Isiku suur ja vaba enesetunne ei tunnustanud harilikke piire. Fr. Tuglaski siurulasena kinnitas 1917. a. lõpus: "Meile on täh­tis oma loova vaimu avaldamisevõimalus, ja kõik muu on kõrva­lise tähtsusega". Veel rohkem: just nüüd oli tarvis midagi suurt ära teha. Revolutsiooniga riigi- ja ühiskonnakorras pidi kaasas käima vaimne revolutsioon  kunsti vallas; see tundus para­tamatuna. Seejuures rääkis kaasa sõja-aastate jooksul are­nenud egoistlik hetkenautimise vaimsus.