Hea anonüümne kommentaator,    Lahmides teed Sa asjatult haiget nii mulle kui Murueidele.    Sa tunned muret minu teise kiisu pärast. Meiegi muretseme. Must BB oli aastaid oma tänava, mida siin tihti "külaks" nimetan esikraakleja. Pulmast saabus ta tihti kratsituna - isase kassi saatus. Ka tollel kurval aprillipäeval, mil ta tavapäraselt õue läks, oli kassil jooksuaeg.    Meie koduloomad olid  justkui vahetusse läinud - eelmine koer (kui minu blogi püsilugeja oled, siis tead, et 16-aastane põlvekõrgune rebasekarva Jessie lahkus pool aastat enne bernaplika saabumist) oli kassilik kättemaksja ning samal ajal peetud kõnealune must kass kui truu koer.  BB ei kadunud isaste kasside kombel nädalateks - tavaliselt tuli ka iga paari päeva tagant koju.    Eakad isased kassid on suguliselt aktiivsed, kuid jäävad võitluses tihti alla noorematele ja tugevamatele isastele. Samuti on rebaste  kontsentratsioon linnas viimase aasta jooksul oluliselt kasvanud. Need on faktid.    Sa soovitad mul mitte käia varjupaigas, kui ma ei suuda... Jääb mulje justkui oleks bernhardiini võtmine olnud emotsionaalne otsus. Sugugi mitte. Suur koer oli meie koju oodatud mitmetel põhjustel.  1. Koduvalvur  2. Sõber mulle  3. Sõber lapsele, kellega peale kooli koos kodus olla (üks võimalus olnuks panna Notsu kooli käesoleval aastal)    Seega oli tegemist kaalutletud otsusega.  Nimetatud kass, kes praegu "kodutult" ringi jookseb, omas koerakogemust terve oma elu. Ja teine - kui perre sünnib laps, kes kassile ei sobi, kas sa annaks lapse ära põhimõttel, et uustulnuk peab lahkuma? Ei. Teist kassi üritasime "kodustada" kaua. Reaalset koerahirmu ei tundnud ta kunagi.    Lahmid asjatult, anonüümik.  Peale Betti võtmist külastan koerte varjupaika regulaarselt. Sealsetele asukatele toidu viimine on minu, Betti ja Väikese Notsu tänu võimaluse eest koos olla.