Petserimaa sünd ja hukkumine  EestiVene piir oli, on ja ilmselt jääb veel kauaks poliitilise vaidluse kuumaks teemaks. Selle ümber saab alati, kui midagi muud põnevat päevakorral pole, lokku lüüa. Seda  saab alati ilusate legendidega piki­tult välja pakkuda, kui on vaja tõestada oma partei või kildkonna üliisamaalisust.  Piirilepingu ratifitseerimise eel koguti allkirju EestiVene prae­guse piiri vastu ja nõuti tagasi Tartu rahuga kehtestatud piiri. Kok­ku saadi umbes 20 000 allkirja. Andsin minagi oma allkirja ja ei kahetse seda, sest 1944. aastal NSV Liidu poolt kehtestatud piir jättis paljud setu külad Pihkva oblasti koosseisu.  Et asjas selgust saada, võtsin ap­pi kolm tarka raamatut:  Setumaa (Tartu, 1928), Edgar Mattiseni Tar­tu rahu (Tallinn, 1989) ja Kalle Lõunase Petserimaa (2003), li­saks veel mujalt loetud faktid.  Petserimaa elanikest  Kunagises Pihkva kreisis ela­nud setude arvuks pakutakse 9000  23 000. 1897. aastal toimunud esimese ülevenemaalise rahvaloen­duse andmetel elas Pihkva kreisis, kuhu kuulus Petserimaa, 17 725 eestlast.  1917. aastal esitasid Petseri kandi eestlased Maanõukogule taotluse Petseri alade ühendami­seks Eestimaaga, põhjendades  ühi­nemissoovi hariduse ja majan­duse paremale järjele viimise vajadusega.  19. mail 1919 teatas Asutav Kogu, et neis piirides, kus eesti rahvas elamas, on katkestatud si­demed Venemaaga, millest võis mõista, et jutt käib Setumaast.  Eesti ajutise põhiseaduse (4. juunist 1919) alusel loeti Eestile kuuluvaks ka Petserimaa, kuhu kuulusid Petseri linn, Irboska, Panikovitði ja Lobodka vald.  1922. aastal Eestis toimunud rahvaloenduse andmetel elas Pet­serimaal 60 848 inimest, neist 4354 (7,16 %)  eestlast, 15 058 (24,7 %) setut, 38 812 (63,8 %) venelast ja 2624 (4,3 %) muulast. 1934. aasta rahvaloendusel moodustasid Petserimaa 64 712 elanikust eest­lased 13 %, setud 21 %, venelased 63,5 % ja muud 2,7 %.  Tartu rahuga sündis Petserimaa  Rahuläbirääkimistele läksid pooled erinevate seisukohtadega. Sõda oli Vene riigi põhjalikult laostanud. Venemaa soovis pääseda rahvusvahelisest isolatsioonist. Lääneriigid olid otsustanud, et kuni Venemaa on kodusõjas ja riigil puudub stabiilne valitsus,  mingeid lepinguid Venemaaga ei sõlmita.  Tartu rahuga kehtestatud pii­rini jõuti läbirääkimistel samm-sammult. Venemaa esimene pii­rivariant kulges Kunda mõisast Rannapungerja jõe suudmeni ja sealt edasi mööda Peipsi, Lämmi- ja Pihkva järve ning siis mööda Pihkva kubermangu piiri.  Eesti poole lähtepositsioon oli veelgi võimsam. Piiri kõige põh­japoolsem punkt oli Koporje lahe keskel, praeguse Sosnovõi Bori aatomielektrijaama lähistel, edasi aga piki Luuga jõge kuni Jam­burgi linnani, sealt 10 km  Oudovast põhja poolt Peipsile, siis piki Peipsi, Lämmi- ja Pihkva järve ning mööda Velikaja jõge kuni sel­le keskjooksuni, Kudepi jõe suud­meni. Selle soovi kohaselt pidanuks Venemaa loovutama Eestile 10 000 ruutkilomeetrit Jamburgi ja Pihkva maakonna maid, kus 1. jaanuaril elas 250 000 venelast ja 40 000 eestlast. Pihkva lähistelt tulnuks tulevasele Setumaale aga 125 000 venelast.  