Minu elu esimene juhendatav tudeng kaitses täna oma bakalaureusetöö. Kaitses edukalt ja hästi ja sai kraadi. Ma peaks ütlema, et see aasta oli tänu temale ka minu jaoks õppimist  täis. Eks ma natuke kartsin, et esimene vasikas läheb aia taha, ja oli hetki, mil ma ei saanud aru, kas kumbki meist peaks tegema rohkem või vähem, kui sai tehtud. Eks lõpuks jäi ikka ajast puudu ja üliõpilane kirjutas lõputööd segamini eksamitega - see on katsumus, mida mina ei pidanud läbi tegema ja sain omal ajal kirjutamisele paremini keskenduda. Nii proovi- kui päriskaitsmisel tõdesin rõõmuga, et küsimustele vastamisega ta hätta ei jäänud, millega mina olin omakorda saavutanud oma peamise eesmärgi -  üliõpilane sai aru, mida ta teinud oli ja mis tulemused saanud ning oskas neid loogiliselt interpreteerida. Mitte kõik ei saanud kaitsmisel sellega hakkama, kuid hinnati ikkagi positiivselt. Kas see peaks nii olema? Vahel mulle tundub, et üliõpilasi hinnatakse viimasel hetkel leebemalt kui vaja, et "mitte noore inimese elu ära rikkuda". Seda tõdesin ka ise magistritööde kaitsmiskomisjonis olles, kus alla nelja (vastab sõnalisele hindele "väga hea") ei saanud keegi. Mõttekoht Eesti kõrghariduse kvaliteedi üle  arutamisel.