Sõbrustades Jodelle'i, Jean de Taille'i, Scaligeri püüdmustega oli Hôtel de Bourgogne'i dramaturg Hardy, ise vanu keeli oskamatu, tõu­gatud reeglivabama ja lopsakama näitelavalise toimingu poole. Dido, Coriolanuse või Aleksandri lugusid oma eelkäijailt laenates ei  olnud ta küll vältinud renessanssidraamale omaseid retoorilisi paisutusi, suursõnalisi monolooge, pikki jutustusi. Aga ta oli loobunud antiikse koori jäljenda­misest jäljendamise pärast, ta oli kõiges oma kohmakuses taotlenud sünd­muste järkjärgulist arengut; ta oli seotud kõnes peetud jutlemist hakanud siduma ja asendama tegevusega. Tol Prantsuse hilisrenessanssi "geniaal­suseta Shakespeare'il" oli järeljätmata tulnud varustada kärsitu üldsuse uudishimu. Rahvalikud vaatajad ei olnud veel vallandunud sellest  mait­sest, mida varem müsteerium ja moraliteet oli rahuldanud. Nii oli Hardy oma ebaklassilist eeskava täiendanud herooiliste traagikomöödiatega ja traagikoomiliste pastoraalidega, kaudsete laenudega mõningate Itaalia autorite allikaist (Tasso, Bandello) ning eriti Hispaania (Cervantes, Montmayor) halenaljakate juhtumisromaanide ja fantastiliste novellide sugemetest. Romaanitaoline traagikomöödia ei olnud piiratud ei aja ega koha ühtlu­sega. Selle huugav huvi oli üllatavate avantüüridega sekeldamises, mis  harilikult lõppesid kuriteoliste karistamise ja hullutuste õnneliku lahendu­sega. Niisugune oli ka rahvusliku comedia espailola väline joonistus. Ja Hispaania rahvateatri kuulsuse tõus oli Lope de Vega ja Francisco de Rojase kangelastele mitmete nimede all rännaku avanud Prantsuse reegli­vabale näitelavale pärast Hardyt.