Mind puudutavad sügavalt teiste inimeste mured ja igaühe ütlemised ja märkused  Oma lähedastest ja nende sõpradest rääkimata  Ma saan aru, et niimoodi elades põlen lihtsalt heleda leegiga ja ruttu läbi  Aga ma ei saa sinna midagi teha, milline ma olen?!  Kui ma  töötasin nooruses haiglas, siis ma surin koos iga haigega, töötasin ma lasteaias, võtsin ma laste ja kolleegide mured endaga koju kaasa  Mulle on korduvalt öeldud, et kasvata paks nahk  Kasvata, kasvata, aga kuidas?!  Ta ju ei kasva, punnita kuidas tahad!!!  Nüüd olen lõpuks aru saanud, et pean leppima selle natuuriga, mis mulle antud on ja võtma seda kui kingitust, mitte sellega võitlema kui vaenlasega eluaeg  Ainult et läbipõlemise eest on end vaja vahel kaitsta, võtta aega maha ja  mõelda kas muretsemine ikka aitab  Terve talv ja kevad ja suvi muretsesin oma vanema poja pärast  Muretsesin nii, et silmad jäid haigeks  Ja nüüd ongi see indikaator, et kui silmad hakkavad kipitama, on vaja aeg maha võtta ja mõelda, mis on põhjuseks ja kas liigne muretsemine ka tulu toob  Üks lehe lugeja süüdistas mind liigses emotsionaalsuses ja kahtles mu pädevuses, kui lugejatele üliemotsionaalselt vastan  Samas mis saaks me päevalehtedest, kui neid teeks ja juhiks vaid kainelt  kaalutlevad külmad mehed?!  Või mis saaks me lastest, noortest ja üldse inimestest ning riigist, kui neid juhiks, tohterdaks ja õpetaks vaid ratsionaalsed mehed?!  Miks on tundlik , südamlik, empaatiline inimene olla häbiväärne ja taunitav?!  Miks heatahtliku näo ja naeratusega inimest peetakse kergekaaluliseks ja isegi vaat veidi lollakaks?!  Otsustasin, et ma ei jää koju surma ootama ja ei lase ennast käest ära sellepärast, et käin halvasti ja ise liikuda hästi ei saa  Teen nüüd iga  päev tiiru või kaks linna peal, et end liigutada  Jõusaali pole mul lubatud minna ja toas võimlemine ei hoia mind küllaldaselt vormis  Liikuma peab rohkem, kodus ringi lonkamine teeb kasu asemel hoopis kahju  Kui siis sõidan ringi oma kolme rattalisega jalgrattaga või ratastooliga, oi neid pilke ja küsimusi  Olen liikunud kargu najal juba mitmeid aastaid  See oleks nagu loomulik, kui lonkan ja küürutan selle kargu najal, aga kui tahan end niimoodi liigutada, et ma ei tee endale  liikudes liiga, ühe külje peale hoides on nagu jama lahti  Juba see, kui kargu võtsin, et mitte koju kükitama jääda ja iseseisvalt hakkama saada , oli linn täis uurivaid pilke ja küsimusi  Minu meelest ei ole siin tegemist empaatia vaid haiglase uudishimuga  Üks mu tütardes ütles mulle kunagi, et emmekene ära käi kepiga, kui sa muidu ei saa, siis võta vihmavari toeks  Või, et ära istu ratastooli, ära anna alla  Mida, see ongi alla andmine kui ma tuppa jään, sest ma abivahendita ei saa  ja abivahendiga liikumine oleks nagu häbi asi!!  Minu meelest on see mingi valehäbi  Kui väikeses külas töötasin ja ühel päeval lasteaeda küünarkarguga kohale marssisin oli poleemikat kui palju , et appi lapsed jooksevad väljas eest ära jne  Samas julgesid vanamemmed, kes sinnamaani olid häbenenud keppi kätte võtta, endale abivahendit soetada, et kui nii noor inimene, kui mina julgeb karguga käia, julgevad nemadki;)  Üks sõber ütles mulle eile, et nii raske on ikka ratastooliga liikuda  ja asju ajada  Kui oleks, siis ma ei võtaks teda ometi kuurist välja ja ei vuraks mööda tänavaid  Palju raskem oleks marssida valutavate jalgadega mööda linna, poeskäik oleks piin, sest jalad nii valutavad, et võtavad mõistuse ja mida sa sealt riiulite virrvarrist siis valid, kui mõistus kodust ära!?  Olen küll liipand poodi kohale ja seal koos vanakestega pingil istunud, et jalgu puhata ja et saaks kuidagi moodi poes käidud ja koju komberdatud  See lõpeb alati sellega , et ülejäänud päev  on rikutud, olemine on kehv, energia on otsas, ühe mingi pisikese poeskäigu pärast  Mõned tänavad on võimatud, aga on ka teeehituskäigus päris korras teid linna tekkinud  Poes on riiulid kõrged, aga kõik takistused on ületatavad  Inimesed vahivad suu ammuli ja tormavad appi, kus pole vaja  Kui ma aga karguga liipan, niiet valust silme eest must on , ei taha mind keegi aidata;)  Muidugi võib mulle ju öelda, et ära tee välja ja et kui ei taha tähelepanu, ära minegi välja  Pagan  ma ei saa ju ometi hakata öösiti hiilima , et keegi ei näeks  Samas on ikka häiriv küll, et iga teine kukub küsima mis juhtus  Tegelikult neid ei huvitagi, mis juhtus, küsitakse suu soojaks ja tormatakse oma ellu edasi  Ma ei hakka ju igale teisele seletama, et mul on see ja see ja see  Istun siin öösel üleval ja muretsen kuidas läheb mu lastel ja nende sõpradel  Tööd ei ole, kõik õppima ei mahtunud, kuhu nad tahtsid ja mõnedel on peale kõikide muude murede veel sõltuvustega  tegemist, millest jagu saamine polegi nii lihtne  Mis see muretsemine aitab!?  Ei aitagi  Mõtlen välja strateegiaid, pean plaane ja kui päeval oma noortega kokku saan, peame nõukoda, kes mida tahab ja millised võimalused on  Seniks püüan endas suruda maha muremeelt, surfan netis, et saada häid ideid ja proovin ka puhata enne uude päeva sukeldumist ning olen rõõmus selle üle, millise kingituse olen saanud kaasa iseenda näol sellisena nagu ma olen?!