Karmilt madalad on täna puud  ei jookse keegi tänavail  vaid kurbus  vaid viirastus  veel viimne hingetõmme  veel kusagil vaikne karje  veel viimane märk teel  ei rohkem midagi me ei  kuule  vaid viimast prõksuvat puuhalgu  sest kurbus maad on võitnud  igaveseks maailm on muutunud  miski pole endine  miski pole see  mis ta oli enne  teatud asju  kuid ometi me võidame  tuli prõksub taas  õppinud kas oleme  on ainult meile südames see teada  kell hiline  kuid ometi me teame  et mälestus ei kustu eal  kuid teod ja tagajärjed  veel kummitavad tänagi  sest iial ei lõppe pahateo tagajärg  vaid pigem  piinavamaks muutub  võimalik et andeks oleme andnud  kuid see ei muuda asjaolu  suur vägev jumal, kes olemas pidi olema  ei hoidnud häid inimesi  vaid tahtis halvimat vaid neile  kes seda väärinud ei olnud  andes võimaluse teise  nendele kes ei väärind  kuid ometi ei õpi nad  ning kadunud on kaugele  me liig kallid inimesed  nutt ja hala  tule halgude prõksudes  mustad madalad puud  veel pisarates uppuvad emad  ning vaikuses kõndivad  isad  miski pole endine  vaid hoopis teistsugune  kuid miski ei muuda seda  mis tehtud on  süü kõigil lasub  sel jaaniõhtul  süüdi tuleprõksumise saatel  on kogu tuul  kogu maa mis hingab  vastutust peab kandma  kuid päeva lõpuks  tuli lakkab  elu edasi läheb  sest jaaniõhtu pole igavene  vaid hoopis igapäevane  appi karjud sa  kuid keegi ei kuule  sest vaikus lämmatab sind  jää jumalaga jaaniõhtu  mil kadus  miljon elu  sel ühel saatuslikul hetkel  mida keegi ette ei näinud  jää jumalaga…