Aga on siiski midagi uut, mis meisse siginenud. Küll on see veel alles umbuses ja avaldub umbmäärastes väljendustes. Negatiivselt  iseloomustudes rahulolematusena, positiivselt - veel settimatuna uue hingesubstantsina. Kõigist rüvetustest hoolimata avaldub see ürgjõulises ideaalsuses. Meie suhtumine teistesse kaasinimestesse läheb teisel koosil, meie seisukoha võtmine asjadesse ja väärtustesse on saanud teise mõtte. Nii on kõigepealt just mõtteteaduses see objektiivne idealism oma pinna laiendanud ja seda õigusega. Inimene annab olevikule ja ajaloole oma mõtte. Igal inimpõlvel on oma ajalugu, ta näeb ajaloos seda, mida ta sellest ise oskab  välja lugeda ja kui­võrd sügavalt ta ise mõista suudab ajaloo nähtusi. Kuid tulevikki kangastub meile meie kultuurteadvuse kajastusele. Mitte see ei ole ühe eluvõimsa nooruse tunnusmärk, et ta mannetult käed rüpes sõna salvab: mis küll tulema saab, vaid see, kui ta küsib eneselt: mis tulema ja saama peaks. Ajaloo tulevik on ärarippuv eetosest, ei mitte faatumist - ütleb Spranger. Seepärast peab iga noorus, ka inimpõlve noorus ideaalne olema. Seega oleme välja jõudnud kõlbelise tahte küsimuse juure,  millest tulevik ärarippuvaks tehakse.