Siis märkan, et nurgas on valge ahi, selline vene tüüpi. Ahju niššis on pliit, pliidil pann. Pannile on just muna lahti löödud. See säriseb ja põksub esialgu, kuni kargab serva peale üles ja hakkab tantsima. Näen, et see on munapoiss. Ta lehvitab mulle oma juba hüübinud valgete servadega ja muudkui tantsib laperdades. Härjasilm, apikene, ongi härjasilm, muidugi! Härjasilm on tema kõhu peal punnis ja läigib nii nagu ennegi talude vahel väljal. Lähen taas lähemale ja vaatan uuesti silma  sisse. Selle klaasja kumeruse taga on ruumi, seal saab olla, mõnusasti hulpida. Seal avardub terve rebutäis taevast. Taevas aga lendavad sulepealinnud, kehaks vana täitesulepea ja tiibadeks paberilehed. Lehtedel liiguvad tähed ja sõnad ridamisi edasi ja tagasi. Püüan tekste lugeda, aga ei mõista, tähed nihkuvad eest ära. Istun siis ühele sulepealinnule selga. Nüüd moodustub vasakule tiivale kaks tähte OM ja paremale kujuneb rist. Kohe hakkab sulepealind nokaga midagi enese ees heljuvale kolmandale paberile  kirjutama. Ma ei saa taas sõnadest aru. Teksti valmis kirjutanud, pitseerib lind selle, keerab rulli, seob punase paelaga kinni ja ulatab mulle. Panen selle rullikese südame juurde pintsaku põuetaskusse.