Põhiseaduse rakendumise üheks olulisemaks teeneks tuleb pidada seda, et põhiseadus hakkas toimima õigusaktina. Aastakümneid oli kõikvõimalikke konstitutsioone peetud poliitiliste deklaratsioonide kogumiteks, programmilisteks dokumentideks, millel puudus side reaalse elu ja rakendatava õigusega. Pool sajandit kestnud  konstitutsiooniõpetused olid rahva, sealhulgas ka juristid, ette valmistanud selleks, et põhiseadusel puudub regulatiivne toime ja kõigesse sellesse, mis seal kirjas, ei maksa ülemäära õiguslikult suhtuda. Vaidlused selle üle, kas otse põhiseaduse sättele toetudes saab oma õiguste kaitseks kohtusse pöörduda, oli põhiseaduse regulatiivsust tähistav aja märk, mis nüüdseks on taandunud. Kas vaidluse vaibumine on märk sellest, et põhiseaduse sätet peetakse tõesti kõrgeimaks õigusnormiks, või sellest, et kõigis  eluvaldkondades toimivad põhiseaduse sätteid täpsustavad seadused ning põhiseadus ise tuleb meelde alles siis, kui hakatakse kahtlema konkreetse regulatsiooni põhiseaduspärasuses, ei oma praktilist tähendust, sest nii ühel kui teisel juhul tunnustatakse põhiseaduse regulatiivset toimet ja selle fundamentaalset rolli õigussüsteemis.