Ka Teine maailmasõda oli eelkõige Euroopa rahvaste suur häving, mitte niivõrd võimsate ja vaprate sõjavägede heitlus, vaid rahulike elanike mõõdutundetu kannatus. Teine maailmasõda rebib siiani meie identiteeti. Mitmetel Euroopa rahvastel pole võimalik end paigutada ei liitlaste ega teljeriikide hulka.  Kuhu näiteks peaks kuuluma Eesti? Kas olime neutraalsed? Sõdisime oma, sakslaste või venelaste sõda? Aga samamoodi võiks küsida, kas soomlased pidasid Teises maailmasõjas "õiget" ja "õiglast" sõda? Kas taanlased ja norralased oleksid võinud osutada sakslastele sõja ajal suuremat põrandaalust vastupanu? Kas itaallased üleüldse soovisid selles sõjas kaasa lüüa ning kuidas, ja kas üldse, Vaiksel ookeanil peetud sõda USA ja Jaapani vahel haakus Euroopas toimuvaga? Võib-olla sõdis paralleelselt kaks sõda täiesti  erinevate eesmärkidega? Teise maailmasõja käsitlus peaks eitama vägivalda. Kahjuks liigub sõjaga seotud poliitiline retoorika hoopis vastupidises suunas. Pole veel päris selge, kas Poola presidendi hukkumine on Venemaa ametlikku Teise maailmasõja retoorikat muutnud või muutmas. Viimastel aastatel on ju Venemaa läinud maailmasõja aegsete vägivallategude ja massimõrvade eitamiselt üle nende ratsionaalsele õigustamisele. Neid tegusid tehti, sest "oli vaja". Ka USA kinnitab jätkuvalt, et aatomipommide  heitmine Jaapanile oli vajalik. Oma vägivallale leiavad õigustuse ka teised riigid. Ja ometi on sõjalistes konfliktides hukkunute hulk Teise maailmasõja järel järjekindlalt langenud. Ehk võiks see olla meie edaspidiste maailmasõjatähistuste peamine põhjus?