Suurbritannia uurijad teatasid erakordselt hästi säilinud mumifitseerunud dinosauruse leidmisest, mis aitab nende kinnitusel senisest paremini mõista, kuidas hiidsisalikud välja nägid ja liikusid.  67 miljoni aasta eest elanud ja uurijatelt hüüdnime Dakota saanud hadrosaurusest on säilinud nahk ning suur osa lihastest ja luustikust.  Väljakaevamistöid juhtinud Manchesteri ülikooli uurija Phillip Manning kinnitas, et tegemist on erakordse leiuga.  Ta selgitas, et enamik meie teadmistest hiidsisalike kohta põhineb üksiktest luudest, mis on vaid harva omavahel seotud samal moel kui  dinosauruste eluajal.  Antud juhul on aga tema sõnul tegemist "kolmemõõtmelise nahast ümbrikuga", mis on ennekõike saba ja jäsemete piirkonnas säilitanud kunagise vormi ja kuju terviku.  Mumifitseerunud hadrosauruse leidis 1999. aastal toona veel teismeliseas olnud harrastuspaleontoloog Tyler Lyson.  Ekspertide sõnul on tegemist üliharuldase leiuga, sest seda tüüpi mumifitseerumiseks on vajalik lugematute asjaolude kokkulangemine - muuhulgas pidi hiidsisaliku surnukeha pääsema kiskjate ja raipesööjate eest, pehmed koed pidid minerialiseeruma enne seda, kui bakterid oleks need hävitada jõudnud ning dinosauruse säilmed pidid  kahjustamatult vastu pidama kümneid miljoneid aastaid.  Hadrosaurusi nimetatakse sageli ka 145-65 miljoni aasta eest kestnud Kriidiajastu "lehmadeks" ning neid rohusööjaid iseloomustas sarviline hammastate nokk, sajad lõualuul paiknevad hambad ning pikk saba, mida nad kasutasid tõenäoliselt tasakaalu hoidmiseks.  Kõnealuste säilmete esialgsed uuringud on näidanud, et kuigi hadrosaurused olid 12 meetrit pikad ja kaalusid umbes 35 tonni, suutsid nad  ometi üllatavalt kiiresti liikuda.  Briti uurijad tegid kompuutertomograafi abil kindlaks, kui suur oli väljakaevatud isendi tagakeha lihasmass ning selle põhjal tehtud hinnang looma esiosa lihaste massi kohta on 25% võrra kõrgem kui senised arvamused.  Enam lihaseid tähendab Manningi sõnul aga tugevamaid jalgu ja suuremat jooksukiirust.  Põhjalikum arvutianalüüs näitas, et hadrosaurused võisid arendada kiirust kuni 45 kilomeetrit tunnis.  See tundub ka loogiline, sest neile jahti pidanud  Tyrannosaurus rex suutis viimaste hinnangute kohaselt joosta kiirusega kuni 28-32 kilomeetrit tunnis ja tema sihikul olevatel loomadel pidi evolutsiooni käigus olema välja arenenud võime kiskja eest minema liduda.  Kuigi dinomuumia nahk on miljonite aastate vältel oma värvuse kaotanud, on selle väliskuju ometi säilinud, mis aitab teadlastel senisest palju paremini kindlaks teha, kuidas hiidsisalikud omal ajal välja nägid.  Uurijad loodavad ka, et mumifitseerunud väliskesta all võib peidus olla fossiliseerumisest pääsenud pehmet kudet, millest peaks olema võimalik eraldada valke.  Manning möönis, et dinosauruse DNAd ei looda nad siiski leida, sest 67 miljoni aasta vanustest säilmetest on seda peaaegu lootusetu otsida.  Avastusest räägitakse pikemalt telekanalis National Geographic 9. detsembril kavas olevas dokumentaalfilmis "Dino Autopsy" ning senised uuringud on andnud alust ka kahe raamatu kirjutamiseks - sel nädalal tuleb müüki lasteraamat  "DinoMummy: The Life, Death, and Discovery of Dakota, a Dinosaur From Hell Creek" ja jaanuaris  valmib täiskasvanutele mõeldud raamat "Grave Secrets of Dinosaurs: Soft Tissues and Hard Science".    Vaata ka: