Ei, nii lihtsalt need asjd ei läinud. Kas ma olen maininud, et peale esimese rongi, millega me sõitsime, ei ole mitte ükski transpordivahend Rumeenias õigel ajal kohale jõudnud? Ei ole? Nüüd, Riia bussijaamast väljununa (30 min. lubatust hiljem) on paras aeg seda kõike meenutada. Viimane peatükk lõppes sõnadega "me hakkame  Bukaresti jõudma". Paraku oli see sulaselge vale. Meie Bukaresti jõudmiseni jäi veel 2 tundi ja 15 minutit. See oli nimelt see aeg, mis meie rong hilines. Siiamaani olime kohaliku transpordiga liigeldes samuti natuke hiljaks jäänud - pool tundi siia-sinna, keda huvitab, me oleme ju puhkusel. Lisaks sellele, mida sa siis Rumeenia rongidest eeldad? Väike hilinemine on ju pigem kohustus kui ettearvamatu juhus. Siiski 2 tundi ja 15 minutit ajas harja pisut punaseks - Jumal tänatud, et meie korteriperemees George  Gold-Niculescu oli hea südamega rumeenia mees, pärast sellist hilinemist ilma konditsioneerita vagunis, oli mu närv nii püsti, et ma ütlesin rongist väljudes Karole, et dai bog kui keegi peaks tulema "odavat" taksot või majutust pakkuma, siis ma ei ütle midagi, lihtsalt löön. George Gold-Niculescu mitte ainult ei võtnud meid keset ööd vastu, vaid ta viis meid ka restorani, mis oli hilisööni lahti, ja näitas 24 h toidupoe kätte, et me saaks hommikuks midagi varuda. See on ka esimene üldine soovitus Rumeenia ja  rumeenlaste kohta - keskmine rumeenlane on väga sõbralik ja abivalmis. Kuna igasugune sildimajandus riigis puudub, siis ma soovitan kõigile, suhelge tavainimestega (aint enamus taksojuhte on "mitte eriti") väga paljud inimesed tahavd teid siiralt aidata. Nad ei pruugi inglise keelt rääkida, aga kui te rahvusvaheliste väljenditega hakkama saate, siis on kõik hästi. George Gold Niculescu on ainult üks näide paljude hulgast - Gabi - Punk Rock Hosteli peremees, Sergiu, keda eelmises peatükis mainitud sai,  hajameelne hostelipidajatüdruk, kes hoolimata erinevatest käkkidest rääkis meile põhjalikult, kuhu minna ja mida teha. Siis veel Goblin´n Gulagi baarimees, üks joodik, keda ma Vama Veches kohtasin (mees oli kindel, et ta on Ühendriikide president Bush. Bush, mitte Obama), lamamistoolide rentija, erinevad vagunisaatjad, kaasreisijad bussides/rongides - ühesõnaga inimesed. Nad olid head ja aitasid meid siis kui me kohalikust keelest või tavadest aru ei saanud. Nende sõbralikkus teeb kuhjaga tasa süsteemi  kitsaskohad, mis meele mõruks teevad ja vihaseks ajavad - pidevalt hilinev ühistransport, fakt, et ametnikest ei ütle sulle keegi ilma küsimata mitte midagi, sa pead kõik ise välja uurima, võõrkeelsete siltide puudus, omakeelsete siltide rohkus jne. jne. jne. Küsi, ja sa saad abi.  Nüüd veel üksikuid kilde, mis meelde tulevad:  Ära austa taksojuhte, sest reeglina ei austa nemad sind. Vaata alati, et taksomeeter töötaks ja jälgi, mis tariifiga see töötab (paar korda pandi meile keset päeva öine tariif, mis  on arusaadavalt kallim). Keskmine hind tundus olevat 1.39 leid kilomeetri eest. Sellest rohkem pole mõtet maksta, sest taksosid on väga palju, kui see konkreetne sindselle hinna eest ei sõduta, siis kohe järgmine teeb seda meelsasti.  