Čarodějův učeň - Karel Zeman    Karel Zeman, see võrratu animaator, kes on meieni toonud paljude lapsepõlveseikluse Vynález zkázy, on loonud ka mitmeid muid teoseid. Need viimased on jäänud tänamatult otsekui vaeslapse ossa, kui jutuks tolle multifilmipioneeri looming. Sest üks asi on kõneleda teadusliku fantastika isast Jules Verne'ist, keda tunneb kogu maailm, teine aga "Väikese nõia" loojast Otfried Preußler´ist, kelle kuulsus saksakeelsest kultuuriruumist palju kaugemale ei ulatu. Kummalisel kombel pidasid nii "Eesti Televisioon" kui ka "Eesti Raamat" toda jäledat fašisti (sõdis Wehrmachti ridades Nõukogude rahva orjastamise nimel) otsekui omaks inimeseks ning üllitasid tema tekstidest küll tõlkeid, küll telelavastusi.    Karel Zemanile oli Preußler peaagu nagu oma mees - oli ju viimane samuti sündinud  põlistel Tšehhi aladel. Ja "Krabat", armastatud raamat, on suurepäraseks materjaliks kinomehele, et sellest vormida üks unustamatu teos. "Nõia õpilase" puhul on tegemist puhtaverelise animatsiooniga. Mitte küll üleni joonistatud, sest nii "labaseid" tehnikaid ei saa üks suur multifilmimees endale lubada. Selle asemel kasutab ta lamenukufilmile sarnanevat tehnikat ning loob selle abil väga meeldiva õhustiku. Kogu lugu saadab mingisugune subtiilne aura, mis võlgneb ilmselt tänu ka laialdast kasutust leidnud pastelsetele värvidele.     Vana vendi muinasjutu sisul tuleb siiski veidike peatuda selleks, et  mõista isand Zemani tegemisi filmikunsti vallas. Krabat on orb, kerjuspoiss, kes satub ühte veskisse, kus Meister kamandab kahteteist selli. Krabat astub Meistri teenistusse ning õige pea ilmneb, et veski pole sugugi veski, vaid hoopiski võlukunsti kool ning Meister on selle direktor. Igal reedel kogunevad kaarnateks moondunud veskipoisid Meistri kambrisse ning see loeb neile nõiaraamatust ette loitse, mille abil on võimalik lasta kaevu kuivada, muuta enese välimust härja- või sõjamehekujuliseks ning läbi  õhu lennelda.    Loomulikult ei ole seesugune haridus tasuta ning ka Meistril tuleb maksta koolimaja kasutamise eest üüri. Mitte küll avaliku ja erasektori partnerluse vormis, vaid hoopiski paharetile enesele. Vastavalt lepingule saab härra kukesulega igal aastal enesele ühe veskipoisi ning igal aastal värvatakse ümber rändavate kerjuspoiste seast uus õpilane. Kui sellid aga parasjagu ei õpi ega tööta veskis, siis laseb meister neil mööda maad ringi rännata ning nõiatempude abil raha teenida.  Vahepeal põigatakse Türgi sõtta ja kuurvürsti õukonda ning süüakse traditsioonilisi Saksimaa roogasid, lauldakse ja juuakse beini ning õlut. Nagu ikka see elu käib - ning kui välja arvata too Meistriga seotu, siis võiks kogu olemist lausa idülliliseks pidada.