Väikesena olin ma šintoist.  Muretsesin, et mänguasjad, mida ma harva kapist välja võtsin, võisid  end kehvasti tunda või koguni minu peale pahased olla, nende lepitamiseks tegin mõnel päeval ka kõige hüljatumate, igavamate ja koledamatega mängimistuuri.    Täna tundus mulle, et jalgratas on pisut turris ja solvunud, keeras teine kuidagi pahuralt lenksu autotalli tagaseina poole ja välgutas kodaraid....        Ei tulnud tollest sõidust ilusat promeneerimist koos seelikulehvitamise ja enese eksponeerimisega. Puudusid nii promenaad, seelik kui publik. Olid vaid sääsekuplas sääred ja kullerkuplas teeperv ning arusaam, et need mõlemad on ülerulluvas kevades vaid hetk, mis  ununeb.    Las ta läheb, see hetk.  Ainulaadne.    Veel paar päeva ja kuu saab küpseks.  Aeg hullumeelsusteks on kohe käes.