Kindlasti oli mitmeid mehi, kes suutsid endale osta  hobuse ja võib-olla ka mõne kergema turvise, kuid mitte raudrüüd. On kaheldav, et nad seepärast jalaväelaste sekka määrati. Võimalik, et sellise luureratsanikud jalastusid lahinguks, kuid kahtlen selles: ratsanikul on jalamehe ees ikkagi eelis, vähemalt senikaua, kuni jalavägi pole kindlalt organiseeritud ratsaväe vastu (s.o. neil puuduvad vastavad relvad ja väljaõpe): juba seetõttu, et ta on kõrgemal ja teda on eluohtlikesse piirkondadesse raskem haavata. Samas ei maksa arvata, et hobusega mees lahingus  kindel võitja on - kui jalamehel õnnestub hobune ratsaniku all tappa, kukub ratsanik hobuselt, võib selle käigus viga saada, ratsu alla kinni jääda või lihtsalt maha kukkuda ja vaenlase võimusesse jääda. Kuigi keskaja lahingutes oli väga vähe mitte spetsialiseerunud inimesi, võisid kergeratsaväelased ometigi kasuks tulla, nt. selleks, et lahingus vaenlast üllatuslikult kõrvalt rünnata (selleks läks tarvis kiirust) ja ta nn. "tangide" vahele võtta. Pealegi on raske uskuda, et kui kroonikas räägitakse 500  ratsamehest128 - olgugi, et see arv on ilmselt välja mõeldud ja võib lihtsalt tõlkida kui "väga palju" -, siis kõik need "väga paljud" olid hinnalistes raudrüüdes.