Jäin täpselt kuus minutit hiljaks, et jõuda kirjutada sõbrapäevast veel tema  kalendrijärgsel päeval, ent.. kuus minutit, it should be a forgivable thing. Ma loodan. Kaartide joonistamine, kirjutamine ja meisterdamine jäi see aasta ära, hästi järele mõtlen, siis ilmselt jäi ta ära ka eelmisel aastal.. ehkki kui ajas umbes 5 aastat tagasi kerida, siis mäletan ma täpselt, kuidas koolis 25 kaarti laiali saatsin ja üle 40 kaardi tagasi sain. Võib-olla sõbrapäev oma kõige suuremas tähenduses ongi kõige meeldejäävam ja huvitavam just kooli ajal, kus selle päeva erilisus rohketest kaunistustest klassiruumides ja suurtest massidest sinu ümber selle tunde nii reaalselt elavaks teevad. No näiteks kui ma tol ajal läksin eelmine õhtu magama hinges ärevus eesoleva päeva ja eeldatud kallistuste ja kaardihunnikute ees, siis tänasel hetkel magan õndsat und nagu igal teiselgi päeval. Ainult selle vahega, et kui muidu peaks mind äratama äratuskella vastikult häiriv pinin, siis täna tegi seda minu kallim, koos uue sõbra mõmmiga. Minu vana hea ajalooõpetaja ütles mulle alati, et: "Õnn ei pea kunagi olema suur. Tavaliselt peitub ta nii lihtsates asjades, et me ei oskagi seda märgata." Ja tee või tina, tal on tuline õigus. Õnn ja õnnelikkus paneb meid ütlema asju, mida me tavaliselt ei ütleks, ta paneb meid mõtlema asju, mida me tavaliselt ei mõtleks ja ta paneb meid tegema tegusid, mida me tavaliselt ei teeks. Kipume aga unustama, et sometimes... õnn is just around the corner.