Erialaringkondades langes eelnõu kriitika osaliseks. 2003. aastal ilmus ajakirjas Juridica artikkel, milles järeldati, et vastuvõtusüsteemilt loobumissüsteemile üleminek pole vajalik. 2005. aastal kaitsti samal teemal magistritöö. Kui kaks süsteemi on võrdsed, siis milleks asendada ühte teisega? Uuele süsteemile üleminekut ei toetanud ka advokatuur. Ometi läks muudatus riigikogust edukalt  läbi. Advokatuuri kirjas ja erialakirjanduses väljendatud seisukohti ei peetud oluliseks. Kaksteist aastat kogemusi ja kohtupraktikat kaotas oma väärtuse. Õppimine hakkab otsast. Lausa naljakas on see, et pärandi vastuvõtja ei pääse ka uue süsteemi järgi notarile avalduse tegemisest. Nimelt ei võeta teda notari toeta jutule pangas, ARKis ega kinnistusametis. Isiku jutt «ma olen omanik, kuna ma pole pärandist keeldunud» ei ole registrikanneteks piisav. Küll aga saavad lahkunu võlausaldajad viivitamatult  pärijate kallale asuda.  Õigusloome hektilisust näitab fakt, et näiteks viimased kaksteist aastat advokaadi või kohtunikuna töötanu karjääri jooksul on sisuliselt kehtinud neli erinevat menetlusseadust tsiviilasjades. 1993. aastast kehtis tsiviilkohtupidamise koodeks. 1998 võeti vastu tsiviilkohtumenetluse seadustik. 1. jaanuaril 2006 kehtestati täiesti uus tsiviilkohtumenetluse seadustik. 2009 jaanuarist tehti viimasesse 420 muudatust. Kuidas saada kogemusi, kui mängureegleid sellise sagedusega muudetakse?