Nii oli Saksa poliitika üldsuund anneksiooni heakskiitmisega kindlaks määratud. Sellest momendist peale Austria vastased olid vastasteks ka Saksamaale. Teiste riikide seisukohad osutusid vastavalt nende erihuvidele õieti erinevaiks. Suurimal määral puudutas Bosnia küsimus  loomulikult Venemaad, 2. oktoobril oli Izvolski, kes viibides ringreisil Lääne-Euroopas püüdis võita suurriikide poolehoiu oma plaanile, saanud Pariisis Aehrenthaült kirja, milles viimane teatas anneksiooni peatsest teostamisest. Sel ajal hoidis Izvolski veel ilmselt kinni Buchlau kokkuleppest, nagu selgub tema esinemisest Serbia esindaja vastu. Ent varsti sundis asjadekäik Izvolskit revideerima oma vaateid. Peamise tõukejõu moodustasid siin pettumused, mis said temale osaks Pariisis ja Londonis. Austria  saadik Pariisis Khevenhüller oli olude sunnil anneksiooni kavatsuse Prantsuse valitsusele teatavaks teinud juba 3. oktoobril. Nii sattus Izvolski, kes õieti oli ise soovinud Prantsuse valitsust asjasse pühendada, piinlikku seisukorda oma sõprade-liitlaste ees. Prantsus- ja Inglismaal hakati Vene poliitikat salatsemises kahtlustama. Ka oli Türgis võimule pääsenud liberaalne suund sümpaatne Inglise avalikule arvamusele ja Inglise-Türgi sõprus oli süvenemisstaadiumis. Neil asjaoludel pidi aktsioon merekitsuste -  Türgimaa südame - vastu siin ainult pahameelt äratama. Nähes oma lootuste kokkuvarisemist väinade küsimuses taandus Izvolski oma endiselt vaatepunktilt, veeretas konfliktide tekkimise pärast kõik süü Aehrenthalile ja heitis temale ette ebaausat käitumist.