Mitmekesi reisides tasub eelistada apartmente hostelitele ja hotellidele. Rumeenia apartmendid on väga korralikud, internet on tavaline ja mis peaasi, nad on odavad - 30 eur öö apartmendi eest oli kalleim hind, mida me maksime. Kahe peale kokku. Jah, on võimalik, et te  leiate hosteli, kus voodikoht on 10 euri öö. Me ka leidsime, aga see on ainult natuke odavam, ja pealegi, te teete selle vahe apartmendis ööbides ja ise süüa tehes tasa. Väljas söömine pole kallis, aga kodus söömine on alati odavam. Apartmendi leidmiseks on kaks varianti - kui te ühistranspordiga mingisse kohta jõuate, siis läheneb teile palju inimesi pakkumisega "cazare". See ongi majutus - siis saate juba ise kaubelda. Teine variant ( see mida me kasutasime ) otsi netist. Löö sisse apartments ja selle  linna nimi, kus sa majutust tahad, ning seal tuleb reeglina päris palju variante. Me leidsime kõik oma ööbimised nii. Ainuke millega me rahul ei olnud oli hostel, mida sai siin eelpool mainitud.  Ühistransport on odav ja tiheda graafikuga, aga äärmiselt ebatäpne - varu aega ja kannatust. Kohalikud on sellega harjunud, et rong mõne tunni hilineb. Seetõttu ei tee keegi sellest numbrit. Vagunisaatja ei tule sulle seda ütlema ja kõlaritest samuti ei teavitata. Kui on aja peale minek, siis võib jamaks minna. Ma  ei usaldaks Rumeenia rongiliine niivõrd, et ma hakkaks samal hommikul, kui mu lennuk väljub, kusagilt (isegi lähedalt) Bukaresti sõitma. Taevas teab, et me sõtsime Brasovist Bukaresti (170 km.) 6 tundi. Rongiga. Ja keegi ei öelnud mitte midagi kui rong otsustas 2 tundi ja 15 minutit hiljem sihtkohta saabuda. Rumeenias on palju ronge ja nende liigutamine erinevate peatuste vahel käib neile veel üle jõu.  Kohalik toit on jube maitsev - lisaks eelpoolmainitule meeldisid meile veel erinevad supid ( ciorba  rumeenia keeles) nii maost (magu/mao - mitte roomaja) kanast kui aedviljadest. Kanarull seente ja sealihaga, kohalik lambajuust, minu iskiklik lemmik - maisijahupuder mamalõõga või mamaliga või polenta, puukoorest vakakese sisse õmmeldud sõiralaadne juust jne jne. jne. Jookidest - Ursus Black - Guiness ja tume Kelt, mida ma siiani tumedatest õlledest eelistasin kahvatuvad Rumeenia Musta Karu kõrval - mõnus, kergelt kaljamaitseline kange tume õlu. Oehh, minge ja maitske kõike ise - midagi otseselt halba  nagu ei saanudki.  George Gold-Niculescu soovitas veel sellist asja, et kui tahate saada infot Rumeenia kohta, siis ärge otsige veebist (jutt käib turismiinfost) vaid helistage Rumeenia turismiministeeriumisse ja öelge, et nad saadaksid teile materjale teie mailiaadressile. Ma ei tea kas see reaalsuses ka töötab, aga George Gold-Niculescu oli selles veendunud, ta ütles et kuigi organisatsioonid on Rumeenias reeglina lollid, siis inimesed, kes seal töötavad see-eest täesti normaalsed. Et kui keegi saab  jutule mõne Rumeenia turismiministeeriumi ametnikuga, siis see aitab kindlasti hädast välja.  Kui veel millestki rääkida, siis sellest, et reisi lõppakordiks sobis hästi järgmine intsident: Riia-Tartu buss peatus suvalises Läti bensiinijaamas ja bussijuht lahkus sõna lausumata. Kui me olime 10 min. Seisnud, hakkasid julgemad uurima, et milles asi (me olime niigi 30 min hiljem Riiast väljunud) kui väljas suitsetava bussijuhi käest arglikult küsiti, et kas me sõitma ei hakkagi, pistis see röökima, et tal  tuleb täna veel 4 tundi rooli keerata, miks me talle närvidele käime ja sõidame siis kui sõidame jopptvajumatt bljääd! Natukese aja pärast selgus, et me ootame sama reisifirma bussi, mis tuli Saksamaalt ja sealt pidi paar inimest meie bussi peale ümber istuma. Rumeeniast saabununa tundus see täiesti normaalne. Ei saanud kaasreisijate solvumisest ja vihast aru.