Täna pärast tööd lugesin toimetuses kolleegi laualt hiivatud raamatu läbi (nagu üks korralik vestlussaadegi, ei  kulutanud see rohkem aega kui poolteist tundi - ühest küljest hea, teisest küljest muidugi ei kutsu teost sellise hinna eest koju ostma). Raamat oli piisavalt huvitav, kergestiloetavalt kokku kirjutatud, Oti kohta sai uut teada küll, samas jäi õhku piisavalt küsimusi, et oleks ainest temast edaspidigi elulugusid kirjutada. Naisteteemaga oligi nii, nagu arvasin - nooruses oleks Ott olnud valmis peret looma, hiljem aga tuli karjäär ja nõudis oma. Ott tegi väga range valiku, kuigi naistuttavaid tal muidugi oli  (üksik olemine ei tähenda tingimata mungaelu). Muidugi oli ta ka egoist - milles pole iseenesest midagi halba. Ja raamatut lugedes teadvustasin taas, kui suur staaripuudus on praegu Eesti telemaastikul. Õieti polegi ühtki staari - ehk Marko Reikop, ehk Mart Sander või Hannes Võrno? Aga nemad pole päris see. Neis puudub sama sära ja suurus. Ott aga tundus loetu põhjal inimesena, kes haaras asju ülevalt nendeni laskudes, mitte pea kuklas upitades. Kunagi pedas (kus mingil meeltesegadusperioodil pool aastat  infoteadust õppisin, aga suurest igavusest teiste erialade loengutesse trügisin) reklaaminduse loengus ütles Linnar Priimägi kuldsed sõnad, mis mu elukogemuse järgi ka toimivad - lähene ihaldatule üleolekutundega, siis saad selle kätte.