See on omamoodi huvitav maailm, see kingseppmeistrite ja nende õpipoiste, autojuhtide, väikeste reporterite, noorte sportlaste, kunstidiletantide, kojanaiste ja kelnerite keskkond, kus hargneb Iludus­kuninganna tegevustik. Adson on seda kahtlemata elus näinud, tundma  õppinud ja armastama hakanud. Ta ammutab sealt otsekui kullakaevandusest toredaid täisverelisi kujusid ja laseb neil näiden­dis nii lihtsameelselt ning innukalt askeldada, et seda algusest lõ­puni meelsasti jälgid. See (komöödia nende igapäevasest hallist elust ja juhuslikest haaranguist ihaldusväärsema olelu järele on iga­tahes liigutav. Autori sarkasm nende au ja hea nime kaitseks pais­tab koguni üleliigne olevat: nad on nii tervete vaistudega, elurõõm­sad ning optimistlikud, et andestav ning lepitav huumor  siin koha­sem oleks.