Durkheim'i definitsion, mis esimesel silmapilgul oma punktipealsuse poolest vangistab, on lähemal vaatlemisel täis vigu. Ühiseluliste nähtuste välise ja isikut sundiva iseloomu peale näidates, teeb tema otsekohe rea kitsendusi, mis, definitsioni tähtsalt laiendades ja teda tõeasjadega rohkem kokku hoides, temalt siiski ainsama eesõiguse võtavad - kindluse. Tõepoolest, Durkheim laiendab harilikku mõistet - sundivust sellega, et ta ka iseteadvuse eest varju jääva sundimise appi võtab.  Tee, mille peale ta sel kombel pöörab, on väga libe.