Hommikul tegin rõõmsalt silmad lahti(oki vb mitte nii rõõmsalt) ning loivasin kööki süüa tegema. Ilm oli ilus, tunne nagu oleks laupäev, aga tegelikult oli reede ja oli aeg suureks seikluseks. Tõsi. Konditsioon oli vigane ning meeletult unine ja samas ka mitte. Loivasin ringi ning tänasin jumalat, et olin eelmisel päeval korraliku  mõistusega lsiti koostanud, et mida kaasa võtta ja mida mitte. Pakkisin. Koristasin. Ootasin. Kõõlusin ringi ja mõtlesin, et oleks ikka pidnuad magama, aga siis oleks olnud oht üle magada. Lalalaa ehk siis autosse ja Tartusse. Poolel teel tuli kõne J-lt ja sinna ma siis liikusingi. Istusin ja limpsisime hõõgveini. Sain targemaks väheke iluprotseduuride raskusest ja ajanõudlusest…  Kuna ei ja plaanind läksid täpselt nii, et J pidi lahkuma ja mul polnud kohta kus olla siis me K saime korteri võtmed. Õnn  missugune. Ehk siis vägistasime J panni ja tegime pelmeene… ja PRAELEIBA. Nämm-nämm. Aeg möödus.  Kummaline on see, et K ei jõudnudki Tartut väga näidata. Sai mindud Mökusse, kus oli sünnipäeva tähistamine ning väljas miinuskraadid, mis tõi kaasa selle, et Möku oli megalt täis ja ees oli vaid mõni külmetav nikotiinik.  Kuna seal olemine oli inimvõimete vastane, siis seatsime sammud Zavoodi, kus leidsime laua, mis kubises tuttavatest nägudest. Nii kubises, et meil ei olnud tehniliselt lauda… ja mina  sain oma esimese õlle. Loba. Loba! LOBA!?  Noh ühesõnaga tavaline Zav, mis hakkas inimesi muutma ja täis saama. Ehk jõudsid lauda Mökus litsutud inimesed.  12 õlut lauda ja elu oli jälle lill…  Esimene Sipsik sai K-le välja tehtud.  Tavalised sammud läbi Herne Supilinna peidupaika ning viin kallutus enese sisse.  Kella kiigates meenus võtmete omanik ning suund tagasi Zavvi, aga seal polnud kedagi ning telefoni omanik ei vastanud. Tegime paar tantsu ning telefon vastas. Tuttavaid nägin  nagu murdu. Minevik koputas õlale. Ei mitte see Minevik ja tegelt ta ei koputanud ka, vaid tule vastu, uus ja vallatu tütarlaps käpas. Harjatult. Ning teine Minevik oli väljamaalt saabunud ning ma olen õnnelik et seda va päris Minevikku ei kohanud. Liig palju ühele õhtule.  Leidsime J Gennist ja tallutasime kolmandakorrus kuningriiki.  Sellele kõigele järgnes kella 1ni magamine. Mis oli väga tervendav. Vaimselt ma mõtlen.  Päev möödus vegeteerides, sest hommik oli juba pärastlõuna ning õhtu  juba öö…  Sai end peole veetud. Mis oli algul minu jaoks kuidagi kummaline. Rahvast vähe, ruum suur. Tuttavaid vähe. Jnejne.  Aga õhtu edenedes ja õllede kasvades muutus kõik. Saime seltskonda, mis oli mõistlik. Ehk siis öösel kell 3-4 on mõistlik praekartult teha. Ja siis sinna me läksimegi. Tegime. Sõime. Jõime.  Saime öömajakese ka seal. Ning hommik oli varjane ja kiirustav.  Meel veel segane. Kainus mitte päris kohal. Külmus liigestes. Ning silmad rähma täis sai end mööda ilma  rändama viia. Saadetud. Tagasi tuldud.  Mis toob ühe auttoppiku  *kui ma olin veeriku selveris, klapid peas ja näppus õunamahla allahinnatud pakike, siis kassade juurde jõudes oli kõik vaikne. Rahvas rahulik ja kassatöötajad nagu ei teinudki tööd. Nad kulgesid.(mul on alati klapid nii et ma saaks ka ümbrust kuulata.) ja äkki käis krõps. Kõik hakkas piiksuma. Järjekorras olevad inimesed hakkasid nihelema. Kassatöötajad tõstsid tempot. Kummaline. Enne seda piiksumist oli maailm palju parem*  No see  selleks. Sumpasin üksikult tagasi ja istusin nagu peksa saanud koerana J voodile. Olin läbi, aga õnnelik. Nagu me kõik kolm musketäri ma pakun.  Avastasime J, et oleme vanaks jäänud ning ei ole enam võhma reedest pühapäevani pidutseda.  Ja siis kukkus kell… ja mina kukkusin koju. Vot tak. Vodka!