Ja lõpuks tuleb nentida, et ehkki D ja C teooria alguspäevil oli põhiline "naljanumber" see frontoparietaalse võrgustiku aktiivsuse kausaalsuse rõhutamine (sest keegi ei uskunud, et frontaalsete piirkondade mõjutamine kuidagi teadvustamist mõjutab), on tänaseks päevaks päris muljetavaldavaid tulemusi selle  kohta, et mingi roll frontaalsetel piirkondadel teadvustamise juures siiski on. Tuletame siinkohal meelde Del Culi jt tööd, mida kajastasime siin ajaveebis mõnda aega tagasi. Kahtlemata on keskne see küsimus, kas need frontoparietaalsed võrgustikud on tõepoolest tarvilikud teadvustamise jaoks või nad lihtsalt (kaudselt) moduleerivad teadvuselamust. Mina ise suurt raha selle frontoparietaalse võrgustiku idee ja teooria peale ei paneks, sest praegune tõendusmaterjal näitab, et (tavaliste, mitte kirgaste) unenägude ajal on prefrontaalne korteks küllaltki vaiki. Huvitaval kombel ei pühenda D ja C kogu oma eepose jooksul sõnakestki une ja unenägude kohta. Aga seda suuresti ka seetõttu, et nende teooria jääb unenägudega jänni: kuidas saab olla teadvuselamus, kui prefrontaalse korteksi töö on pidurdatud? Ehk ongi paras tänane postitus lõpetada sellise küsimusega, mis näitab ehedalt, et isegi kõige verivärskem ja põhjalikum ülevaateartikkel teadvusest ei ole hetkel veel teadvuse mõistatusele võrdväärne vastane - Teadvuse Suur Probleem püsib vankumatuna edasi.