Eilses EPL-s avaldas Kaarel Tarand lootust, et reformatsioonist ja valgustusest "hullutatud" inimesed moodustavad me kodanikkonna enamuse ning kinnitas oma kuuluvust selliste inimeste hulka, nimetades Suurt Prantsuse Revolutsiooni valgustusaja "suurimaks kunstiteoseks". Ühest küljest võiks seda ju võtta omamoodi aprillinaljana, ent vaevalt oli see naljana mõeldud.  Kuivõrd Suure Prantsuse Revolutsiooni näol on tegu  ühega Euroopa ajaloo kõige võikamatest veresaunadest - demoonilise orgiaga, mida võib teatud episoodides nimetada julgelt genotsiidiks -, siis selle kirjeldamine kunstiteosena näitab, et nii mõnegi jaoks ei ole oma identiteedi juurutamine vabaduse, võrdsuse ja vendluse ideoloogias vähem kriitikavaba kui teiste enesemääratlemine rahvus-romantiliste müütide kaudu. Valedel põhinevad pahatihti mõlemad.    Suurest Prantsuse Revolutsioonist (standardses ajalooõpikus esitatust) adekvaatsema pildi saamiseks tasub lugeda Simon Schama raamatut Citizens. Sealt leiab palju huvitavat ja ka lihtsalt šokeerivat, mh Tarandi poolt igatsetud kodaniku kontseptsiooni konstrueerimise kohta.  Aga kel selle raamatuga tutvumise võimalust ei ole, see võiks heita pilgu kasvõi sellele artiklile The Telegraph'is: "Vendée French call for revolution massacre to be termed 'genocide'". Muu hulgas võib kõnealuse "kunstiteose" kirjeldusest leida, et ka Prantsusmaal on selle osas rahvuslik-riikliku enesemääramise huvides pikka aega tõde salatud ja valetatud (mh kooliõpikutes), teostamaks rahvale midagi sellist, millest meil kiputakse nüüd rääkima kui "psühholoogilisest kaitsest" või "rahvuslik-riiklikust informatsioonilisest enesemääramisest":