Kui ma reedel mõtlesin, et mida teha poolteist tundi, mis oli sünnipäeva ja töölõpu vahel, siis tuli lahendus ise. Kolleeg vedas meid oma auto peale ja viis jäärajale paarutama. Autoks oli mingi hull Subaru püss ja juht ise oli tasemel. Kurvid võeti läbi külg ees, mootor tegi õiget häält aka mörises nagu peab ning kogu aeg oli mul lollakas irve (mitte see Irve) näol. Lennukikiirenduse vastu muidugi ei saa, aga auto mis võtab 100-ni alla kuue sekundi on ikka  võimas. Hiljem vahetasime Liisiga kohad, ning siis ma pendeldasin tagasistmel. Seal polnud enam nii hea, sest kogu see loopimine hakkas veidralt maole. Ma olen pisikese paadiga tormist merd ületanud ja erinevate laevadega sõitnud, aga kordagi pole probleemi olnud, et süda hakkaks läikima. Aga seal tagaistmel valgusvihkudes möödavuhisevaid lumevalle vaadates tekkis küll veider tunne makku. Kusjuures adrekas oli mõnusasti üleval aga hirmu polnud, ju siis juht mõjus nii kindlalt. Õhtu naelaks oli iidne  neliveoline mikrobuss, mis seal samal rajal hullult ringi rallis, roheline leht peal.