Heldinult hoian telefonis alles valitsuse palvet jääda koju ja rahulikuks. See laekus just siis kui läksin piima ostma,  mannapudru jaoks - kaalusin olukorda nii ja nõõpidi, ent otsustasin mehiselt minna. Ostsin piima, lapsed sõid pudru ära.    Tol päeval juhtus veel, et vilgutasin ühele vastutulijale tulesid, et pangu põlema ja tema vilgutas mulle täpselt samal hetkel, et pangu mina end põlema. Kas pole vapustav kokkusattumus?! Kaks meest, mõlemad olid unustanud oma masinal tuled põlema panna, aga mõlemal tuksub rinnas nii suur süda, et teist nähes vilgutasime kohe, samaaegselt. Hangesugulased. Olgu, see selleks.  Oluline on, et jääge koju. Kui võimalik, jääge koju.    Kogu tirazheerimine on allakäigumootoriks. Vaadake näiteks mis on juhtunud Tallinna vanalinnaga võrreldes iseenesest nii jõleda nõukaaja lõpuga - vana ja ajaloolist hõngu tabada on üha raskem. Kas see on lihtsalt sellepärast, et meil on nüüd rohkem raha? Kahtlane, pigem ikka sellepärast, et me tahame rohkem teenida. Ühepäevaturistile sobib suurepäraselt, kui ta ei pea ümbritsevat väga pingsalt jälgima kogu aeg. Vaatab Oleviste torni - ilus.  Siis lööb hambad hamburgerisse, kinnitab silmad eesliikuja persele ja järgmiseks peatuseks on Raekoda. Turist peatub, vaatab seda rahulolevalt ja ütleb endale, et küll on äge. Ongi äge, aga jääb järjest õhemaks. Jääb järjest õhemaks, kuna vastab üha enam inimeste tegelikule vajadusele. Kõike kohandatakse vastalt sellele - käitumist, mõttemudeleid, sõnamänge. Kes oskab kesktasemel mitut keelt ja neid aktiivselt kesktasemel kasutab kiilub kinni oma haprad võimalused veidi oma pruuke peenendada. Näite manu  naastes - vanalinn on nagu telenägu mis küll meigib silmi, aga kuna keegi ta teletagumikku ei vaata ega patsuta, siis see hakkab üha enam ära vajuma.  Oh, tühja sest Tallinnast - asi on palju hullem paigus kus turistid tegelikult käivad. Mida siis inimene näeb sellise lühikese visiidiga sellist mida ta ei võiks postkaardilt vaadata? Tuhkagi. (See, kes on teinud eeltööd, kes nähtavat mõnevõrra eeltunneb ja eelarmastab ja püsib kriipsugi avatud, see muidugi näeb.)    Muidugi, isiku arengu  seisukohalt on kasulik aeg-ajalt liikuma saada. Ei kasva sammal selga. Mida suurem on ambitsioon, seda rohkem on vaja liikuda. Aga see liikumine peaks ikka olema tegude tegemiseks! Ärge minge kuhugi lihtsalt tolgendama, see hävitab maailma liigilist mitmekesisust. Kui lähete, mõõtke oma võimeid ja vastuvõtuvalmidust. Kas on mõtet sõita aasiasse ja tulla tagasi sõnumiga, et "linn on suur, kontrastid on suured, aga kõik naeratavad!"? See ei käi nüüd kellegi pihta konkreetselt, ausõna. See süüdistus isegi ei arvesta  faktiga, et kui sa ka tajud mõnd peenemat hoovust, seda on raske sõnadesse valada ja veel raskem sõnadesse valada kuulajaskonna ees kel pole mingit põhja millele ta selle teadmise võiks asetada. Hiina keeles olla üks ühesilbiline sõna mil on lähtuvalt intonatsioonist neli täiesti erinevat tähendust. Võtab aastaid, et sellisesse nüanssi sisse pääseda. Mina ei julge kunagi nii kaugele reisida, olen liiga loll ja osavõtmatu.    Oletame, et meie kohalikus semantilises džunglis hakkavad karjakaupa  hulkuma hüäänid. Võite kindel olla, et džungel kohandub vastavalt võõrliigi ülevoogavusele. Rebaseid jääb vähemaks, mõned liigid surevad täiesti välja. Euroopa naaritsa seisukohast on üsna savi kas mink on siia alaliselt kolinud või hulgub siinkandis lihtsalt ülemäärasel hulgal turismigruppidena - naaritsaneiud jäävad neist ikka tiineks ja sünnitavad hiljem surnud pesakonna.    Enamik inimesi on nii kohutavalt pika taibuga (mina kaasa arvatud), et tohiks reisida ainult jalgsi. Lihtsalt sellepärast, et  muidu ei saa aru kuhu on oma rännakul jõudnud. Ei hooma varjundirikkust ja nagu me kõik hästi teame - iga lugeja kes raamatust aru ei saa, muudab selle lamedamaks; iga kodanik, kes lolli näoga läbi linna patseerib, sunnib Rein Rauda kahekordselt pingutama, et ta ei unustaks ühtki juba selgeks õpitud jaapanikeelset sõna. Aga normaalsituatsioonis võiks Rein selle ajaga hoopis juurde õppida! Milline raiskamine kaakide soo pärast.  Kui jalgsi reisida ei jaksa ega taha, siis tuleks minna võõrsile lihtsalt  nii kauaks, et jõuaks jalgsi ka kohale. Muidugi pole inimeste kõndimiskiirused ja õpivõime sünkroonis, aga mõte, mu kotkakesed, jääb samaks ja kehtib iga ilmaga.    Võõrsil märkab kahtlemata iga juhmard, et inimesed räägivad ja kirjutavad ja ehitavad ja ... ja ..., teistmoodi, aga seda, mis jääb varjule, on ju veel tunduvalt rohkem. Subtiilset, ämblikuvõrguna või härmaniitidena habrast kultuurkudet millest tolkamid lihtsalt läbi trambivad ja mille taastekke kiirus alalise allasurumise tõttu  kannatab. Nagu igal maal omi lolle vähe oleks! Ei ole - lollide ema on igirase.    Reisimine, liikumine hulgakaupa ja suurtel kiirustel, levitab labasust. Labastuvad nii need kes reisivad, kui ka kohad mida külastatakse. Võiks arvata, et tegemist on pinnapealse muutusega, aga ei ole - see imbub tasapisi kõigisse igavikuvanustesse kividesse ja nende sammaldunud paled hakkavad õliselt läikima nagu liiakasuvõtja lõust.  Tegemist on muutusega pinnapealsusse.