Sest igatahes on vale ka vahel kuuldav väide, nagu ei saaks kunst­nik ise "midagi teha" oma teose sisu määramisel, kui ta tahab olla eht. Muidugi, elamusi kandvad kujundid on loomingus kõige tähtsamad ja need peavad alateadvusest ise vabalt üles purskuma, meelde tulema, ilma selleta pole juttugi kunstist kui elamuse vahendusest, vaid ainult kuivintellektuaalsest mõistetevahendusest. Kuid see nõue ei tähenda ju kaugeltki mingit sürrealistlikku unenäokunsti, vaid kui juba vormi pärast kas teadlikult või  alateadlikult iga kunstnik peab alati väga palju valima, siis võib ta seda valikpidurit tarvitada ka sisuliselt. Ja kuigi ehk psühhoanalüütikuil on osalt õigus, et alateadvus meile tundetoonilistena meelde saadab ainult vitaalseid või koguni animaal­seid kujundeid, siis nendegi järgi ka juba alateadvus võib neid ka sublimeerida näit. erisümboleiks. Nii võib ideoloogilinegi "ülamina" küllalt tugevana juba loovas, intuitiivses alateadvuses luua kunstiks tarvilise tundetoonilise kujundirikkuse - on tarvis  ainult, et ta oleks küllalt intensiivne, s. t. on vaja, et ta ideoloogiagi tung dünamiseeruks. Seda muidugi ei saa loojale pääle suruda väljast ,kuid selles suunas ta võib ise kaasa aidata üldse ideoloogilis-eetiliste küsimustega rohkem tegeledes, neist lugedes, nende üle mediteerides, nende ellurakendust jälgides isiklikus elus ning oma ümbruses jne.