Ja õpetaja, jah, see tavaline inimene oma isiklike mõtete, eraelu ja tervisehädadega tundus nii pisike, tülpinud ja nii lõksuaetud, tema häälest kostis lakkamatult läbi aineprogrammide ja õppekavade kuiv paberikrabin ja see kõik süvendas muljet, et elu ongi selline, et lõksu võib küll valida ja sellega oma eeldusi mööda kohaneda nii et seda nägu, aga lõks jääb lõksuks. Täiskasvanute maailm. Eriala, amet, roll. Roll, mäng. Mitte eriti lõbus mäng. Ja ei saa öelda: "Mina ei mängi!"  Olid küll  mingid üritused, aga üsna varsti tekkis mul paranoia, et see "tore" kontsert või spordipäev on ennekõike ikkagi kõrgemalt poolt ette kirjutatud ja kas on ühtki inimest, kes ei tahaks parema meelega olla ükskõik kus mujal, mh, ah?  Mingid müstilised "Tegin toa tamme-tamme alla", vahakriibe, maahoki, radikate peal rulli kuivavad guašiplärakad, kindakudumine.  Muusika, Kunst, Sport, kõik muutus ühtlaseks halliks, maitsetuks kaerahelbepudruks (kaerahelbepuder vabandagu siinkohal).  Näiliselt  kaootiliselt kaela sadanud teemad, läbi nämmutatud ja seejärel sinnapaika jäetud. Isegi pioneerivärk piirdus minu mäletamist mööda paari "vasak-parem" harjutamisega (ei tea, kas mingi kontroll oli majas või miks niigi palju viitsiti teha).