Jätsin "Cloud Atlase" mõneks ajaks pooleli, et alustada nädalavahetusel saadud  "The Family Wayd" Tony Parsonsilt. Eks seegi ole Mitchelliga võrreldes paras hamburger. Aga lobedalt kirjutab ega käi mulle enam närvidele nagu eelmiste raamatute puhul, kus aeg-ajalt oli nutupedaal ikka päris põhjas. Taban end jälle mõttelt, et milline eesti macho end nii kenasti kolme õe nahka suudaks asetada. Sass ega Kaur juba küll endometrioosist kirjutama ei hakka. Teisalt, Parsons kotib tänases Mirroris täiega kolme alaealist inglise sõsarat, kes kõik lapsega maha on saanud.