Tunnistagem: meie oma kultuur polnud seda lahtist kadaklikku ollust suutnud enese külge tõmmata. Meie rahva mõjuvõimust siin ei maksa kõneldagi, kuna sel võimsuse sugestiivsus  puudub. Ja nüüd siis seisamegi mitmeti mõtlema paneva tõsiasja ees, et ümberasujate nimestikus leidus nii palju eesti või eestistatud nimesid. Lähemal vaatlusel veelgi halve­mat: äraminejaiks oli isegi meie tulisemate ärkamisaja tegelaste lapselapsi, eesti tuntud tegelaste poegi ja vendi, rahvuslikesse üliõpilasorganisatsioonidesse kuuluvaid üliõpilasi või vilistlasi, isamaaliitlasi, juhtivail kohtadel olnud eesti sõjaväelasi, ametnikke, kohtunikke, hingekarjaseid! See kõik tähendab, et midagi on viltu olnud  meie rahvuskultuurilises poliitikas, meie ametliku isamaalisuse ideoloogias või praktikas. Meil on nimelt viljeldud liiga palju sõnalist rahvuslust, ilma et oleks nõutud tegusid. On eestistatud nimesid, on lauldud kooris ühislaule, mis kõik peaks nagu tõstma rahvuslikku ühismeelt, on pidulikult pühitse­tud ja õnnistatud lippe ja muid embleeme, ühe sõnaga, on enam harrastatud ja harjutatud välispidiseid kombeid kui süvendatud arusaamist oma kultuuri väärtustest, mille omandamisel kiindu­mus oma rahvusse  iseenesest järgneb. Sel puhul meenub ehitus­stiil Lõuna-Ameerika mõningais linnades: majade esiküljed on küll uhked ja esinduslikud nagu teatrikulissid, hoonete korpused nende taga on aga tervete tänavate viisi armetud. Kui nüüd isamaateenimise välistunnuseid liiga üles puhutakse, nende rõhuta­misega edvistatakse, siis on juba põhjust kahtlustama hakata ja pilku heita ka tagahoovile. Eks siis või kergesti juhtuda, et see, kes oma nime on küll olukohaseks (kõlaliselt selgrootuks) tei­sendanud ja kes kooris on  küllalt "Eestimaa, mu isamaa" laul­nud, parajal momendil muudkui "Sierra Cordoba" pardale hiilib, või siis esimeses kabuhirmus ühes oma lauahõbeda ja perekon­naga üle lahe tüürib. Seda liiki rahvuslastest pole meil tõesti puudu.