Loen ja ei mõista nende noorte emade mõtteviisi, kes oma ühe lapsega piirdumise ideed põhjendavad võimalusega tagada oma ainsale järglasele parimad võimalused täiuslikuks arenguks.  Tegelikult võib nende ilusa jutu üsna talupoeglikult kokku võtta tõdemusega, et nad soovivad, et nende järeltulija saaks  omada võimalikult palju ASJU. Tarbida-tarbida-tarbida. Aplalt omada, jagamata, vajaduseta arvestada teistega.    Mulle meeldiks, kui nende naiste põhjendus ühelapselisusele oleks ülerahvastatud Maa. See kõlaks küll võltsilt, kuid oleks vähemalt õilis.    Põhjendus "Ma tahan, et mu laps saaks endale lubada vaid parimat" on mõnikord märk järjekordse pisikese ahne laiutaja kasvamisest.    Mõistlikult on kõlanud mu jaoks ühe ema lause: "Ma ei ole kindel, et ma oma selle ühe lapsegi  heaks inimeseks kasvatada suudan. Rohkem ei riski!"    Naised, kes ei julge või ei taha rohkem lapsi, kuna nende partner pole selleks valmis või küps või usaldusväärne - nad on targad naised. Aga kustkohast jookseb tasakaalujoon "Mu laps peab saama vaid parimat" ja "Enamat ma toita ei jõua!" vahel?