Poos polegi nii halb, kui aga selle taga oleks jõud. Kuid - ei Mascagni ega Leoncavallo pole kumbki suutnud hilisemas loomingu perioodis end üle  trumbata, isegi kord saavutet positsioonil pikemat aega püsida. Vahepeal edeneb hoogsalt käärimine itaalia muusikalistes ringkondades, sest kõik ei taha lasta end toita põhjamaa blondist kultuurist, millega ei sobi kuidagi lõunamaine temperament: eriti noored igatsevad oma kontsertmuusika järele. Astuvad kokku, moodustavad "itaalia kompo­nistide ühingu", mille sihiks on elustada ning arendada nooritaalia sümfoonilist literatuuri, vastukaalus šovinistlikkudele vaadetele, et iga itaalia komponist on ning  peabki olema ainuüksi ooperikomponist. Järgnevad arvu­tumad manifestatsioonid, kuulutatakse rahvuslik võistlus, žüriisse kuuluvad silmapaistvamad itaalia muusikategelased: Arturo Toscanini (Scala), Ermanno Wolf-Ferrari, Leone Sinigaglia. Esimesel võistlusel tuleb küll 42 sissesaadet partituurist välja praakida 28, - nõrgad ning koolmeisterlikud, kuid üldised tulemused rahuldavad täiel määral. Algab kibe tegevus konservatooriumide (liceo) tuulutamiseks, peagi on kõik tähtsamad ohjad noorte käes, ning - mis  peaaegu arusaamatuna näib põhjalasele - üle öö õieti sünnib itaalia sümfooniline stiil, küllalt vääriline võistluseks prantsuse või saksa literatuuriga, mille arenemiskäik loeb teist aastasada…