Seetõttu ongi huvitav peagi ka paberkandjal ilmuv töö Londoni teadlastelt, kes uurisid, millised ajuprotsessid on seotud subjektiivse raporteerimisega - kui on teada, millised on need ajuprotsessid, siis saab põhimõtteliselt uurida ka muid teadvuse aspekte. Nad kasutasid teada-tuntud paradigmat, kus lühidalt vilksatatakse suur hunnik objekte ja mõne aja pärast küsitakse midagi ainult ühe objekti kohta (näidet saab  siit) . Sellises olukorras ongi tunne, et me näeme kõike, kuid subjektiivset raporti suudame anda korraga vaid umbes 4 ühiku kohta. Autorite versioonis vilksatati lühidalt 8 ringikest, millest igaüks võis olla ühes 16st asukohast. Teatud aja pärast (kui ringikesed olid juba kadunud), tekkis ekraanile nooleke, mis näitas ühele neist 16st asukohast. Katseisik pidi vastama, kas ta nägi selles positsioonis ringikest või mitte. Selline lähenemine on kaval, sest nõnda tekivad katsekorrad, kus a) stiimul on seal kohas esitatud ja katseisik vastab, et ta nägi stiimulit - õiged vastused, b) stiimul on esitatud, aga katseisik ütleb, et ei näinud stiimulit - möödapanek, c) stiimul ei ole esitatud ja katseisik ütleb, et ei näinud - õiged tagasilükkamised ja d) stiimul ei ole esitatud, aga katseisik ütleb, et ta nägi stiimulit - valealarmid.