Kõige rohkem olen tahtnud kirjutada säärastest asjadest nagu see, kui nägin ühel hommikul üle Väikse väina sõites kahte luike sügavas unes, kaelad oma keha sulgede ja tiibade vahel peidus, kõrvuti vees hulpimas. Või sirelitest - kui vähe neid sel aastal on, aga kui palju ma neid selgelt nägin  märtsi pruunis ja hallis aias - nii värskelt armunud. Olen aga mõtelnud, et kes seda lugeda tahaks - linnainimesed ei mõista ega pole neil aega selliseks vanamoodsaks looduslüüriliseks tundlemiseks ning maainimesel on veel vähem aega ja kõik see poeesia ja ilu on tal silme ees. Siiski, siiski, tean paari, kes seda loeksid. Ja seda on juba väga palju. Mõnikord ma adun, et mulle on osaks saanud väga palju armastust - rohkem kui olen ära teeninud või vastu andnud. Ometi ei ole ma saanud armastust neilt inimestelt,  kelle kõrval ma olen aastaid selle nimel elanud. Või on see armastus olnud teistsugune või ebapiisav. Ja ma olen kaevelnud palju, nii endamisi kui ka valjult, selle puudu(mi)se üle. Küllap on nii, et leiad sealt, kust ei oska otsida või tahta. Ning seda ei ole seal, kust nii väga ootad & loodad.