"Julián läks Pariisi umbes 1918 või 1919. Isa tahtis teda sõjaväkke saata, mõistate? Ja ma arvan, at ema võttis vaesekese kaasa, et ta ära päästa. Härra Fortuny jäi üksinda pööningukorterisse."  "On teil aimu, kas Julián kunagi Barcelonasse tagasi ka tuli?"  Majahoidja vaatas mulle vaikides otsa.  "Te siis ei teagi? Julián suri Pariisis veel samal aastal."  "Kuidas, palun?"  "Ma ütlesin, et Julián heitis hinge. Pariisis. Natuke aega pärast kohalejõudmist. Parem, kui ta oleks sõjaväkke läinud."  "Kust te seda teate, kui küsida tohib?"  "Kust siis ikka, ta isa ütles mulle."  Noogutasin aeglaselt.  "Arusaadav. Kas ta ütles ka, millesse Julián suri?"  "Ausalt öelda, ega vanamees mulle täpsemalt ei rääkinud. Ükspäev, natuke pärast seda, kui Julián oli ära läinud. Tuli talle kiri, ja kui ma  siis isalt küsisin, mis sellega teha, ütles tema, et ta poeg on surnud, ja kui talle veel peaks saabuma, siis visaku ma minema. Miks te mulle niiviisi otsa vaatate?"  Härra Fortuny valetas teile. Julián ei surnud 1919. aastal."  "Mis te ometi räägite?"  "Julián elas Pariisis vähemalt 1935. aastani ja tuli siis Barcelonasse tagasi."  Majahoidja nägu lõi särama.  "Nii, et Julián on siis siin, Barcelonas? Kus?"  Noogutasin, lootes,  et see kannustab majahoidjat mulle rohkem rääkima.  "Helde taevas, … Mis rõõmsaid uudiseid te toote, ma mõtlen, kui ta praegugi elus on. Küll ta oli armas laps - tõsi küll, natuke kummaline ja elava kujutlusvõimega, aga temas oli midagi, millega ta su südame röövis. Sõdurit temast poleks saanud, seda oli kaugele näha. Minu Isabelakesele ta hirmsasti meeldis. Kujutage ette, üksvahe ma isegi mõtlesin, et äkki nad kunagi abielluvad ja puha, laste asi… Tohib, ma vaatan veel korra seda pilti?"  Ulatasin talle uuesti foto. Majahoidja silmitses pilti, justkui oleks see talisman, tagasisõidupilet noorusaega.  "Teate, see tundub rumal, aga mul on tunne, nagu oleks ta päriselt siin… ja see segane ütles, et ta on surnud. On ikka inimesi ilmas, tõesti. Ja mis Juliánist Pariisis sai? Kindlasti sai ta rikkaks. Mulle tundus alati, et kunagi tuleb Juliánist rikas mees."  "Mitte just päris. Temast sai kirjanik."  "Lugude kirjutaja?"  "Midagi  sinnapoole. Ta kirjutas romaane."  "Kas raadiosse? Oi, kui tore. Ega ma ei imesta, sest teate mis? Väiksest peast jutustas ta ümbruskonna lastele kogu aeg igasugu lugusid. Mõnikord suvel ronis minu Isabelake koos oma nõbudega õhtuti üles katuseterrassile teda kuulama. Nad rääkisid, et mitte ilmaski ei jutustanud ta sama lugu kaks korda. Tõsi küll, kõik lood olid surnutest ja vaimudest. Nagu ma ütlesin, oli ta kummaline laps. Ehkki, kui isa peale mõelda, siis tundub kummaline hoopis see, et ta täitsa  peast põrunud ei olnud. Mis seal imestada, et naine ta lõpuks maha jättis, ta oli ikka tõesti segane. Vaadake, mina ei topi oma nina teiste asjadesse. Ma lepin kõigega, aga see mees ei olnud hea inimene. Samas trepikojas ei jää lõpuks miski saladuseks. Teate, ta peksis oma naist. Alailma kostis