Mõnusalt koomiline, kuidas mõni inimene kuidagi oma soove varjata ei oska, aga oma läbinähtavusest ise aru ei saa.  Eile koju tulles leidsin Peremehe diivanilt, kurb nägu peas: "Mul oli täna kuidagi räbal olla, ei jõudnud karuleid koorida, kas äkki teeks lihtsalt praeliha?"  Kaval sihuke. Kujutas vist ette, et ma nakerdan seaveerandiku viiludeks ja korraldan karnivooriorgia.  Ta oli taaskord unustanud, kui ruttu naised kartuleid koorivad.  No liha sai ta ikka ka. Mõõdukalt ja natuke  üle mõõdu lisakski.      Tegelikult ma olen suhteliselt laisk kokk. Mitte oskamatu, aga mugavust armastav. Söök peab ruttu lauale saama, sufleemeistrit minust ei saaks.  Aga vorsti, kohupiima, mulgi kapsaid, suitsusinki - oskan küll teha, olen teinud ja teen ilmselt ka tulevikus. Ilma kutsumuseta, vajaduse sunnil, aga samas pole unustanud fantaasiat ja lusti, need kaks annavad igale roale särtsu juurde.      Hm, mis särtsuvasse toitu puutub, siis ühel korral elus olen  piripiri pipraga kana söömiskõlbmatuks vürtsitanud küll. Võibolla... võibolla oleks pidanud mõne mehhiklase külla kutsuma, poleks toit hukka läinud, aga nende mehhiklastega on nagu on - just siis, kui neid vaja, pole ühtegi käepärast. Muidu rüselevad trepi ees kobaras, ei saa jalgagi maha panna, ikka mõni varba vahel.  Esimest korda leivaahjus ahjukartulite valmistamine oli samuti leegitseva lõpu saanud kogemus. Sööma hakates olid kartulid tipp-topp parajad, aga liha tundus veel kuumust vajavat ning nii see  panniga ahjusuust tagasi lükatud sai. Päris kauaks. Kui meelde tuli oli seis selline, et panni ahjust toa poole tõmmates lõid sellelt siuhti leegid üles.  Vähemalt ei tohtinud keegi öelda, et tooreks jäi.      Tarretis on üks hea asi. Kui laps olin, siis ema ikka tegi vahel, aga zelatiin oli defitsiit ja tarretist ei saanud nii palju, kui tahtnuks. Aga ema sai kord tarretise tegemiseks sellist tollal vähelevinud imeasja nagu agar-agar, letialune värk ja puha...  Kahjuks ei öeldud  talle, et seda peab hulga vähem lisama kui zelatiini ning tookordne tarretis oli korraliku kummipalli konsistentsiga. Lusikas igatahes sisse ei läinud, aga sama lusikaga sai teist mööda põrandat põrgatada küll (tean, proovisin, vahele ei jäänud ja mu tegu oli inetu).      Telekast teinekord mõnes filmis toidusõda nähes (mõtlen selle all "food fight!" röökides söögi pildumist koolisööklas) lähen tujust ära. Vastik tunne on mõelda, et on paiku, kus päevas visatakse ühe inimese kohta prügi hulka  rohkem söögikraami, kui teises kohas inimene süüa saab.  Mõnes kohas oleks minu piprakana ilmselt delikatessina nahka pandud.      Kõht on vist natuke tühi, mis ma muidu neid söögiheietusi siin täna...  (krõbinal köögi poole minekut)        Dixi.