huvitavamad mõtted. Toimuvad kummalised  metamorfoosid: mõni enne nii lõbusana paistnud kaasvestleja paljastab end äkki süngete ja ohtlike plaanide näol - need ronivad ta suust välja otsekui silmitud loomad päikeseta põlislaantest ja maaalustest urgudest, need on kurjad ja armutud, maailma pimesi vihkavad mõtterägastikud... aga näe, mõne teise hingest toob viin välja hoopis südaöise päikese - ja muidu nii tusane inimene hakkab äkisti heietama rammestavaid mõtteid, mis on täis kummaliste õite lõhna ja õnnestavat mesilas-suminat. See on veidi igav, kuid igal  juhul soojendav uniste mõtete mets. Siis aga istub mu lauda juba keegi kolmas, kes end nimetab kunstnik Allaniks ja kelles ma tunnen ära endasarnase libalooma; ta jutt on seosetu ja ähmane, kuid ometi välgatab tema õlleuduste sõnade vahelt mõtteloomi, keda kaueminigi vaadelda tahaks, kui nad mitte nii kiiresti taas hingehämarusse ei kaoks... Ja nõnda, rääkides ise ja kuulates oma kaasvestlejaid, veendun ma üha enam, et juba selles väikeses linnas, selles Tartuks ristitud hüpermetsas peitub kesk majade ja  tornide tihnikuid omakorda veel lõputuid tihnikuid inimestes enestes.