Too nooruk, hüüdnimega Coconut-Joe, istus koos kümnekonna pikajuukselise kaaslasega, kellest kolm olid tüdrukud, endise restorani tsementpõrandale vana tuleaseme ümber laotud kivitahvlitel. Niipea kui kuuldi, et ma olen Nõukogude  Liidust ning tahaksin võimaluse piirides tutvuda hipide elu ja tegevusega, muutusin kohe nende uudishimu ja tähelepanu objektiks. Kõigepealt tuli mul vastata tervele küsimuste müriaadile: "Kas teil lubatakse riides käia nii, nagu igaüks tahab? Kas Venemaal sõidetakse hobustega? Kas on õige, et teil loobitakse kividega puruks kirikute aknaid. Kas teil on hipisid? Kas teil on elektrikitarre?" jne. jne. Kõige rohkem jäi mulle aga meelde küsimus: "Kas on õige, et Venemaal on automaatide sees inimesed?". Kui ma  palusin neiut, kes selle esitas, küsimust täpsustada, seletas ta: "Ma lugesin, et teil on Moskvas ühel imeliku nimega tänaval võileivaautomaadid. Kui lased raha sisse, pead nii kaua ootama, kui naine, kes seisab automaadi sees, leivale võid ja kaaviari määrib." Vastasin, et selles ei ole midagi imelikku: "Kui ma Nõukogude lennukil siia lendasin, pidi iga reisija ronima kordamööda mootorisse puhuma, sest meie reaktiivmootorite düüsides tekib surve tavalisest puhumisest." Nalja oskavad hipid hinnata niisama  hästi nagu iga teine ameeriklanegi…