Liivimaa kuberneri täidesaatev organ.    Teisi nimetusi: Riia Asehalduskonna Valitsus, Rigische Statthalterschaftsregierung, Правление Рижского наместничества (1783-1796).    1775. a kubermanguseadusega moodustati Vene impeeriumis kubermangud eesotsas kuberneride ehk asehalduritega. Samal aastal määrati Riia kindralkuberner Browne Riia ja Tallinna ühiseks asehalduriks. Kubermanguseadus kehtestati Eesti- ja Liivimaal alates 1783. a asehalduskorra nime all. Lahutati rangelt administratiiv-, finants- ja kohtuorganid. Nii Eesti- kui Liivimaa kubermangu eesotsas seisid kuberner e asehaldur ja viitsekuberner, kes oli ühtlasi kroonupalati esimees. Asehalduskonna valitsusse  kuulusid algul kindralkuberner ja kuberner koos kahe nõunikuga. Järelevalvet teostasid kubermangu prokurör, kubermangu kroonuasjade volinik ja kubermangu kriminaalasjade volinik. Kubermanguvalitsus tõlgendas ja kuulutas välja valitsuse antud seadusi ja määrusi. Kõrgema administratiiv-politseilise organina pidi ta tegelema arestantide edasitoimetamise, vanglaasjanduse, nekrutivõtmise, sõjaväe majutamise, desertööride ja põgenenud talupoegade tagasitoomisega. Kubermaguvalitsuse kompetentsi kuulus järelevalve  aadli ja linnade seisuslike administratiiv- ja kohtuasutuste üle, kirjavahetus teiste kubermangude kubermanguvalitsustega ja talle alluvate asutuste asjade lahendamine.  Kindralkuberneri, kuberneri ja viitsekuberneri määras keisrinna, nõunikud ja assessorid Senat. 1783. a kuulusid Riia asehalduskonda Riia, C'sise, Valmiera, Valga, Pärnu, Tartu, Saaremaa kreisid. 1783. a Kuramaa hertsogiriigiga sõlmitud kaubandus- ja piirilepingu põhjal ühendati Slokase piirkond Riia kreisiga. 1786. a likvideeriti  Liivimaa Maanõunike Kolleegium. 1787. a viidi kõigis Riia asehalduskonna linnades sisse Vene linnaseadus. 1796. a kaotas Paul I asehalduskorra, kuid endistel alustel tegutses edasi kubermanguvalitsus, kroonupalat, üldhoolekande kolleegium ja kubermanguprokurör.  Kubermanguvalitsus allus Senatile, 1801-1876 vahetult Balti kindralkubernerile ja kuulus pärast ministeeriumide moodustamist siseministeeriumi süsteemi.  Kantselei jagunes aastail 1783-1852 kahte ekspeditsiooni: vene ja saksa, mis pidasid  kirjavahetust vastavalt vene või saksa keeles. 1852. a-st jagunes kubermanguvalitsus üldasjade komisjoniks (общее присутсвие) ja kantseleiks, millel oli neli osakonda. Üldasjade komisjoni juhiks oli kuberner, sinna kuulusid asekuberner, nõunikud, meditsiiniinspektor, kubermangu insener (nõuandva häälega), abiline ja arhitekt, maamõõtja, vanglate inspektor ja assessor. Arutas üldasju (sh abinõusid epideemiatega võitlemiseks).  Osakondade eesotsas seisid viitsekubernerid, koosseisu kuulusid nõunikud jt. Iga  osakond jagunes omakorda laudadeks. I osakonnal oli 1.-4., II osakonnal 5.-7., III osakonnal 8.-10. laud. Igal laual olid oma funktsioonid, mida määratleti kubermanguvalitsuse poolt perioodiliselt välja antud juhendiga "ülesannete jaotamisest laudade vahel", laudade ülesanded muutusid ja neid võis viia ühe osakonna alt teise alla. Osakondi tuli 19. saj II poolel juurde, moodustati iseseisvad talurahvaasjade, linnaasjade ja väeteenistuskomisjonid (присутсвие) ja vanglate osakond. Kubermanguvalitsuse juurde  kuulus trükikoda, arhiiv, registratuur ja arve- ning täidesaatev ametnik, aga ka vanglate, tervishoiu jm valitsused.  funktsioonid järgmiselt: Senati ja valitsuse seaduste, määruste ja korralduste väljakuulutamine, ametiisikute kohtu alla andmine, kõrgema politseivõimu teostamine, vaidlusküsimuste lahendamine linnade ja maakondade ametiasutuste ja isikute vahel, administratiivsed ja majandusküsimused.  Viitsekuberner, kes seni oli olnud Kroonupalati esimees, sai kubermanguvalitsuse eesistujaks,  kroonupalat sai eraldi esimehe. Kubermanguvalitsusel oli õigus esitada Senatile seaduste parandamise ettepanekuid, kui seadus oli vastuolus teiste seaduste ja tsaari huvidega. Kui Senat seaduse ikka kinnitas, tuli seda vastuvaidlematult täita.  Pärast kuberneri ametikoha kaotamist jätkas kubermanguvalitsus tööd kuni Saksa okupatsioonini 1918. a algul. Eesti kubermangu moodustamise järel eraldati Lõuna-Eesti maakonnad ja arhiiv kuulus vastavalt jagamisele.