Niisiis, Päris Maalt tagasi oma territooriumil, kus kah vaikselt pinda jalge alt ära tõmmatakse, nii et väike paanika hakkab juba pealuu pihta koputama. Ei midagi ekstreemset, lihtsalt uus elamine on tarvis suve jooksul leida. Maja müüdi  kinnisvarafirmale ja ega need enam lepingut ei pikenda, tahavad maja remondi jaoks tühjaks saada (kuigi mina isiklikult ei usu, et SELLEST majast remontimiseks midagi järele jääks, tõenäolisem, et tõmbavad lihtsalt kipsplaadist karbi püsti). Tuttavatelt on mõni hea vihje laekunud, aga need olid juba ära lubatud, kui mina jaole sain; kuulutustes pakutav on kas mööblit täis topitud või üüratu üüri ja praktiliselt olematu pinnaga - jeerum, mul vaja ju oma raamatud ja loomaaed kuskile ära mahutada.  Hull lugu on see, et  mul on tohutu vastumeelsus sealt Karlova urkast ärakolimise vastu - nüüd, kus talv on üle elatud, paistab aknast jällegi ilus roheline… umbrohi. Ja naabrid, nii parmud kui nad ka pole, on igavesed lahked ja muhedad pässid, kuigi ma vahel koridoris mööda seinaääri hiilin, et ei peaks mõne purjus ja jutuka naabrionkliga vestlust arendama. Alles see oli, kui ma leidsin oma ukse tagant naabrivana kõhuli aelemas, kass kaenlas (kass oli üsna laiakslitsutud olemisega ja vahtis uskumatu "kus-ma-olen"-näoga mulle  otsa). Nooh, mina tõstsin siis kisa ja sikutasin kassi onu kõhu alt välja, onu vedas end kõikudes püsti ja palus kassi käest alandlikult vabandust: "oijah, anna andeks, Mikukene, paps on täna natuke purjus". Irw.