Need soovitused on väga asjakohased väikeste poiste vanematele. Aga mida teha siis, kui tegu on juba suure poisiga, teismelisega, kellest lapsevanema sõna üle ei käi? Kui lapsevanem on kaotanud poja silmis usalduse või lugupidamise?  Lapse kasvatamist-kasvamist võib võrrelda puu sirgumisega - kui see on noorest peast  ühes suunas kasvanud, on hiljem seda raske teises suunas painutada. Kui vanematel ei ole olnud pojaga enne teismeliseiga lähedast suhet, võib selles eas vastastikuse usalduse ja lugupidamise võitmine osutuda tõsiseks proovikiviks. Usaldust ja lugupidamist ei saa vanem pojalt vägisi nõuda (tegelikult muidugi saab, aga sellel ei ole soovitud tulemust), need tuleb välja teenida.   Vanemad saavad teismelise pojaga parema kontakti, kui nad viimase tegevuste vastu siirast huvi tunnevad ja seda järjepidevalt  ka väljendavad - milliseid mänge poiss mängib, kuidas ta trenni teeb jne. Seejuures on määrav vanema suhtumine - poiss tunnetab, kui teda ja tema tegevusi ei võeta tõsiselt.  Üheks parimaks võimaluseks lähedase suhte taastamiseks on pojaga üheskoos aja veetmine, näiteks ühised autosõidud, jalutuskäigud, kalastamine jne. Kui peres ei ole olnud koosolemise harjumust, võib see poisi vastuseisu puhul olla algul väga raske. Tihti on lahenduseks see, et vanemad leiavad koosolemiseks tegevuse, millest poiss on  tõeliselt vaimustunud (esmalt tuleks see siis välja selgitada). Tegevusest endast olulisem on aga see, kuidas sellel ajal poega suhtuda. Tähtis on OLLA KOHAL, st pühenduda 100% pojale, kuulata tema juttu, tunnetada tema tundeid. Tähtis on olla aktsepteeriv, väärtustada tema arvamusi ja seisukohti ka siis, kui need ei tundu õiged. Kui teismeline poiss on nõus vanematega üheskoos aega veetma ja rääkima, on see juba suur samm edasi vastastikuse usalduse võitmise suunas. Võib-olla poiss ei avane esimestel  kordadel, võib-olla juhtub see alles puberteediea lõppedes, aga kui olla järjekindel, siis ühel hetkel hakkab poiss vanemat taas usaldama ja julgeb taas olla avatud.