Mulle vastumeelselt häälestatud ja samal ajal liha näriv Marta: "Aga emme. Sa  ei pea ju noh, normaalselt, karjuma."  Näost lilla mina: "Aga ma olen juba tuhat korda sulle ilusti seletanud, miks sa ei tohi kõike seda liha ära süüa ja palunud ilusti seda mitte teha. Aga sellest pole mitte mingit kasu. Miks sa ei või mind KOHE, kui ma ilusti palun, kuulata. Miks need olukorrad peavad alati riiu ja karjumisega lõppema?! Palun selgita, miks, palun miks sa ei või kohe minu sõna kuulata?" Marta, see kõige enesekindlam laps Liivimaal: "Emme, aga ma ju kuulasingi sind kohe. Aga ma  lihtsalt ei soovinud nii lihtsalt teha!"