3.detsembril Oslos 92 riigi poolt alla kirjutatud kobarpommide keelustamise leping on minu arvates väga õige samm inimlikkuse suunas. Kahjuks aga ei võta sellest humaansuse aktist osa Pakistan, India, USA, Hiina, Iisrael, Venemaa ja paljud teised riigid. Kui oma  pommilaadungit ei vaheta ümber näiteks Eesti või Soome, on see mingil moel arusaadav, sest me ei hakka neid kasutama rünnakuteks (loodetavasti), vaid kaitseks ning see on üks andeksantav tõik. Leping jõustub poole aasta pärast, kui selle on ratifitseerinud vähemalt 30 riiki.    Kobarpomme on kasutatud juba aastakümneid ning hiljutistes konfliktides Bosnias, Iraagis, Afganistanis, Liibanonis ja Gruusias. Kõige enam aga kannatab selle kuriteo all hoopis teine maailmapunkt - Kagu-Aasia ning täpsemalt  Laos, mille põhjaosa on Vietnami sõja ajal Tai lennuväljadelt õhku tõusnud USA lennukite poolt vaippommitusena totaalselt kuuväljaks tehtud (2007 suvel sai piirkonnas käidud). Veelgi hullem on aga see, et inimesed hukkuvad toona lõhkemata pommide tagajärjel veel tänapäevalgi.    Nagu tellitult ilmus 1.detsembril vahetult enne Oslo kohtumist Dagbladetis Jan Tystadi poolt kirjutatud  reportaaź Laosest Phonsavanist. Tystad kirjutab, et Laos on maailmas enim pommitatud riik, kui 1963-1974 heideti Laosesse kaks miljonit tonni pomme, arvates, et just selles piirkonnas tegutsevad Laose kommunistid (Pathet Lao partei, mille liikmed on Vientianes asuva ajaloomuuseumi kohaselt muidugi Laose kangelased, igasugu heroilisi pilte ja jutukesi saab nende kohta vaadata/lugeda). Paljud pommid jäid lõhkemata ning USA ei ole senimaani näidanud üles erilist huvi need kahjutuks teha. Paljud pommid visati alla ka lihtsalt sellepärast, et Taisse ei tohtinud pommilaadungiga pärast Vietnami-tuuri tagasi minna.    Tystad kirjutab, et toonast sõda ei meenuta mitte ainult kuumaastik, kus ei kasva enam puud ega ela loomad, vaid lähedalasuvas Phonsavani linnas on inimesed tühje pomme kasutanud näiteks tara ehitamiseks, lillepeenra tegemiseks või kasutanud alasina nugade väljatagumiseks. Jõhker reaalsus.    Laose pommitamine oli rohkem kui 30 aastat tagasi ning nagu juba öeldud, hukkuvad inimesed  senimaani. Just seepärast pean ma täiesti õigustatuks Afganistani otsust lepingule alla kirjutada. Osad Lääneriigid võivad küll pettunud olla, aga see on õige otsus.    USA nn. täppispommid ei ole tegelikkuses midagi nii täpsed (tõsi, paremat varianti pole veel välja arendatud). Selleks võib võtta ühe kõige kujukama näite käimasolevast Afganistani sõjast. Novembri lõpus 2001 toimus Kunduzi (ka seal sai 2005 käidud ja täiesti suvalise juures kodus ööbitud) lähedal Qala-i-Jangi lahing, kus umbes 400 taliibi olid end peitnud kindluse müüride keskel olevasse ühte hoonesse ning sõdisid Põhja-Alliansi ja Lääne eriüksuste vastu. Lahing kestis nädal aega ning selle jooksul visati mitu tonnist ja pooletonnist pommi taliibide poolt okupeeritud hoonesse. Ja ei mitte midagi. Taliibid olid elus ja panid endiselt visalt vastu, sest mitte ükski pomm ei tabanud sihtmärki. Taolisi pomitamise ebatäpsusi on Afganistanis päris kindlasti ette tulnud kordi ja kordi ja tuleb ka edaspidi, aga uudised jäävad tulemata. Pommitabamuse eksimus on loomulik kadu.    Et katta vaenlase suurem territoorium, siis tulebki kasutada just kobarpomme. Tsiviilisikute hukk USAd nüüd küll suurt ei koti. Ei koti see teisigi tonte nagu India, Hiina, Pakistan, Venemaa ja Iisrael.    Ühel päeval Lääs aga lahkub Afganistanist, kuid maha jäävad kohalikud elanikud. Vaevalt, et Afganistanis väga rahul ollakse sellega, kui nende riik lõhkemata pomme täis loobitakse. Alles sai  riik puhastatud miinidest (muidugi mitte täielikult) ning oleks üsna rumal need miinid lasta uuesti alla loopida.    Kobarpommide tagajärjel on hukkunud Iraagis ja Kosovos rohkem tsiviilisikuid kui ühegi teise relvaliigi tagajärjel. Taani ajaleht Jyllands-Posten  vahendab Rahvusvahelist Invaliidiorganisatsiooni, mille kohaselt on alates 1965.aastast kobarpommide tagajärjel sandistunud või hukkunud umbkaudu 100 000 inimest. Aga ega sellest suurt ei õpita, vaid toodetakse ja loobitakse edasi.    Afganistanis loobitakse neid senimaani, aga vähe tehakse häält. Kabul nüüd tegi häält ja see oli vajalik. Üldse vaikitakse kõiksugu lollused Afganistanis maha, eriti Eestis, kus Afganistani-küsimuses pole mitte mingisugust uurivat meediat, olles ühes paadis riikidega nagu Mongoolia ja Kasahstan. Õnneks on inimestel olemas aga õppimisvõime ning teiste keeltega tutvudes leiab väga palju huvitavat. Kasvõi seda, et  neid kobarpomme loopivad piloodid enne õhkutõusmist narkotsi panevad. Savi ju, kuhugi need pommid peavad jääma. Kasvõi Uruzgani karuperse.