1996; lavastaja ja stsenarist Gilles Mimouni;  osades Vincent Cassel, Monica Bellucci, Romane Bohringer, Jean-Philippe Écoffey  9/10    "Korter" on tõeline õpikunäide sellest, kuidas tekitada ekraanil pinevust. Kadunud ja taasleitud armastus, valeidentiteedid, võimatud valikud ja kokkusattumused on täiuslikult süžeesse kirjutatud ega jäta hingamiseks pea üldse õhku. Vincent Cassel mängib Maxi, kes kuuleb hotelli telefoniga rääkimas oma kaotatud armastatut Lisat (Bellucci), kuid kui ta jälitab välja (kordagi naise nägu nägemata) tema  elukoha, satub Max vastamisi hoopis võõra naise Alice'iga, kes juhtumisi on tema sõbra tüdruk ... Kogu võtteplats tundub olevat austusavaldus Hitchcockile oma ringtreppidega, redeletiga jne. "Vertigo". Tõesti tekitab film peapööritushetki, mille jooksul narratiiv tundub, et kohe-kohe lendab käest minema, kaotab järje ja koherentsuse, ent siis on jälle tagasi, kõik on arusaadav, aga mis jääb arusaamatuks, on Maxi (naise- ja saatuse)valikud. Vastuseks küsimusele, miks ta ei vali "õigesti", on see, et tegelikult tal  ei ole valikut - filmi süžee on juba paika pandud, tema on lihtsalt tegutseja, kellel ei ole otsustusõigust. Max valib selle, mis on tema silme ees. Kui filmi lavastaja on leiutanud keeruka suhetevõrgustiku, et vaataja meelt lahutada, toimib see samal ajal Maxi vaatepunktist kui paratamatu saatus: mitmed peaaegu-kokkupõrkamised tänaval ja kokkusaamised, mis   lõppevad õnneliku suudlusega. Max ei näe oma ninast kaugemale, ta on pime teiste ja maailmas toimuva  suhtes. Seega olles saatuse keerdkäikude ohver, on ta samal ajal põhjus ja timukas. Kui tuleb valgustushetk, kõik saab selgeks, tegelaste silmad avatakse, ei suuda Max siiski suuremat plaani haarata. Ta valib selle, kelle otsa kukub. Pahaaimamatu kurjategija. "Korteri" veetlus ei seisne niisiis sugugi mitte vaid Hitchcockile viitamises, vaid süžee ja tegelaste vahelises vastastikmõjus. Kui tundub, et kellelgi ei ole isiklikult midagi teha, et olukorda muuta, toimib (mitte)käitumine just lõpliku otsusena. Võib  öelda, et Max esineb siin kui MacGuffin, kelle üle Hitchcockki uhke oleks. Tema võimetuse (tühjuse) ja samas mõju tõttu. Võimatult sümmeetriline ja terviklik film.