trepikotta karjumist ja rohkem kui korra käis politsei kohal. Ma saan aru, vahel mees peab naisele kere peale andma, et teda austataks, ma ei ütlegi, et see ei peaks niimoodi olema, palju on ju ringitõmbamist ja  tüdrukuid ei kasvatata enam nii nagu vanasti - aga ma ütlen, sellele meeldis naist niisama kolkida, saate aru, mis ma mõtlen? Vaese naise ainuke sõbranna oli nooruke Vicenteta neljandalt korruselt. Mõnikord põgenes ta Vicenteta juurde, et mees teda rohkem ei kolgiks. Ja ta jutustas Vicentetale igasugu asju…"  "Nagu näiteks…"  Majahoidja ilme muutus usalduslikuks, ta kergitas kulmu ja piilus siia-sinna.  "Näiteks, et poiss ei olegi kübarameistri poeg."  "Julián? Te tahate öelda, et Julián ei olnudki härra Fortuny poeg?"  "Nii ütles prantslanna Vincentetale. Kas viha või mine sa võta kinni mille pärast. Tüdruk rääkis mulle mitu aastat hiljem. Kui nad enam siin ei elanud."  "Ja kes siis Juliáni pärisisa oli?"  "Seda ei tahtnud prantslanna kunagi öelda. Võib-olla ta ei teadnudki. Teate küll, missugused need välismaalased on."  "Ja kas te arvate, et sellepärast mees peksiski teda?"  "Kes seda teab.  Kolm korda tuli ta lausa haiglasse viia, kuulete: kolm korda. Ja selle vanal seal jätkus veel julgust rääkida, et naine ise on kõiges süüdi - et ta on joodik ja ise kukub kodus, nii kui pudelisse vaatab. Jutt või asi. See mees muud ei teinudki, kui tülitses kõigi naabritega. Ükskord ta kaebas, et mu kadunud abikaasa - rahu tema põrmule - olevat tema töökojas vargil käinud; tema jutu järgi olevat kõik lõuna poolt Murcia kandist tulnud inimesed ühed logardid ja varganäod, kusjuures meie oleme hoopis Úbedast…"  "Kas te ütlesite, et te tundsite selle tüdruku ära, kellega Julián seal pildi peal on?"  Majahoidja hakkas uuesti pilti uurima.  "Teda ma pole küll kunagi näinud. Kenake."     Lk 325-328  Tegin silmad lahti ja astusin peaaegu pimesi trepist alla, sest küünlavalgus suutis ainult mõne sentimeetri pimedust hajutada. Alla jõudnud, hoidsin küünalt kõrgel ja vaatasin ringi. Ei leidnud ma mingit kööki ega kappi, mis oleks täis kuivi puid. Minu ees  avanes kitsas koridor, mis lõppes poolringikujulise ruumiga, kust paistis kellegi seisev kuju, näol verepisarate vaod, silmad mustad ja põhjatud, käed tiibadena laiali, meelekohtadest võrsumas asteldest madu. Tundsin, kuidas mul käis kuklast läbi jäine judin. Mingil hetkel sain enesevalitsemise tagasi ja taipasin, et vaatan puust tahutud Kristuse kuju kabeli seinal. Läksin mõne meetri edasi ja olin silmitsi viirastusliku vaatepildiga. Vana kabeli ühes nurgas seisid hunnikus alasti naiste torsod. Märkasin, et  neil pole käsi ega päid ning neid hoiavad püsti kolmjalad. Kõik nad olid ilmselgelt erineva kujuga ning polnud raske ära tunda erinevas vanuses ja erineva kehaehitusega naisi. Kõhu peale olid söega kirjutatud nimed: Isabel. Eugenia. Penélope. Ometi kord tuli loetud viktoriaanlik kirjandus mulle appi ning ma taipasin, et minu ees avanev vaatepilt oli jäänus ühest nüüdseks käibelt kadunud kombest, kaja neist aegadest, kui jõukad pered lasid teha kõigi pereliikmete mõõtudele vastavad mannekeenid, mida rätsepad  kasutasid neile kleite või ülikondi õmmeldes. Kristuse karmist või ähvardavast pilgust hoolimata ei suutnud ma hoiduda kiusatusest sirutada käsi ja puudutada kuju, mis kandis Penélope Aldaya nime.  