Ma räägin suhtumisest. Sellest, et me a r v a m e g i, et olemas olemine peab olema täiskohaga töö. Sellest, et psüühiline häire, mida meil peetakse heal juhul kergeks meeleolulanguseks, diagnoositaks Lõuna-Euroopas raskeks depressiooniks. Sellest, et kaaskodanike jaoks piitsa ja prääniku vahel valides otsustame igaks juhuks piitsa kasuks - muidu  mine tea, äkki hakkab endast veel liiga palju arvama. Sellest, et pärast raske tööga saavutatut ei tänutunnusta me ennast ega teisi, vaid ütleme kuivalt, et oleks ju paremini saanud. Sellest, et tänaval pealtnäha põhjuseta naeratavat inimest kohates mõtleme: ei tea, mille üle siin nii väga rõõmustada on? Sellest, et hea tuju vajab põhjendamist, halb enamasti mitte. Sellest, et kui me mõnikord tunnemegi ennast liikuvat kolm sentimeetrit maapinnast kõrgemal, siis teistele me seda igaks juhuks ei ütle, sest… nii lihtsalt ei tehta. Ja sellest, et ükskõik, mida me ka ei teeks, on alati olulisem see, mida me ei tee. Ja meie vankuvast, aga siiski visast lootusest Põrgupõhja Jürka kombel õndsaks saada ning sellest, et me glorifitseerime töönarkomaane ja tunneme piinlikkust, kui meid tabatakse mitte midagi tegemiselt.