sirvisin koolis igavusest klassiõe pehmekaanelist raamatut, kuna ta ise oli täies rahus kiviseina najale suikunud. raamatu autor oli keegi tiina ning pealkiri sürr-naiivselt arusaamatu (kuid_põnevust_tekitav_!) "sibulad ja siilid". kärtskollane kujundus, segu modernsest vektorist ja alati sitast eesti tootedisainist, halb font.    mein gott,  kas tõesti õnnestus mul juba kolmandas lauses kasutada kõrvuti sõnu "sitt" ja "eesti"? that's right. kuid see on üsna palju ka see, milline see raamat oli - sitt lugu sitast eliidist. "Raamatu peategelasteks on inimesed meie ümbert ja keskelt, sina ja mina. Erakordse tähelepanu ja sotsiaalse närviga kirjeldab Tiina L buumiaegset Eestit, kiskudes eest edukuse maskid. Raamat seab küsimuse alla sõpruse tegelikkuse ja sisu. Elu tegelikkuse ja sisu."    sisekaanelt saame lisaks teada, et tiina on  34-aastane "hobikirjanik", kes uih! oih! võitis kogemata oma eelmise "hobiraamatuga" eesti romaanivõistluse. kroonika lisab "hobikirjaniku" juurde ka "menukirjaniku" ning annab teada, et tegemist on haldusjuhtimist õppinud chickaga, kes ronis hoopis ajakirjanikuredelile ning maandus lõpuks õdusasse Keila kodusse. jep, pügatud muruga aed ja isedisainitud soojades toonides köök on täiesti olemas.    kõlab tuttavalt? ehk isegi liiiiiiga tuttavalt? võtsid end juba ammu raamatupoe meilinglistist maha  ning raamatukogude top kümnest möödudes lisad sammu? tundub, et varsti ei olegi enam vahet, kas seisad rahva raamatus või prisma raamatuleti juures?    türa, ma tean! ka minu hinges on tekkinud see šovinistlik arusaam, et kirjutada ei tohiks mitte keegi peale päris kirjanike. et minge elage enda haldusjuhtimisest pärit traumat mujal välja, kolmekümnesed. minge elage oma sitta teismeliseiga mujal välja, noored. tüdruk, jäta oma luuletused emakeele õpetajale; poiss, mine oma jutuga videomängu chatti tagasi. igavikku ei koti teie elulood.    jah, päris kirjanikud. kõlab veits natsilt? et kes need päris kirjanikud siis on?    ärge saage valesti aru, ma ei võitle sellel poolel, et kultuur oleks elitaarne nähtus. mulle on ülimalt sümpaatne kommunistlik kultuurikäsitlus, mis maalib meie silme ette pildi mustamäe töölisest, kes pärast tööd läheb kamraadidega teatrisse ning saab kustumatu esteetilise elamuse. mulle meeldib ka josef fraisi kaevuriromaan - oleks väga  lahe, kui kirjanduskriitikute riiulitel leiduks ka raudteetööliste teoseid. aga mida ma ei talu, on olevik, kus isegi "edukuselt maski kiskumine" on väikekodanliku maiguga - tühjad sõnad, siirus läks ammu minema.    ma lihtsalt ei taha maailma, kus iga inimene oleks käinud kunstikoolis, mänginud klaverit ning jooksnud kooli spordivõistlusel kuldmedalile. see on natuke nagu maailma võtaksid üle "tublid tüdrukud". tubli ja usin tüdruk, isa teeb nalja, et tunnistus on jälle igav - ikka viied. laulab  aktustel, kodus on elutoaseinal sünnipäevaks saadud lõuendile maalitud lilled. aga oi-oi! geograafia kolmas veerand tuli neli!  ei mingit pühendumust, ei mingit kirge, magusat arm-vihkamissuhet enda lemmikteemaga. ainult igav igapäevaseks saanud, kohustlikuks muutunud "mitmekülgsus". hobiks saanud kultuur.    tea, et kui oled otsustanud ette võtta kirjaniku raske teekonna, siis olgu sõna midagi ülimat ja püha - see olgu sinu muusa! sinu pintsel, sinu fotoaparaat, sinu peamine  väljendusviis. ära lase sel autult argirägastikku manduda, vaid täida selle säraga kogu enda mõttemuster. palveta selle poole!  sõna on nii kaunis, et hakkab hirmus. igaüks neist on ainulaadne inimmõistuse suursaavutus, väljavahetamatu enda kõlas ja tähenduslikus täpsuses. sõna on teadvus, sõna on inimene. sama õudne ja püha, sama üldistav ja keerukas.    ning kirjanik - tema on maag, insener, kes paneb lugeja ees kokku terve maailma. kirjanik ei ole lihtsalt sõbrale jutustaja. siin ei piisa 5+ist  koolitunnistusel või kohaliku omaloominguvõistluse kinni panemisest, siin on vaja geniaalsust, inimhinge meisterlikku tundmist ja ülimat tähelepanu. see on mõneti nagu kõigi teiste kultuurivormide ümber tõlkimine kõige teadvustatumasse arusaamisesse. sa pead tajuma sõnade rütmi ning pilte ja atmosfääre, mida nad loovad. kõiki neid detaile, mis loovad olemasolemise tunde, teevad inimese.    sest päriselt ei meenuta keegi "rasvunud hüljest", kuuvalgus ei lange kunagi "sametiselt kivile" ja sügislehed ei  keerle malbelt. jäta tesaurus kõrvale ja inimesed inimesteks, ära tee neist karaktseid "romaanikangelasi". "romaanikangelased" ei ole need, kes sinu keskel ja ümber elavad - see on sinu omaenese ebaõnnestunud vaimukus ja sitt püüdlus järgida kirjandustunnist meelde jäänud juhiseid.    aga kuidas kurat see siis ikkagi juhtunud on, et aias toimetamise vahepealt maci läpakasse toksitud käsikirjad apollo top 10sse jõuavad? kuidas see siis ikkagi juhtus, et ajaviitekirjandusest kõrgemaid sihte ei olegi?  kuidas see juhtus, et raamatupoed ja -kogud mõtlevad vaid neile köidetele, mis lebavad büroode kohviruumides, Tiskre magamistubades ja Hispaaniasse suunduvates reisikottides?    kas äkki mingi LOOMEMAJANDUS asja ära ei nussinud?