Kurekolmnurkade lend katuste kohal on lakanud ja tuuledki kusagile ära lennanud. Päevade viisi küürutab akna taga tihe, rõske hämarus. Kui avan ukse ja astun õuele, tuleb tahtmine hetk nagu tüütu hall eesriie kõrvale lükata ning näha selle taga päikeses hõõguvaid vahtraid ja habisevaid haavapuukesi, üll  purpursed särginatukesed.  Kõik mu kümme suurt ja väikest kärnkonna on aiatiigist lahkunud. Kujutlen, kuidas nad kalpsates lähevad - voolava vee poole, millel on kaitsvad kaldad ja soe, pehme, õnnelikku uinumist tõotav põhjamuda. Väike siilipoiss, kelle suvel võrkaia traatsilmusest päästsime, kes köögis matsutades doktorivorsti sõi ja mu pesukorvis kaks päeva järjepannu magas, et seejärel hakata kippuma sinna, kuhu ta kuulub, on vist samuti talvekorteri leidnud. Mõtlen, mis on saanud värvupojast, kelle  maast üles korjasime ja pessa tagasi viisime. On ta üks liige ses sädistavas parves, mis iga päev mu trepi ees saiaraase nokib, või oligi just tema see, kes hiljuti jõuetult murule langes. Teda me aidata ei suutnud, ta sulges mu mehe soojas peos oma tumedad linnusilmakesed, talle anti surra turvalises paigas ja saada maetud muru ja lillede alla. Nokkis ta kusagilt midagi mürgist või põrkus lennul takistuse vastu, ei tea...  On sügis. Kui kõnnin paljajalu läbi märja rohu, valguvad jäljed täis halli, külma  vihmavett. Murukamar õõtsub ning sammude taktis näib taevas ühele ja teisele poole viltu kalduvat. Kui ses taevas põleksid õhtuti vaikse leegiga tähed, murduks nende helk mu silmis, ent hall laotus vaid õõtsub, rammestavalt ja nüristavalt. Tunnen, et elan soomaal, kus miilide ulatuses ohkavad salalaukad ja jõepael vingerdab vetruvate mätaste vahel nagu keegi, kes läheb ja läheb, ilma et kunagi kohale jõuaks. Vaikse sulpsatusega vilksatab kaldaveere alla saarma sihvakas keha, kõrkjatest tõuseb õhku hirmunud  metspart ja kalake lööb hauakohas lupsu.  Võib-olla kostis siit kunagi sooeide kõõksuvat naeru ning luhtadel ja lodupealseil kondas ringi üksildane, iidne sookoll. Hingas kähinal sisse õhturõskust, puhkas kivil istudes oma reumahaigeid jalgu, meenutas noorusaegu ja neid õnnelikke päevi, mil kõigel oli veel mõte ja tähtsus ning mil maailm näis uus ja kulumata otsekui enne õuna hammustamist.  Tänaseks on sookoll kolinud kaugele saarele. Ta on nii vana, et ei mäleta enam ainsatki algust ega mõista  heituda sellestki, et igavene olla on ühtaegu kaunis ja kurb. Sookoll tajub veel vaid hetki, mil tal on nii seletamatult hea, et kuidagi nagu valus hakkab.  On sügis. Soomaasügis. Ma tahaksin väga midagi luua, aga hinges on vaid juured ja jupike tüve, millele ma ei oska võra peale kasvatada. Kõnnin vihmauitses, unemaik suus ja näin äratehtult õnnelik. Laugaste kohalt või hoopis minust enesest kostuks nagu soeulgu ja tumedat taevast valgustab midagi naeratusetaolist. Lehed on langemata, tihedasse  padrikusse kasvanud kaldapealsed mõjuvad nagu Semiramise rippuvad aiad ja sügis - see on kaugete, iidsete aegade lugu, kahe tuhande üheksandas trükis.