Eesmärk on soolise diskrimineerimise vähendamine tööturul. Tuleb suunata spetsiaalsed vahendid meeste ja naiste tööpuuduse erinevuste vähendamiseks. Ergutada tuleb uute töökohtade loomist naistele. Liikmesriigid peavad suutma tagada töötajatele piisavalt vaba aega, et nad suudaksid hoolitseda laste ja teiste ülalpeetavate eest. Inimestel peab olema rohkem võimalusi tegelda perekonnaga. Selleks tuleb EL-i liikmesriikidel suurendada vastavaid sotsiaalse  kaitse kulutusi paremate liikmete tasemeni. Tuleb tagada naistele kõik võimalused tööle tagasitulekuks pärast lapsehoolduspuhkust, rakendades selleks spetsiaalseid koolitusprogramme, mis võimaldaksid neil kohaneda muutunud tööturu tingimustega.  Eestis on meeste töötus suurem kui naistel, mis EL-i kontekstis on suhteliselt erandlik nähtus. Üheks põhjuseks on see, et Eestis on üleminekuperioodil kiiresti suurenenud mitteaktiivse elanikkonna osakaal kogu tööealisest elanikkonnast. Suur osa (1997.  a. II kvartali andmetel 63%) passiivsest elanikkonnast on naised, mis annab aluse väita, et naised loobuvad tööotsimisest ja eelistavad mitteaktiivsust töötu staatusele.  Samas, kui vaadata registreeritud töötust Eestis, siis on naiste osakaal registreeritud töötute seas oluliselt suurem võrreldes meestega. Vahe registreeritud töötuse ja tegeliku töötuse andmetes tuleb sellest, et vastavalt Eesti seadusandlusele on naistel võimalus teatud tingimustel (alla-7 aastaste laste olemasolu jne.)  registreerida ennast töötuks korduvalt. Samal ajal kaotavad mehed teatud aja jooksul õiguse registreeruda ja langevad registreeritud töötusest välja. Eespool on juba viidatud tööturuametite sotsiaalse hoolduse funktsiooni vähendamise vajadusele, sest enamasti on korduvalt registreerunud lastega kodus olevad naised huvitatud ainult abirahast, mitte töö leidmisest. Tööturupoliitika prioriteediks on võrdsete võimaluste tagamine ka Eestis. Eelkõige tähendab see mitteaktiivsete naiste muutmist tööotsijateks ja  seejärel neile vastavate koolitusprogrammide väljatöötamist ning pikemas perspektiivis sooliste palgaerinevuste vähendamist.  Kokkuvõttes eeldab tööpoliitika realiseerimine vastavate riiklike institutsioonide olemasolu, kelle ülesandeks on arengukavade ja strateegiate kavandamine ning elluviimine ja sotsiaalses dialoogis osalemine. Tavaliselt on selliseks riiklikuks struktuuriks tööministeerium. Eestis tegelevad töötuse ja hõivega Sotsiaalministeerium ja Tööturuamet. Paraku on viimase staatus olnud  pikemat aega diskussiooniobjekt ja see ei ole võimaldanud strateegilist planeerimist. Sotsiaalministeeriumi tegevusvaldkond ulatub tervishoiust sotsiaalse kindlustatuseni, mistõttu neil ei jätku tööturuküsimustega tegelemiseks piisavalt vahendeid ja inimesi. Perspektiivne oleks taastada Eestis uuesti tööministeerium, kes koordineeriks ja korraldaks tööpoliitikaga seotud küsimusi.