Marika:  "Finiśis pannakse mulle medal kaela ja  śokolaadimedal surutakse pihku. Naeratan, noogutan, naeratan ja püüan teha esimesi mitte-suusa samme. Keegi abivalmis naine eemaldab mul jala küljest kiibi- no on geenius, taipas ilma sõnadeta, et mina selleks praegu võimeline ei ole. Aga jalad ei värise ja pea ei käi ringi, järelikult midagi jäi siiski endale ka veel.   Mitme tunni pärast kõõlun taas raja ääres oodates Kei finiśit. Hakkab juba hämarduma, aga punastes pükstes suuskurit ei paista ikka. Viimaks kui olen finiśist pool kilomeetrit mööda rada vastu  astunud, märkan teda reipalt lähenemas. Jumal tänatud, ta lõpetab, kõikide hirmude ja hädade kiuste. Olen üsna kindel, et ka tema kinnitab hiljem vaatamata kõigele, et "maraton on rõõm"!