Luuletarilt:  Vahel peab minema ära  tormiste merede taha.  Vahel peab minema ära,  jätma kõik sadamad maha,    jätma kõik kaldad ja kivid,  majakad, luited ja laevad,  lindude rahutud rivid,  kodused tähed ja taevad.    Vahel peab minema ära  kaugele, jumal teab kuhu.  Vahel peab minema ära  sinna, kus tuuled ei puhu,    sinna, kus laisku ei lööda,  halbu ei peksta,  ei pooda,  sinna, kus südamest mööda  ainsatki laulu ei looda.    Vahel peab minema ära,  käed küünarpeadeni taskus.  Vahel peab minema ära,  rinna sees kergus ja raskus,    öös üle paepealse mulla  aeglaselt, tundmata ruttu,  et ükskord tagasi tulla  möödunud muinasjuttu.