2. lugu oleks võinud üldse olemata jääda, sest antud stiil mulle ei meeldinud. Ma ei tea, kas asi  oli tegelastes või ainiti stiilis, aga eriliselt head muljet sellest ei jäänud, aga jaapani samurai segamine oletatava haige lapse fantaasiatesse, pakkus endale üllatuseks nii mõndagi huvitavat. 3. lugu oli juba midagi sellist, mis naljalt muljet jätmata meelest ei lähe. Lugu hargneb lahti kuskil maapiirkonnas kahe sõbra seltsis. Tutvustatakse ühe sõbra elu ja pere ning alati jõutakse kahe semu juurde, kes jutustavad üksteisele lugusid taevast saabunud koletistest. Jutustus tundub tõeks saanud olevat, sest  külast on hakanud inimesed kaduma ja keegi ei tea, keda isegi kahtlustada.... Mõnus müsteerium, mida saadab võimas koloriit ning omapärane joonistusstiil. Kindlasti üks lemmikutest, sest vaatamata teistele ebareaalsuse ja müstika piirialadel mänglevatele teemadele, pani kolmas õudusjutt, mida loomu poolest tegelikult õudusfilmiks ei nimetakski, mõtlema selle üle, mida ma nüüd nägin, keda ma nüüd nägin ja kas ma seda ikka nägin. 4. lugu kaalub üles kõik ülejäänu, sest viimane mängib vaimustavalt valguse ja  varju efektiga ja seda veel kummitusloos. Õues on tugev lumesadu. Tuba on tühi ja pime. Must vari lume valgel tasutal koputab uksele. Siseneb ja seisab. Vaatab ringi ning sulgeb ukse. Ukse sulgemisel jääb ukseakna valgusesse mees taas seisma nii, et toa pimedusest on eristada ainult peanupp. Ainuke heli, mida on kuulda, on see, mida teeb majja sisenenud mees. Heidab seljast talvemantli. Paneb ahju küdema. Istub maha ja puhkab. Rüüpab maja teiselt korruselt leitud kangemat kraami ja silmitseb pildialbumit  maja endistest elanikest, või on nad ikka endised? Varjud, valgus, hääled, nägemused. Kõik pimeduses ja kõik valguses. Nähtav ja nähtamatu. Hääled on nii reaalsed ja pilt nii hüpnotiseeriv. Mees tühjas majas jääb lõksu koos sealse elanikuga.