Nentisime kolme suhtumisviisi füüsilisele vägivallale, sõjale, inimese  surmamisele, atavistlikele kirgedele - fašismi, kommunismi ja liberaalse demokraatia oma. Nende seisukohad käsiteldavas küsimuses liituvad orgaaniliselt nende ideoloogiate ja praksiste üldsüsteemi (fašismi, kommunismi ja liberaalse demokraatia erinevuste lähem analüüs on antud selle ajakirja kolmandas numbris). Kui sõda ja tapmist näiteks sümboliseerida halvasti lõhnava laibaga, siis võiks nende kolme voolu suhtumist sellesse järgmiselt kirjeldada. Fašism katsub tembeldada seda pühaks ja sugereerida  rahvale, et ta lõhnab mitte halvasti, vaid üpris, hästi, ja et raibe püsib maailmas igavesti. Kommunism toonitab, et sõjad on kaotatavad, selleks tuleb aga kõrvaldada tema põhjused ja tekitajad, s. t. esialgu valada verd ja tarvitada vägivalda rohkem tavalisest, s. t. raibe ja lõhn on kõrvaldatav, selleks tuleb teda aga liigutada ja seega panna rohkem lõhnama. Demokraatide seisukoht on kõhklevam, osa neist soovitab oodata, kuni raibe ise laguneb, osa soovitab häirivat raibet unustada v õ i varustuda  gaasimaskidega - nad ei pea sõda pühaks, vaid taunitavaks, ent konkreetne ja viljakas kava sõja kõrvaldamiseks on leiutamata. Kui fašism teoreetiliselt tarvitab nuga hingehügieeniks, oma hinge päästmiseks, poolreligioosseks rituaalmõrvaks ja kommunism väidetavasti arstlikuks operatsiooniks, mingisuguse keisrilõike tegemiseks, et päästa uut ühiskonda, siis kardab demokraat üldse vägivalda, nuga ja verd. Selle tulemusena kehastavad humaansuse tippsaavutisi tänapäeva maailmas vaid loomakaitseseltsid, abordikeeld, võitlus  vivisektsiooni vastu ja langenud naiste kodud.