Vahel arvame, et inimene on looduse kroon, kes suudab kõike ja  saavutab seda, mida vaid hing ihaldab. Nii suhtudes võib inimene püüda saavutada üha rohkemat. Meie inimsuhted, karjäär, kodu ja asjad, mida omame, võivad elus saada üliolulise koha. Vahel aga kõigest sellest ei piisa, et olla õnnelik ja edasi minna.  Elus on hetki, mil tunneme, et ei saa ise hakkama. Tavaliselt on need momendid seotud enda piiride kogemisega. Haigused, surm, lähedase inimese kaotus ja kogu senise kindlustunde kaotamine kuuluvad paraku selle maailma juurde. Ükskõik kui hästi inimesel ka ei  läheks, igaühel on aegu, mil ta tunneb, et ei saa enam ise hakkama. Elus on kord nii, et meid ei suuda päästa ei inimsuhted, karjäär, kodu ega ammugi mitte asjad, mida oleme omandanud.  Nendel hetkedel on hea, kui inimesel on keegi Kõrgem, kelle poole pöörduda, kes aitab just siis, kui kõik muu alt veab. Jeesus on see imeline aitaja. Kogu oma elu aitas Issand haigeid ja abivajajaid. Tema poole tohime pöörduda nüüdki. Palves võime Jumala ette kanda ka kõige raskemad olukorrad. Ta võib anda ime läbi  tervist just siis, kui arstid ei suuda enam aidata. Ja kui tervist ei ole võimalik saada, siis võime tunneli lõpus näha siiski valgust ning minna taevase kodu poole. Meie abi tuleb Jumala käest ja see annab turvatunde selle elu ebakindluses.