Lutsu kirjutamisekergus on otse üllatav: talle ei tee mingit vaeva ainete ja tüüpide leidmine, "sõlmede" sidumine ja tegevuse arendamine. Ta oskab elu tähele panna ja oma tähelepanekuist ladusalt jutustada - jagades pisteid väikekodaniku "inimlikele"  narrusile või muiates nende üle arusaavalt, jutustab aga teinekord ka jutustuse enese pärast, ajaviiteks. Sellane jutustamisviis on just paras harilikule kodanikule: see ei ärrita teda, vaid valmistab talle mõneks silmapilguks mõnusat ja kodust tunnet, laseb teda unustada oma muresid ja edendab ta seedimist - naeruerkude kõditamisega parajal mõõdul. See on aga ka "kerge kunst", ja tuleb ainult kahetseda, et seda tehakse tahtlikult nii suurel mõõdul. Lõppude­lõpuks hakkab see tüütama ning väsitama, kui nii  ohtrasti pakutakse äripäevaseid, kunstiliselt läbitöötamata "pildikesi Paunverest" ("Äripäev") või terve raamat kirjutatakse korteri-, raudteesõidu-, suvitamise- ja muu­dest pisimuredest ilma ühendava "sideme ja pidemeta" ("Tulilill"). Lei­takse huvitav koomiline situatsioon - rongi ootamine, mis venib nii pikale, et koha peal võib üles kerkida terve uus linn, - kuid jäetakse see kasutamata ja kõneldakse niisama ühest kui teisest. Hüljatakse kunsti nõudeid, puhutakse harilikku "külajuttu", mis küll kohane  ajaviiteks, aga meele ei jää kauemaks.