See Prits Willmanni poolt jäädvustatud olustikuline pilt kää­rivate talupoegade eneseavaldusest ei esita mingit haruldast juh­tumit, vaid on otse  tüüpiline nende alade kohta, kus poliitiliselt vähekogenud rahvas oma olukorra parandamist taotelles ja sel­leks abi otsides oli jäetud omaette, ilma avarama silmaringiga juhtideta. Esitatud stseenis avaldunud mass oli veel vägagi pri­mitiivse politilise arengu tasemel. Tal oli küll kirglik ja visa rahe saavutada oma olukorra paranemist, kusjuures tema politiiline meelsus rajanes tavalisel umbusaldusel ja kartusel "sakste" vastu, teisest küljest aga kõikumatul usul ning lootusel Peter­burist tulnud seaduse  raamatu", "suure kontori", "suure revis­joni", "kroonu revisjoni", lühidalt riigivõimu ja keisri peale. Aga samal ajal oli tema poliitiline orienteerumatus ja kirjaoskamatus veel niivõrt suur, et ta jäi kimbatusse oma lähemategi hädade ja vajaduste sõnastamisega, kõnelemata ulatuslikumaist sel alal. Ja oma "üleskirjutamise" nõudmisel ei olnud tal veel vähematki selgust selle tähenduses, sündigu see siis "Laekvere kontori" kaudu või otseselt "suure kontori" alla või "suurde revisjoni" või lõppeks "sinna, kuhu  teisedki". Sellise massi käärimine pidi kujunema paratamatult mingisuguseks "suundliikumiseks" ilma kindlama, teadlikuma ja perspektiivikama programmita.