Tegin pühapäeval Säästumarketi juures suitsu. Loomulikult astus ligi üks tegelane, kes samuti nikotiini vajadust tundis. Ütlesin talle, et sorri, düüd, mul viimane. Õnneks ei vaevunud tegelane üles leidma oma elupõletamise seast loogilist mõtlemist. Samas võimalik, et see ongi  juba hävinenud. Võinuks ju mõelda, et kuidas moodi mul sai tegu olla viimase suitsuga, kui ma seisin poe juures. Kas ma mitte ei oleks ostnud uut pakki, kui mul suitsud otsa korral olid?    Täna kohtasin ühte veidi originaalsemat tüüpi. Tema originaalsus seisnes selles, et ta ei küsinudki suitsu, tahtis hoopis telefoni laenata. Uskumatult viisakal kombel ka. Oli sama viisakas nagu mina võõrastele lähenedes. Igatahes ütlesin talle, et mul ei ole telefoni, tegelikult ise seda vasaku käega samal ajal  püksitaskus kinni hoides. Oh, mind küll. Düüd jäi uskuma ka, kuigi ma ei kujuta ette, kas tänapäeval üldse liigub ringi mõni inimene kellel ei ole mobiiltelefoni.    Ja nüüd ma tõstatangi küsimuse, et kui kindlalt üldse võib väita, et ma olen eksisteeriv karakter? Äkki ma valetan koguaeg. Äkki on mul üldse kaksikvend see, keda kõik tunnevad.