Ühtaegu tuleks osutada õigusloomes kasutatava sotsiaalse informatsiooni kahesugusele iseloomule. Ühest küljest on tegemist laiaulatuslike uuringutega, mis peegeldavad kodanike sotsiaalseid väärtusorientatsioone, hinnanguid ja hoiakuid. Teiselt poolt on tegemist küllaltki kitsamastaabiliste sotsiaalsete uuringutega seaduste efektiivsuse jms mõõtmisel. Heaks näiteks on siin surmanuhtluse probleem demokraatlikus  õigussüsteemis. Kodanike enamus on pidanud surmanuhtluse kui kõrgeima karistusmäära säilitamist teatud juhtudel vajalikuks. Teisisõnu, surmanuhtluse ärakaotamist fikseeriv seadus ei ole kodanike silmis legitiimne. Teiselt poolt on mitmed konkreetsed sotsiaalsed uuringud näidanud kõrgeima karistusmäära vähest efektiivsust. Tõsi, siin ei ole teadlaste hulgas lõplikku üksmeelt. Õigusloomes on ignoreeritud kodanike enamuse väärtusorientatsioone ning tuginetud kitsamastaabilistele teadusuuringutele ja mitmesugustele  vaieldavatele eetilistele postulaatidele. Sisuliselt on võimalikud olukorrad, kus seaduste legitiimsus ja seaduste efektiivsus on teineteisega vastuolus. Selline tendents näib pidevalt süvenevat. Ühistele väärtustele tuginev Gemeinschaft'i (=kogukonna; F. Tönnies'i termin) õigus muutub üha enam Gesellschaft'i (=ühiskond; F. Tönnies'i termin) õiguseks, mis tugineb teaduslike ja tehniliste ekspertide nõuannetele (vrd Cotterrell 1992, 167). Ei ole välistatud võimalus, et kodanikkonna jaoks mittelegitiimsete seaduste vastuvõtmine kahandab mingi õigussüsteemi legitiimsust tervikuna. See küsimus vajaks spetsiaalseid empiirilisi uuringuid.