Suur osa õpeainetest tuleb kuulmise teel omandada. Seal on siis viisil, kuidas kooliõpetaja kõneleb, just mälu kohta suur tähtsus. Tasaselt ja segaselt öeldud sõnad ja korraldamata laused teevad segaseid muljeid ja viivad sage­dasti eksiteele. Liiga kõvahäälne kõnelemine halvab kuulja tähelepanemist, sest et vali kõla oma meelelise erutusega takistab ettekujutusi tõusmast ja kuulja sellepärast töntsiks ning tuimaks läheb. Ümberpöördud tagajärg on liiga tasasel  kõnelemisel. Siin ei ole häälikutel ja sõnadel niipalju mõju, et nad õigeid ettekujutusi suudaks luua. Sage sisukohane vaheldus kõva- ja tasahäälelise kõnelemise vahel, sündsad modulatsionid ja puhas ning selge intonatsioon on pedago-gilis-psühholoogiline nõudmine, millele just kooliklassis esmajärguline tähendus tuleb anda, nimelt arusaamise ja mälu tegevuse seisukohalt vaatades. Edasi, kui sa liiga pikka kõneled, siis kustub kuulja tähelepanemine, ei saa nimelt eelpool saadud ettekujutusi teiste järgnevatega  õieti ühendada. See­sugune veniv kõne on väljakannatamatu, sest juba esimestest silpidest võid ise teisi järgnevaid aimata; kuulja vaim töötab siis kiiremini kui kõneleja järele jõuab ja kõneleja sõnad takistavad siis mõtlemist. Liiga kiiret kõnet kuuldes ei suudeta kõiki pakutavaid ettekujutusi reprodutseerida, ei saada mõttega kõnelejale järele ja tagajärg on tähelepanematus ja igavus; mälusse aga ei jää tugevaid, selgeid ja korralda­tud muljeid.