Rahuläbirääkimiste käigus tõm­busid pooled esmastest taotlustest tagasi, kuni neljanda variandina pakkus Venemaa  piirijooneks Ees­tiVene etnilist piiri, lisaks veel Pet­seri linna ja valda. Eesti poolele oli seda vähevõitu ja juurde ta­heti poolt tosinat vene valda. Nii sündiski Tartu rahulepinguga keh­testatud piir. Vastloodud Petseri­maa koosseisu kuulusid 11 valda ja Petseri linn. Valdu iseloomustavad 1922. aasta seisuga järgmised arvud, mis on toodud tabelis (vt trükitud Videvikku).  Nagu tabelist näha, elasid eestlased enamasti Petserimaa lääne- ja põhjaosas, vastu Eesti piiri. Erandiks oli Vilo vald, kus vastu piiri  oli venelaste asurkond, eestlased aga elasid Vilo valla idaosas pika kitsa kiiluna venelas­te asuala sees.  Vastloodud Petserimaa eesti valdu piirasid idast poolkaarena vene vallad, kus elas ligi 30 000 venelast ehk pool Petserimaa elanikest.  Miks oli Eestile vaja neid umb­keelseid vene valdu? Kes seda nüüd enam täpselt teab, vist strateegilistel kaalutlustel. Esi­mese maailmasõja aegu, kui sõja­pidamisel oli otsustavaks jõuks jalavägi, oli tava, et rahu sõlmi­misel võttis võitja endale kaotaja  piiriäärseid maid. Kui äkki peaks uueks sõjaks minema, toimuksid esimesed lahingud nn võõral pin­nal. Talvesõja alustamise üheks õigustuseks pidasid venelased Soome piiri liigset lähedust Le­ningradi linnale, Soome pinnalt võib kaugelaskekahuritega linna tulistada.  Petserimaa valdadest  Maakonna elanike põhiline tegevus oli põlluharimine ja järve­äärsetel aladel ka kalandus. Oma jõukuselt olid vallad erinevad. Kõige jõukamad olid vene ela­nik­konnaga Laura ja Rootova vald, kus elas ka palju  lätlasi. Majanduslikult kuulusid keskmiste hulka põhiliselt eesti elanikega Obinitsa, Mikitamäe, Järvesuu ja Vilo vald ning Petseri vald. Vaesed olid eestlaste ülekaaluga Satserinna (põllundus, kalandus) ja vene val­dadest Irboska, Kulje ja Senno. Viimastes elas palju kalureid, kuid kalapüük käis alla, sest kala jäi järves vähemaks ja kalale polnud turgu. Vaesed vene vallad olid üle­rahvastatud, nappis sedagi kehva maad, inimestel polnud tööd ja sageli ka leiba laual jne. Petserimaa Eesti Vabariiki  integreerumine läks üle kivide ja kändude, sajandi­tevanused tavad töötasid uuele vastu. Kui 1939. a baasidesse tu­le­vad Vene väed ületasid Eesti piiri, tervitati neid vene külades kui vabastajaid. Ka 1940. aasta riigipöörde demonstratsioonist osa­võtjad leiti arvatavasti siitmailt.  Kaua kestsid segadused usu­elus, traditsiooniliselt vaadati ikka Venemaa poole, osa kirikutegelasi tuli välja vahetada. Uus kalender suudeti alles 1935. aastal kehtes­tada.  Suuri raskusi oli hariduselu korraldamisel, puudu  oli kõigest: koolimajadest, õpetajatest, küt­test, valgustusest ja paljust muust koolitööks vajalikust. Õppe­tööd segasid karjaskäimine ja vana kalendri usupühad ning las­teva­ne­mate passiivsus ja ka vaesus.  1931. aastal oli Petserimaal 92 kooli, neist 37 eestikeelsed ja 53 venekeelsed ning 2 lätikeelsed. Neis koolides õppis 7894 õpilast ja õpetas 222 õpetajat. Aasta-aastalt paranes koolikohustuse täitmine, kui 1920/21. õppeaastal oli see  55 %, siis 1924/25. õppeaastal 81 % ja 1937/38. 95,9 %.  Siinkohal tasuks meenutada Petserimaal tegutsenud eesti koole, millest Venemaa aladel pole enam alles ühtegi, Eesti aladel mõni.  