Kujukaks näiteks selle kohta, mil viisil maaorientatsiooniga spe­kuleerivalt linnapahesid "paljastav" kirjandus positiivsust taotles, on Rohu Nauding (1929): üks tüüpilisemaid naiivselt-positiivse ten­dentsi sidumise katseid kõditava pahedekirjelduse (lk. 77!) sappa. Kui Roht  Naudingu viimasel leheküljel suure paatosega deklareerib: "Kõo kuninganna olla on siiski väärikam, vabam, kaunim ja kindlam kui mõne võltsunistuste kuninga armukene", siis on see vastuvaidle­matu tõde vääral kohal, - see on puuduliku loogikaga käsiteldud tõde. Ühekülgselt-sihilikule linnaelu pahede kirjeldusele järgneb ühekülgselt-sihilik maaelu hüvede rõhutamine; linnaelu käsitlev romaan ise jätab ütlemata, miks "Kõo kuninganna" linnas sattus just mülkasse, miks tal puudus võimalus linnas vähesel määralgi  kasutada oma iseloomu ja linnakeskuse jaatavaid külgi; maaelu riivav posi­tiivne lõpp aga jätab mainimata need raskused, milledega on seotud tegelik "Kõo kuningannaks" saamine. Nii linna kui maad käsitledes ei arvestata praktilist tõelisust, nii siin kui seal minnakse sihilikult äärmustesse; mõlemal juhul ollakse vildakalt ebasiiras. Moraal on vaid odavaks lisandiks teosele, mis oma olemuselt mõjub ehk enne­mini ebamoraalselt.