Kui oli bussis Marie Claire'i lugemise lõpetanud, pakkusin seda enda kõrval istunud umbes 45-aastasele blondile prouale, kes sõitis minuga samas bussis Tartusse. Ma ei tea, kui eestlaslik see on, aga kui ma olen bussis või rongis ja loen ajakirja, pakun seda alati ka enda kõrval istujale, sest ega ma siis kade pole, võib-olla teistel on ka igav, aga pole ajakirja.  Igatahes proua  võttis ajakirja vastu, asus sellega tutvuma (minu lugu ta ei lugenud, aga pole hullu, sinna oli enivei üks faktiviga sisse lipsanud) ja mingi aja pärast ulatas mulle ajakirja tagasi. Möödus veel 4 minutit, kui ühtäkki tungis minu maailma karbike šokolaadikommidega.  "Näe, võta ja söö," ütles mulle see blond naine, "neid siit Eestist ei saa, ma just laeva pealt ostsin."  "Miks," ei saanud mina aru, "kas sa ise siis ei taha?"  "Ei taha jah, mul on õudne janu," rääkis ta edasi, "nii et võta-võta!"  Võtsin karbi vastu ja hakkasin teist lahti harutama, kui proua juttu jätkas. Rääkis, kuidas käis Soomes vennal külas, kes juba 15 aastat elab seal ja töötab busiijuhina. Kuidas venna tütar just tuli Austraaliast, kus oli terve aasta ringi rännanud.  "Tal on ainult Jaapanis veel käimata," selgitas proua mulle, "aga võiks ikka hakata juba pere peale ka mõtlema - ta on juba 30."  Proua rääkis veel, kuidas tal on 15-aastane tütar, kellega nad ükskord käisid Jõululmaal, mis tüdrukule väga meeldis.  "Ise 15-aastane, aga ikka usub jõuluvana…"  Ja et kui ta vennal on 4 vaba päeva, sõidab too alati Lõuna-Eesti oma korterisse. "Naine on tal ingerisoomlane, koos nad läksid juba 15 aastat tagasi Soome, mul on praktiliselt kogu emapoolne suguvõsa Soomes."  "Aga ise sa ei tahtnud siis minna?"  "Nüüd ma küll mõtlen, et oleks võinud ikka minna…"  Ma ei teagi, mis mure sellel proual oli, see tuli alles hiljem mulle pähe, et äkki tal oli mingi mure - eestlased ju muidu ei hakka bussis võõraste  inimestega. Et äkki tal ei olnud kodus kedagi ootamas või tundis end muidu natuke üksikuna. Ma loodan, et ta jõudis hästi Lõuna-Eestisse.