Esimene avalik ülesastumine oli Urmasel klassiõhtul, kus ta ühe laulu väikesest trummilööjast esitama pidi. Esinemine lõppes nutmisega, kuna ta arvas, et on salmid segamini ajanud ja laulmise katkestas. Sellest ebaõnnestumisest  sõltuvalt oli Urmasel veel kümneid aastaid hüsteeriline hirm, et ta laval sõnad ära unustab. Ta pani alati teksti põrandale või kõlarite tagaküljele.