Asja teeb keerukamaks see asjaolu, et hominiidid olid algusest peale ühiskondlikud loomad. Jahipidamise ja töö tekkimise järel pidid kollektiivne integratsioon ja kommunikatsioon veelgi tugevnema. Seetõttu hakkas looduslik valik toimima inimlastele järjest rohkem sotsiaalse keskkonna kaudu. Individuaalse valiku kõrval hakkas üha suuremat osa etendama rühmavalik, mis, toimides tagasiside printsiibil, arendas veelgi seotumat rühmaelu ja edukamat infovahetust, ja koos sellega, kahtlemata, edendas aju arengut (J. Herrmann, 1980). On väidetud, et kõige intensiivsem aju areng algas inimkeele (st. artikuleeritud kõne) arenguga (G. L. Stebbins, 1968). Kogu selles protsessis etendasid tõenäoliselt tähtsat osa konkurents ja sageli otsene võitlus lähedaste hominiidiliikide või ühe ja sama liigi rühmade (deemide, karjade, sugukondade, hõimude jms.) vahel. Sellise võitluse edukuse otsustas suurel määral kollektiivi intellektuaalne potentsiaal ja käitumise organiseeritus. Sellistes tingimustes oli valiku surve eriti karm ja toimis konkureerivates populatsioonides ühes ja samas (intellekti tõusu) suunas.  E. Zuckerkandli (1976) arvamuse kohaselt avaldas intellekt isekiirendavat (nö. autokatalüütilist) mõju intellekti edasisele evolutsioonile konkureerivates hominiidipopulatsioonides.