Olgu, seega pole ehk mitte kõige parem mõte  kasutada objektiivselt erinevaid katsetingimusi. Kas on muid võimalusi? Teadvuseteaduse taga seisab terve eksperimentaalpsühholoogia teadmine selle kohta, millised katselised fenomenid võimaldavad muutuvat teadvuse sisu sarnaste välistingimuste korral. Üks selline tore fenomen on näiteks liikumise abil indutseeritud pimedus, millega saab lähemalt tutvuda  siit. Aga ka niisama õhkõrna punktikest ekraanil välgatades võib juhtuda, et seda vahel teadvustatakse, vahel mitte. Kuna väliselt on kõik kogu aeg samasugune, siis paistabki, et sarnased tingimused võimaldavad uurida teadvustamist ilma segavate muutusteta välistingimustes. Objektiivselt on kõik sama, aga teadvus muutub. Seda strateegiat oleme ka ise järginud (Aru & Bachmann, 2009a, 2009b), kuid oma töid üle lugedes, järele mõeldes ja kirjandusega võrreldes selgub, et loogiline probleem selle lähenemisega on järgnev. Kui objektiivselt samades tingimustes esitatud stiimul vahel jõuab teadvusesse, vahel mitte, siis võib teadvustamise või mitteteadvustamise otsustada mingi juhuslik "fluktuatsioon", mis toimub "kuskil". Analoogia oleks selline: kui köögi uks on piisavalt raske, et väike väga räpaste käppadega kutsu seda ise lahti lükata ei saa, siis otsustab mingi ukse lahtiolekut muutev protsess (väikevend, tugev tuul) selle, kas kutsu pääseb kööki sigatsema või ei. Eesmärkobjekt oleks väike kutsu, köögi räpasekstegemine oleks teadvustamine ja see uks ning selle seisund oleks niiöelda juhuslik fluktuatsioon. Seega, võrreldes teadvustamise ja mitteteadvustamise tingimusi konstantse (invariantse) välisstimulatsiooni korral, ei mõõda me mitte ainult teadvuse korrelaate, vaid ka seda protsessi, mis teadvustamist võimaldab. See võib olla näiteks muutus tähelepanuseisundis või hetkeline erinevus sensoorse korteksi erutatavuses. Seda seisukohta kinnitavad tööd, kus leitakse "teadvuse korrelaate" enne objekti esitamist (selliste teadustööde kohta saab rohkem lugeda siit ja  siit).