Irboska, Kulje ja Senno vallas polnud ühtegi eesti kooli. Järvesuu vallas oli neid kuus: Värska, Treski, Põrste, Velna, Jatsmani ja Slobotka. Laura vallas ainult Laura kool. Meremäel oli koguni 8: Obinitsa, Navike, Vasla, Veretino, Tobrovo, Krantsovo, Puista, Sulbi ja Serga. Mäe vallas oli 5 eesti kooli: Võõp­su, Toomasmäe, Mikitamäe, Igrise ja Usenitsa. Petseri  vallas anti eestikeelset haridust neljas koolis: Võmovkovo, Kolovino, Bulatnovo ja Lazarevo koolis. Rootova val­las oli kaks kooli: Rootova ja Novoselje. Satserinna vallas te­gut­ses neli eesti kooli: Sestniki, Satserinna, Rääptsovo ja Lädina.  Ka Vilo vald oli koolide poolest ri­kas: Molnika, Sokolovo, Truba, Koðelki, Alaotsa, Jaaska, Paniko­vitði ja Lõkovo. Lõpuks Petseri linn ühe algkooliga.  Piiri õgvendamine  Võit Vabadussõjas oli, on ja jääb eestlastele ajaloo suursünd­mu­seks. Tartu  rahuga oli Venemaa sunnitud oma põlistest aladest loobuma, see oli suurele riigile hä­bistav ja solvav. See oli viga, mida loodeti kiiresti parandada. 1924. aastal see ei õnnestunud, kuid 1939. aasta salaleping Saksamaaga andis Venemaale vaba voli. Kohe pärast 1940. aasta riigipööret polnud aeg sobiv, siis aga algas sõda. 1944. aasta sügisel, kui Eestimaa pinnal käisid veel lahingud, tehti piiriõgvendus ära, põhjendades seda põliste Vene alade tagasivõtmi­sega. Selle tagajärjel kaotas Eesti  5 %  sõjaeelsest territooriumist ja 6 % rahvastikust. Tegelikult võeti tagasi umbkeelsed vene vallad, millega Eesti riik ei olnud osanud või suutnud paarikümne aasta jooksul midagi peale hakata. Pihkva oblasti alla läks 40 799 elanikuga ala, sealhulgas ka 6000 eestlast ehk 14,7 %.  Piiri õgvendamine käis kül­laltki lihtsalt: kõik ValgaPihkva raudteest lõuna poole jäävad vene asurkonnaga alad läksid tagasi Venemaale, erandiks oli eestlastega Vilo vald. Natuke võeti endale juur­de ka raudteest põhja poole  jää­vatest aladest. Kõige rohkem eest­lasi sattus Pihkva oblasti alla koos Vilo vallaga  3290 ehk 66,3 % valla elanikest, Petseri vallas 1142 eestlast, Satserinnas 581, Järvesuu vallas 472, teistes valdades vähem.  Petseri linnas elas 1897. aastal eestlasi vähe, ainult 2 % elanikest, 1937. aastal aga 4929 eestlast, mis moodustas 56,9 % elanikest. Pihkva oblasti alla minnes oli Petseris ainult 2328 elanikku. Seega sõja ja repressioonide tagajärjel kaotas Petseri linn rohkem kui poole ela­nikkonnast.  Oleks Tartu rahu sõlmimisel piirdutud Venemaa neljanda pak­kumisega, et Eestile oleksid jäänud Petseri ümbruse eestlaste etnilised asualad, lisaks veel Petseri linn ja vald, olnuks Venemaal raske äravõtmist oma põliste aladega põhjendada. Kuid siis ilmselt po­leks sündinud Petserimaad ja setu­de asualad tulnuks liita Võrumaaga. Kui need suured summad, mis ku­lutati Petserimaale, tulnuksid ühendatud Võrumaale, olnuks tule­mus parem... Kuid see on ainult oleks...  20. sajand oli Euroopale sõdade­rohke.  Pärast sõdu sõlmitud rahu­lepingutes pidi kaotaja võitjale ikka midagi loovutama.  Iga järgmine sõda muutis jälle piire. Unistada, et Tartu rahu­lepingu EestiVene piir on ainu­õige ja igavene, ju võib. Ka selle piiri taaskehtestamist võib jäärapäiselt nõuda, kuid selliste piirivaidluste lõpetamise kohta keh­tib riikidevaheline Helsingi kokkulepe.  Venemaa piiriõgvendus jättis Pihka oblastisse ca 6000 eestlast. Ajapikku on see arv vähenenud ja nüüd räägitakse veel sadadest ob­lastis elavatest  eestlastest ja need­ki on enamuses eakad. Kas ei peaks mõtlema, kuidas jäädvustada nen­de kadunud külade ja inimeste mä­les­tust järeltulevatele põlvedele?