Ma vaatasin pealt ja mõtlesin, kas ma saaks seda kuskil oma lavastuses ära kasutada, kuigi ise oleks ma pidanud seal peol hoopis teenindav personal olema ja musti nõusid ära viima. Aga üks piduline, ilus armas tüdruk, hakkas neid ise kraanikaussi vedama, ma natuke aitasin teda  ja läksin siis trepist alla. Äkki näen, et trepi peal on see kulles, kelle ma vahepeal ära kaotasin, vaatan - täitsa elus. Uurisin hoolega, kus otsas ta suu on, et ta õigetpidi kätte võtta, ja läksin siis kullesega trepist alla. Siis läks trepp hästi järsuks ja eluohtlikuks, kindlasti pidi kahe käega kinni hoidma ja ma muretsesin, et kui ma oma looma õlale panen, äkki kukub ta sealt alla või hüppab alla. Aga loom ajas oma käpakesed - küünekesed mulle kampsuni sisse ja hoidis kinni, ei kukkunud kuhugi. All  oli suur hämar madal keldrisaal, kellelgi oli seal vist veel mingi loom, aga minu loom oli vahepeal kõvasti arenenud, oskas juba liivakastis asjal käia või vähemalt tegi igasse ettejuhtuvasse plekk-kaussi oma pabulaid. Ma imestasin kõva häälega, kui tark tšintšilja mul on, olgugi et hästi väike, nagu hamster. Ühtäkki vaatan, et ta lutsutab oma sõrme. Ma sain kohe aru, et ta on selle kellegi inimese pealt õppinud ja olin veel uhkem, et mu tšintšilja on nii osav õppima.