Tol hetkel tundus mulle, et kuulen ülemiselt korruselt samme. Oletasin, et Bea on juba kohale jõudnud ja käib nüüd mind otsides mööda maja ringi. Lahkusin suure kergendustundega kabelist ja läksin tagasi trepi poole. Hakkasin juba üles minema, kui märkasin koridori teises otsas keskkütteboilerit,  mis näis olevat korras ja tundus tolles keldris üsna kohatuna. Mulle meenus, et Bea oli rääkinud midagi selle kohta, et kinnisvarafirma, mis Altayade häärberit aastaid müüa püüdis, oli võimalike ostjate meelitamiseks majas natuke uuendusi teinud, ehkki tulutult. Astusin lähemale, et seda kaadervärki põhjalikumalt uurida, ja nägin, et tegemist on radiaatoritest ja katlast koosneva küttesüsteemiga. Oma jalgade juurest leidsin mitu söeämbrit, vineerilaastusid ja mõned kanistrid, mis, nagu ma oletasin, sisaldasid  petrooleumi. Tegin katlaukse lahti ja piilusin sisse. Kõik paistis korras olevat. Mõte, et mul võiks õnnestuda see masinavärk nii paljude aastate järel tööle saada, tundus küll veidi hullumeelne, kuid see ei takistanud mind katelt sütt ja puid täis ladumast ja neid korralikult petrooleumiga üle kallamast. Seejuures tundus mulle, et kuulen selja tagant päevinäinud puu naginat, ning vaatasin hetkeks selja taha. Mu silme ette tõusis kujutluspilt puu seest välja tõmmatud veristest asteldest ning pimedusse  vaadates kartsin, et kohe ilmub mõne sammu kaugusel nähtavale toosama Kristuse kuju ja astub, koeralik irve suul, minu poole.  Katel võttis küünlast heleda leegiga tuld, tuues kuuldavale metalse kärgatuse. Panin ukse kinni ja taganesin paar sammu, üha vähem veendunud oma plaani mõistlikkuses. Paistis, et katel ei tõmba hästi, ja otsustasin üles tagasi minna, et vaadata, kas mu tegevusest on ka mingit tegelikku kasu. Läksin trepist üles ja tagasi suurde saali, lootes, et leian eest Bea, kuid temast  polnud jälgegi. Arvutasin mõttes, et minu siiajõudmisest pidi olema möödas peaaegu tund, ning hirm, et mu hämarate ihade objekt ei tulegi, muutus valusalt ehtsaks. Rahutuse eemale peletamiseks võtsin nõuks oma torumehetööd jätkata ja asusin otsima radiaatoreid, et veenduda, kas mu katse katlale elu sisse puhuda oli ka vilja kandnud. Kõik radiaatorid, mis ma leidsin, näisid olevat minu jõupingutuste suhtes täiesti ükskõiksed ja püsisid jääkülmad. Kõik peale ühe. Tolles väikeses vaevu nelja-viie ruutmeetri  suuruses ruumis, mis näis asuvat täpselt katla kohal ja osutus vannitoaks. Oli natuke sooja tunda. Laskusin põlvili ja oma suureks rõõmuks tundsin, et põrandaplaadid on leiged. Niiviisi Bea mind leidiski, käpuli põrandal, kobamas põrandaplaate nagu narr, nõdrameelne naeratus näole tardunud.