Kontiolahti jälituses suutsin koha tagasi võidelda ja täna siin Holmenkollenis, oli täistabamus. Sõiduvorm on jätkuvalt korralik, kuigi tänasel võistlusel, andis Kontiolahti kolmepäevane ronimine, ikkagi piisavalt tunda. Eile trennis ja täna soojenduse ajal, oli enesetunne üsna hea ning rajad tundusid lausa  liiga lihtsad, aga mulle siiski tundus, et võistluse ajal võib kõik muutuda, ja nii enamvähem oligi. Õnneks ei midagi katastroofilist. Esimesel ringil, oli lihastes üsna veider tunne. Ma sain ühele prantslannale (kes liikus mitte just kehva ajaga) ilusti tuulde. Ma istusin tal taga ja veel mõtlesin, kas minna mööda või mitte. Ise tundsin, et nagu liiguksin küll, aga lihastes oli mingi imelik lõtvus ning tekkis tunne nagu kaotaksin nende üle kontrolli. Esimene tiir tundus mulle rahulik ja aeglane, aga ma  vähemalt pääsesin puhaste paberitega. Märkasin, et sain prantslannaga koos minema, aga minu suureks pettumuseks pööras ta kohe trahviringile. Lootsin, et saan hea veduri, aga nüüd pidin ise hakkama saama. Teisel ringil see imelik lõtvus kadus, aga selle asemele hakkas tekkima hoopis kangus. Hakkasin tundma, et sõit läheb raskeks, sest iga tõusulõpus kiskusid jalalihased taas happeliseks. Teises tiirus mõtlesin, et mingu seda aega palju kulub, mina siit trahviga ei lahku. Ja nii oli, peaaegu. Aega ikkagi väga  palju ei kulunud. Aga nüüd oli mul häda kaelas. Aga sellepärast, et mul oli kaks nulli ja ees viimane ring, mida pidin nüüd elu eest kappama. Tegelikult oli mul raske, sest lihased muutusid aina kangemaks, aga mina pidin hoogu aina juurde vajutama. Nii palju siis kergest rajast. See kõik oli vaid näiline. Aga ikkagi, oli, mis ta oli seal rajal. Kannatasin finišini ja tulemus räägib enda eest. Koht: 23. trahve: 0+0 ja kaotus liidrile: +1:27,7. Laupäeval tuleb põnev jälitus, oi mulle meeldivad need võistlused.