Eriti proosa alal, kuid sagedasti üldiselt silmapaistvategi luuletajate värssides on meil vormitunne veel nõrk. Sisu ei leia endale kaugeltki alati sobivat keha, mille tõttu muu­tub raskeks isegi  sisu - vaimu, põhiinspiratsiooni - õige tajumine ja hindamine. Teos on siis nagu halb tõlge, mille puudused kriitik peab välja selgitama, aga kuna origi­naali pole olemas mujal kui võib-olla kuski autori hinge­sopis - kus see arvatavasti ka juba on ähmund -, siis see töö ei ole kerge. Arvustaja peab siis ära aimama, märki­dest ja tähtedest rekonstrueerima kaduma läind algupärase nägemuse, katsudes näidata, miks see kunagi pole realiseerund või on realiseerund puudulikult. Hääl puhul ta võib mitte ainult  juhtida autori õigele teele, tal aidata ennast leida, vaid valgustada kogu kirjandusliku loomingu protsessi. Nii on mõnikord toimind Tuglas eriti Maailmasõja aastakümnel.