Margit sõidab homme kaheks nädalaks kuskile Kesk-Eestisse puhkama. Eile õhtul koos arvutis mänge mängides hüppas ta mulle järsku kaela, kallistas mind kõvasti, ja lausus  häääästi kurvalt: "Tead, mul on nii kahju, et ma su nii kauaks üksi pean jätma...ma loodan, et sa ikka hakkama saad ja ma muretsen, et sul võib ju igav ka hataka. Mul on sust siis nii kahju ikka.". See oli nii siiralt ja südamlikult öeldud, et mul võttis endal ka südame alt õõnsaks. Oma teravale suuvärgile vaatamata on ta siiski niinii kuradi armas.