Eesti kaasaegses kunstis on raske leida autorit, kes pakuks sedavõrd rohket  mõtteainet nagu Einar Vene. Ülevaatenäitusel kuuluvad tema tööd meeldejäävaimate hulka, kuid kummatigi tänu    nende rõhutatult negatiivsetele omadustele. Ühest küljest jääb mulje, nagu oleks tegu jultunud ekstsentrikuga, kes on otsustanud publiku maitse tõsiselt proovile panna, teisest küljest jääb tema piltidest kõlama naiividealistlik filosoofipaatos ja irriteerivad viited esoteersele sümboolikale. Raske aga oleks tema maale tõsiselt võtta, kui neis ei kerkiks esile midagi niivõrd ootamatult  tegelikku ja eksistentsiaalses mõttes üliolulist, nagu see on võimalik ainult Einar Vene poolt kasutatavate väljendusvahendite taustal.