Alates 19. sajandist on vene kultuur alatitäitnud funktsiooni, mis kultuuri kui niisugust täiendab - vaimset vastupanu võimule, mis peaaegu terve Venemaa ajaloo jooksul on olnud sõjakalt amoraalne. "Venemaal on poeet rohkem kui poeet", ja see ei käi ainult literaatorite kohta, ehkki nende suhtes võib-olla kõige rohkem.  See käib kogu intelligentsi kohta. Intelligents on spetsiifiliselt vene mõiste, mille all mõeldakse mitte ainult professionaale, vaid kindlasti ka eetiliste väärtuste ja vaimse vastupanu laengu kandjaid kõige suhtes, mis neid väärtusi eitab. Sellest tuleneb intelligentsi hulka kuulujate erakordne prestiižikus Venemaal - kõrgem kui läänemaailmas, kus vajadus sellise vastupanu järele on olnud palju väiksem suuremate kodanikuvabaduste ja isiksuse vähesema sotsiaalse rõhumise tõttu. Selline vene  kultuuri prestiižikus langeb ootamatult ja huvi pakkuvalt kokku intelligentsete elukutsete (arst, õpetaja) erakordse prestiižikusega juudi kogukonnas. "Piiblirahva" juures austati õpetatud pühamehi ja kooliõpetajaid, sõltumata nende materiaalsest staatusest, mitte ainult kui professionaale, vaid ka kui tarkuse ja eetiliste väärtuste kandjaid. Pole üllatav, et juudid, isegi enne nende õiguste võrdsustamist teiste kodanikega, mis sai alguse möödunud sajandi viimasest kolmandikust, püüdlesid vene kultuuri poole, mis  oli sotsiaalselt rollilt neile lähedasem. Ja teisest küljest ei ole sugugi juhuslik, et spetsiifiline juudi "prohveti" teema oli nii lähedane vene poeesiale.