Üks kolmest suvisest suursündmusest (vähemalt minu jaoks), Tartu Veteranide Velotuur, on edukalt selja taga. Pea kaks nädalat on esimese etapi stardist möödas ja emotsioonid on siiani laes, aga siiski niipalju leebunud, et  kannatab juba vaikselt kokkuvõtteid teha. Pole midagi öelda - sellised üritused võtavad minu jaoks väga kompaktselt kokku kõik need asjad, mis on rattaspordis ja sellega kaasnevalt šefid - kiirus, adrenaliin, valu, pisarad, sõbrad, puhkus, pidutsemine, uued kogemused… ja nõnda edasi. Nii tihedalt actionit täis pakitud nädalavahetust ei mäleta ma enam pikal ajal. Ega selline velotuur ei ole mingi Elion, kus kõik kohale tulevad, morni näoga oma sõidu ära teevad ja peale suppi minema kütavad. Varastades Lembitu  Kuuse read, julgeks ma öelda, et sellised tuurid on ratturitele tõeline spordipidu. Ja kui pidu, siis mitte mingi kiire jooming, vaid korralik paaripäevane orgia, mille lõppedes on hinges selline tühjus, et kõik edasine tundub hetkeks lausa mõtetu.