Kui mitmepäevaste festivalide puhul on tavaks saanud, et tegemist on tavaliselt statsionaarsete üritustega, esinejad kui pealtvaatajad veedavad oma päevad kindlal maaalal, seades üksjagu piirangud selle suurusele ja ulatusele, siis tuli  osadel härrastel 1970. aasta suve hakul geniaalne idee taoline iganenud mudel purustada ning korraldada festival, mis hõlmaks mitme päeva jooksul võimalikult suurt maaala ja millest saaks osa palju inimesi - juhul kui muhamed ei tule mäe juurde, siis mägi tuleb ise muhamedi juurde, nagu üks igihaljas ütlus nendib. Mõeldud ja tehtud ning juuli alguses võtsid tolle aja ühed edukamad Põhja-Ameerika rokkmuusikud suuna Kanada poole: piki raudteerööpaid liikuv peatamatu inspiratsioonitulv, Festival Express, ja lakkamatu musitseerimine, trall ja meelemürgid, mille kõrvalt leiti aega peatuda ettejäävates linnades; esialgselt olid marsruuti sisse kirjutatud Toronto, Winnipeg, Calgary ja Montreal, kuid kehvapoolsete turvameetmete tõttu jäi viimane nimetatud linnadest välja. Loomulikult tuli see kõik filmilindile jäädvustada ning sellele aitasid kaasa järgnevad nimed nagu Willem Poolman (algne produtsent, kelle tööd jätkas tema poeg Gavin Poolman), Peter Biziou ja Frank Cvitanovich. Kahjuks jõudis filmitud materjal kinolinale alles kolm aastakümmet peale selle ülesvõtmist, kaudselt tingituna turnee/festivali majanduslikust ebaedust.