Huh, mitte ainult mina, vaid ka elukaaslane oli pöördes.  Lihtsalt võrratu teostus. Muusika, Sõnad. Naised.    Väga harva, kui olen tundnud, et tahaksin oma elus midagi muuta. Seda filmi vaadates haaras mind kohati lihtsalt piiritu kurbus, et ei saa olla enam viisteist aastat noorem. Teha asju elus natuke muud moodi. Elada teisiti. Mõelda teisti.  Mind lummas selles filmis vabadus. Loomulikkus.  Loomingulisus. Põlemine. Lennukus. Kirg. Mängulust. Hingelisus. Piiritus.    Tilgatumaks. 100%.    Kohe alguskaadritest kargas pähe, et kui peaksin filmi mõne konkreetse inimesega võrdlema, siis pole kahtlustki - see on kevad, mis tuleb ikkagi.    Poistele tegin koju jõudes esimese asjana ülesandeks film vastu vaidlemata ära vaadata. Minu poolt piletid. Koguni neljale.  Mingu, vaadaku, mõelgu ja võtku, mida oskavad. Võtta on sealt omajagu.    Ja et liiga ilus ei  tunduks, siis üks asi ikka häiris ka. No ei saa mina elu lõpuni aru, mis sunnib kedagi istuma kõrvale, kui oleks ruumi jätta tool või paar vahele.  "...ära sega... jäta mulle ruumi hingamiseks....", ütleks selle peale kohe nagu filmis.