Laps  suudab. Ta teeb tundeid. Tema pisike pea, pärinud suguvõsalt nii mõndagi, meenutab võib-olla üht lapsepõlves mällu sööbinud hetke. Mitte eriti suur, pooleteiseaastane õde märkas esimest korda, et tilluke tita, kes kujutab endast tema väikevenda, on vaatamata kogu külvatud segadusele ikkagi armas. Näiteks. Või et see näoilme oli minu võlujaks, kui ma kohtasin ning imestusega uurima jäin selle lapse isa. Või et see nööpsilm, ta pole veel kellegi moodi, see peab olema nüüd tema enda mood! See nägu, see on ilus!  See suu on nagu sisse lülitatud päike, kui ootamatult naeratab, või nagu torge südamesse, kui kõverdub nutuvõrukeseks, kui haledasti, haledasti nutab beebi. Või veel lihtsamalt - selle lapse käsi on MINU LAPSE KÄSI!