Meie kirjanduse traagika seisab just selles, et ta, riiklikust kul­tuurkapitalist toetust saades, ometi ei ole küllalt "riiklikult mõtlev". Meie tänapäeva kirjandus on oma ainevalikult ja -.käsitluselt kui ka vaimult liiga demokraatlik parempoolseile parteidele, liiga kahvatu-punane pahempoolseile ja liiga vähe rahvuslik rahvuslike keskkihtide konglomeraadile. Mis ime siis, et ta saab sugeda esiteks kodumai­selt  erakondlikult ajakirjanduselt, siis eesti enamlasilt Nõukogude­venes ja nende vitsakimbuga veel kord koduseilt koolmeistreilt (v. Leningradi ajakirja Leegid järele Päevalehe lisa Kunst ja Kirjandus nr. 12, 1933). Meie kirjanik on tänaseni jäänud klasside- (ning era­kondade-) vaheliseks olendiks ja tema looming selle tõttu õhku rip­puma - parteidevahelisse tühja ruumi, leidmata kõlapinda ühegi par­tei ajakirjanduses ja poolehoidjais. Ta on teeninud üldinimlikku vaimu või arendanud, kodanlust ärritades, sotsiaalset  kaastunnet rõhutud kihtidele, kuid elu ja aja vaim on läinud temast mööda, püüdku ta olla nii elu- või vaimulähedane kui tahes.