Pealinn, pealinn.  Olen tegelikult juba mitu päeva siin olnud, kuid internetist eemal viibinud (mida soovitan teistelegi).  Akna taga teevad kajakad üksikute huigete saatel viimaseid hilisõhtuseid ringe ning Kalevi staadionilt kostuv muusika on viimaks vaikinud. Istun köögis pokaali veiniga ja mõtlen (sest vein teadagi käib nende kõige mõnusamate mõtiskluste juurde). Omaette segamatult mõtlemine on üks ütlemata tore tegevus.  Käisime täna  mererannas. Ega tegelikult pole sugugi kerge leida Tallinnas või selle läheduses üht head kohta perega olemiseks, eriti sel aastal. Esimene rannariba, kuhu suundusime, asus Suurupis, kus oli aga ootamas väga vihane sääsekari, peletades meid vaid loetud minutitega autosse tagasi. Edasi liikusime Lohusallu ja Laulasmaale. Ma olen tegelikult päris vähe merd nautida saanud, seetõttu oli tänane päev minu jaoks kuidagi eriliselt armas. Mitte et ma poleks mere ääres varem käinud, lihtsalt tavaliselt on minu kogemused  piirdunud Pirita rannaga, kus inimeste parasiitlus ja üksteise otsas elamine eriti selgelt välja joonistub.  Sellised me kord oleme - vabadus, vendlus, võrdsus. Küll kõlab hästi! Aga tavaliselt viib see ilus eesmärk koledate tagajärgedeni. Oleme loetamatul hulgal imekauneid paiku hävitanud, sest kui üks läheb ees, tulevad teised järgi (sest kui temal on, tahan ju mina ka). Ja peagi on sündinud järjekordne ülerahvastatud metsatukk, järveäärne või mererand. Päeva lõpus on kõik õnnetud. Aga mis teha,  keegi ei taha ju ilma jääda. Iga ime tuleb oma silmaga ära näha või vähemalt selle poole püüelda.  Ah, mis ma siin virisen, ise olen täpselt samamoodi osa meie sipelgalikust masinavärgist ja sibamisest-siblimisest, kuid vähemalt enda eest julgen ma vastutada, teades kuidas ma looduses käitun. Eesti on tegelikult nii ilus, oskaks me vaid teda hinnata ja hoida.    Kojuminek on veel kolme öö kaugusel.