Kõik, mis inimeses aatevaimu ja valguse poole üles püüab, leiab Metsanurk'is sõbra ja ergutaja. Kõik, mis teenib loomusunnilist egoismi, mis ainult sööb ja seedib, leiab Metsanurk'is inimesepärast hukkamõistmist ja põlgust. Ja see distants on  Metsanurk'il Märt Klaose suhtes võetud otse meeleheitliku selgusega. Kirjanik vihkab orjameelsust ja paljastab ning nuhtleb Klaoses seda "loomusundide mina" karmusega, mis omane vanatestamendi prohvetitele. Kuid samal ajal jälgib ta Klaose "aatemina" olgugi nõrku ja sageli abituid sirguajamist armastuse ja kannatusega. Klaose "loomusundide mina" on sama paheline kui ta ümbrus. Aga oma "aatelise minaga", oma vägimeelse püüuga valguse ja vaimu poole ta on peajagu pikem kaaslastest. See, mis Klaose "aateline mina"  ütleb, ei tarvitse alati olla kirjaniku enese veendumus ja ei ole seda sageli mitte. Kuid kirjanik pooldab seda kui "aatelise mina" häälelõstmist üldse, kui tungi vaimsema ja õilsema elukuju poole. Ja nüüd saab meile ka selgeks see "perspektiivi ja vaatekoha muutumine igal silmapilgul", mille üle kurdab Tuglas abituses. Igal pilgul võib muutuda Klaose kahepoolses olemuses tasakaal loomusundide ja idealismi vahel ja sellega muutub täpselt ja reeglipäraselt Metsanurk'i suhe oma tegelasega. Metsanurk ja tema  abiline Kristi kujundavad kokku Klaose südametunnistuse.