Kuna õppimise eelmisest korrast veel, et R2 on meie joaks natukene liig, siis läksime R3le plaaniga kõik punktid võtta. Maastik oli kergemini loetav ehk mõnus. Võtsime punkt punkti järel ilma suuremate vigadeta huvitavamaid (loe keerulisemaid) marsruute valides, et ikka treenida, mitte läbida. Kõik läks hästi kuni kohani, kus meilt tuldi küsima,  et kus me omaarust oleme kaardil. Selle saatusliku küsimuse üle juurdlesime järgmised pool tundi, sest kaart ja maastik nagu läheks kokku, aga samas ei lähe ka. Kuulsime erinevaid ideid, aga ei tea. Olime natukene nõutud ning otsustasime jätta need kaks punkti ja võtta hoopis muud ning asusime teele ikka veel teadmata kus me tegelikult oleme. Oli nõlv ja madalam koht, aga punkti ei olnud. Mis seal ikka võtsime sihi teele. Mingil hetkel tekkis peas mõte, et tegelikult võiks tagasi minna kohta, kus me veel  teadsime kus me kaardil oleme, aga ei Metsakunnid jätkasid ikka uhkelt edasi tee poole rühkimist. Järsku leidsime ennast kohast, kus oli punkt, mida me enne olime teel võtma, kuid nüüd liikusime 180 kraadi teises suunas. Metsas ikka müstikat juhtub. Tuli välja, et olime liikunud metsas 90 kraadi kõrvale ja roninud vale muhu otsa   . Me vajame uut ja  korralikku ja kiiret kompassi, mis ka töötaks (alati on hea kõik tehnika kaela ajada   )! Aeg oli taas otsa korrasl ning nii otsustasime paar punkti võtmata jätta ja finiši poole liikuda. Meie kella järgi lõpetasime 15 sekundit enne finiši kinnipanemist.