Intiimsesse psühholoogilisse sfääri jalutatakse rezhissööri/lavastajaga ühiseid unelmaid jagades nagunii. Kui üldse on, mis pinnal intiimseks muutuda. Aga neil kahel näitlejatehnilisel paralleelil on eri raskuspunktid ja eri artikuleerimisvahendid. Pisut nagu kaks erinevat seksuaalsust - üheöösuhe ja üheöösuhe varjatud mõtetega pikemale suhtele. Kaks sarnast tegevust, aga raskuspunktid  teistes kohtades. Ja ka nauding näitlemisest kui omaenda kunstiaktist täiesti teistsugune. Teatris sa juba algusest peale arvestad sellega, et seda mida sa teed, pead olema võimeline kordama. Kinos vastupidi - mõtled nii, et jäädvustada unikaalne hetk, mida ei saaks kunagi korrata.