Mis mälu mõiste arenemisesse ja ta nimetusesse puutub, siis on nad aja jooksul mitmed muudatused läbi teinud. Chr. Wolff nimetas seda võimet reproduktivseks fantasiaks ja pidas teda ainult passivseks jõuks, mis meie tahtmisest ei olene. Kantil ei ole ta mitte enam puhas passiivne, ja ehk ta teda küll veel reproduktiivseks nimetab, lisab ta veel juurde, et tema abil endiseid ettekujutusi tahtmise juhil võib  uuesti ette tuua. Herbart kõneleb mälust vähe, selle aset täidab tal reproduktsioon ehk ettekujutuste uuendamine. Memoreerimise, pähe­õppimise, seab ta tahtmisest juhitud tähelepaneku alla. Ka Wundt jätab oma uuemates töödes mälu mõiste kõrvale ja kõneleb selle asemel teadvusest ja ettekujutuste vaheldustest assotsiatsionide vahel. Wundt ei armasta üleüldiseid mõis­teid tarvitada, ta ei kõnele mitte võimetest, vaid võimete tegevusest. Teadvust, mis mälu nähtustes tähtsat osa etendab, ei nimeta Wundt ka  mitte iseäralikuks realiteediks, olemasoluks, kuid selle mõiste alalhoidmist peab ta siiski veel tarvilikuks. Teadvuse mõiste on selleks olemas, et hingelisi sündmusi, mis ühel ja selsamal ajal ehk järgemööda ette astuvad, üheks ainsaks koguilmeks ühendada. Teadvuse mõistel ei ole tema meelest muud tähendust, kui see, et ta selle poole juhib, et hingesündmuste vahel ühendus on olemas. Selle asemel, et mälust rääkida, ütleb ta oma uuema­tes töödes, et ettekujutused hinges vahelduvad ja et seda vaheldust pea  juhuslikud välised meelte muljed, pea endised üleelamised ehk mälestusekujud (Erinnerungsbilder) juhivad. Ettekujutused seisavad teatavas ühenduses ja neid ühendusi nimetab ta inglise psühhologide eeskujul assotsiatsioonideks. Viimane nimetus täidab tal nüüd mälu aset. Teisiti toime­tavad siin mehed, kes praktilise otstarbega psühholoogia õperaamatuid kirjutavad, nagu Ebbinghaus, Messmer, Meumann, Elsenhans j. t. Nemad tarvitavad üleüldist rahvalikku nimetust mälu (Gedächtnis) ikkagi veel ja mõistavad selle all  mitme­suguseid osafunktsioone.