Me kõik teeme vahel asju, mille pärast on häbi. Häbi on tavaliselt eepärast, et me mingeid kultuuri ja kasvatuse poolt sisse topitud tabusid. Jah, mida vanemaks saan, seda ekstravertsemaks ma muutun ja häbi on järjest vähemate asjade pärast. Aga iga kord kui mulle meenub üks mu kunagine kursusekaaslane on mul häbi. Iseenda pärast. Kunagi me unistasime koos. Tegime plaane. Siis ta kadus. Tuli tagasi, rääkis  kuidas ta hakkas kuulma hääli mida tegelikult polnud. Nägema hüplevaid palle mida ei olnud. Aga et rohtudega tuleb oma elu toime. Meie jutuajamised jäid järjest lühemaks ja oma kunagisi plaane ei puudutanud me kumbki enam poole sõnagagi. Ta oli meeldivalt avatud oma elust rääkides. Sellest, kuidas sotsiaalkodus koos teiste porbleemsete inimestega oma eluga toime püüab tulla. Ja siis ühel korral ei teinud me enam üksteise suunas märkavat noogutustki. Vaatasime kusagile mujale vältimaks küsimust, kuidas  läheb. Ma ei tea, miks. Ma tõesti ei tea, miks.  Mul on seepärast häbi.