Anarhism on traditsiooniliselt keskendunud ennekõike poliitilise ja  majandusliku võimu küsimustele, kuid arvestades antud filosoofia populaarsuse tõusuga, oleks kohane otsida suhestamisvõimalusi ka teiste valdkondadega. Antud kirjatükis üritan ma keskenduda anarhistliku teooria ja praktika suhestamisvõimalustele kirjandusteooriaga. Arvestades sellega, et anarhism seab üsna kõrgele kohale mässu loova jõu ja indiviidide eneseteostuse ning et paljud kunsti ja kirjandusega tegelevad inimesed on reeglina altimad ebakonventsionaalsustele ja avangardsetele ideedele, on tõsiseltvõetavate anarhistlike kultuuriteooriate nappus üsna üllatav. Samas on viimase mõnekümne aastaga populaarsust kogunud üsna mitmed uurimissuunad, teooriad ja paradigmad, mis jagavad suures osas, tihti küll endale teadvustamata, anarhistlikke ideid. Üsna ilmselt annab anarhismiga seostada näiteks feministlikku vaatepunkti, ökokriitikat, postkolonialistlikku paradigmat, homoteooriat (Queer Theory). Üheks enam potentsiaali omavaks moodsaks teoreetiliseks suunaks oleks Prantsuse postmodernismi poststrukturalistlik teooria. Poststrukturalismi kujunemisel võiks isegi rääkida (võib-olla siiski küll mitte päris otseselt) anarhismi mõjust - nimelt on poststrukturalism kujunenud 1968. aasta Pariisi Maisündmuste vaimust. 1968. aasta kevadel toimunud üliõpilasrahutustel mängisid anarhistid (neomarksistlike uusvasakpoolsete kõrval) juhtivat rolli ja antud sündmustel on anarhismi ajaloos vägagi oluline koht. Prantsuse postmodernistliku teooria mitmete suundade kirglik pingelisus ja kriitikameel on 1968. aasta vaimu jätkumine… Baudrillard, Lyotard, Virilio, Derrida, Castoriadis, Foucault, Deleuze, Guattari ja mitmed teised Prantsuse teoreetikud, keda seostatakse postmodernistliku teooriaga, olid 1968. aasta maisündmuste osavõtjad. Nad jagasid revolutsioonilisi taotlusi ja mõjusid ning nad üritasid välja arendada radikaalse mõtlemise uusi mudeleid, mis kandsid endas 1960. aastate radikalismi vaimu (Adams 2003).