Kui näiteks Lõuna-Ameerika ürgmetsade  asukad oleksid sattunud oma rännakul mõnda kohalikku suurlinna, kas nad oleksid siis maadeavastajad või eksinud? Ehmatanud eurooplane, kes (tegelikult ju täiesti koba peale, juhuse tahtel) sattus Ameerikasse ütles, et manner on "avastatud" ja kogu lugu.  Kummaline.    ***    Mul on nüüd majas vannituba, natuke pooleli veel, ent siiski vannituskõlbulik. Täna andusin dekadentlikele mõnudele ja laristasin Saharas nappivat vett oma sugugi mitte räpase kesta (sentimeeter pole s**t ja mis üle  selle, kukub ise maha, nagu klassikud on kinnitanud) leotamiseks. Väike lootus, et kuuma veega tõmbab nahk kokku nagu Miltoni teksad läks vett vedama... veega alla.. midagi sellist, saite aru küll!  Mis defitsiitsesse veesse puutub, siis lohutasin end mõttega voogude kaevust taas ringlusesse laskmisest, ehk jõuab mõni piisk ka pilvisse ja sealt kõrbeliiva niisutama.      Saun on ikkagi üks lõpmata mõnus koht, aga alati on hea omada alternatiivseid valikuvõimalusi.    ***    Pagana kellakeeramine on taas mind viinud aega, kus alustan tööpäeva pimeduses ja ka koju pääsen alles pimedas. Nagu mingi kapikoll, päikest näen nädalavahetustel, muul ajal pean lihtsalt uskuma, et ta on olemas.    Kui me suvisel pööripäeval meenutame legendi Koidust ja Hämarikust, kes üle napi öö musihuuli teineteise poole prunditavad, siis miks ei sobiks sama legend ka olematu pikkusega päeva ja lõputu öö aega? Erinevuseks on vaid fakt, et kui suvel jõudis Hämarik Koidu kandadele, siis  nüüd aietab Koit vaid korra, kui Hämarik temast üle kappab. Suvisest armastajapaarist on saanud õel Pimeduseeit ja poolpime Päevaätt.  Õrnutsemise asemel jäine vihm ja põhjatuul. Klassikaline "kui nad ära surnud pole.."