Paratamatult on paljud vanad eakaaslased ja tuttavad jäänud tähelepanuta ja see vaevab. Järjest enam saab selgeks, et minust poleks saanud halastajaõde või sotsiaaltöötajat. Liiga palju endast välja andes hakkan ise närbuma, hääbuma. Andku inimesed mulle andeks. Samuti on kohti, kus ma enam ei taha käia, et mitte kokku puutuda inimestega, kes mu vaimu ja jõudu kahandavad. Äkki on põhjus siinsamas kodus, kus peagi saab 14 aastat täis voodihaige ema  hooldamist. Päevast päeva üks ja seesama, ettemääratud elukorraldus, piiratud liikumisvõimalused. Seepärast on suhtlemine loodusega nagu päikesesillerdus pärast vihmasadu. Noored sõbrad aga kui linnud, lilled ja liblikad, kellest üksnes elujõudu ja rõõmu kiirgab. Aitäh teile, kes te neid ridu lugedes end ära tunnete!