Pisarad tungisid uuesti mulle silmisse ning ma ei saanud vastata. Mu kurgus pitsitas ning tundisn kuidas ma ei suuda suuremat nutuhoogu enam enda sees hoida. Tundsin kuidas mu õlad hakkasid nutuhoos vappuma ning ma ei jõudnud enam püsti  seista. Istusin sinna samasse põrandale, võtsin kätega ümber põlvede kinni ning peitsin näo sinna vahele. Ma lihtsalt nutsin. Pisarad voolasid iseenesest. Silme eest käisid läbi pildid eelmsiest öhtust. Jooming meie kodus oli lõppenud suure tüliga. Keegi peksis kedagi, naised karjusid ja mehed vandusid. Kuulsin purunevate nõude klirinat ning seda kuidas rusikahoobid kedagi tabasid. Järgmiseks lagunes mingi osa mööblist. Siis liikus kogu see kaklus elutoast esikusse. Kohutav kisa ja hala ning vihaste meeste  sajatused. Kapp, kus ma ennast peitsin värises kui keegi sinna vastu lükati. Kartsin, et kapp laguneb laiali. Mul oli selline tunne justkui oleksin ise peksa saanud. Iga hoop oli tänu kapi värisemisele tunda. Täielik ime, et kapiuksed kinni püsisid. Tõenäolsielt sellepärast, et keegi lihtsalt seisis ukse ees.