Läbi raskuste  Neli aastat tagasi sai õpetaja Tõr­tõðnõi 5. klassi juhatajaks. Osa vanemaid oli põnevil  noor mees klassijuhatajaks. Teine osa tõusis tagajalgadele  mis, kas see on spordiklass? Mina oma poega sinna küll ei pane!  Murdeiga on kõige  raskem. Ka vanemad hoiavad koolist eemale ega tule meeleldi isegi lapsevanemate koosolekutele, arenguvestlusest rääki­mata. Viimastest olen juba loobunud, sest mammad (üldjuhul käivad koolis ju emad, kui käivad!) tulevad kohe emotsioonidega lagedale  mis ta nüüd jälle korda saatis! Ollakse harjunud, et kooli kutsutakse ainult siis, kui mingi pahandus on juhtunud. Poiss istub kui siil endassetõmbunult ega tee suudki lahti. Muidu on koolis normaalne õpilane, aga vanemate juuresolekul muutub kardinaalselt. Kui  mõnega ongi probleeme, teatab ema: Teie olete õpetaja, eks tehke talle selgeks, mida võib ja mida ei sobi. Õpilaspäeviku abil pole juba ammu mõtet koduga sidet pidada, seda ei vaata keegi. Ainsad sidepidamisvahendid on telefon ja e-kool.