Kui paarkümmend aastat tagasi vaieldi tuliselt pensioniea tõstmise üle, siis oli üheks argumendiks ka see, et pensioniea tõstmine piirab vajadust võõrtööjõu järele. Ehkki me tänavapilt on muutunud antropoloogilises mõttes kirevamaks - oma osa on siin eriti viimasel ajal levinud lapsendamisel teistest riikidest -, reklaamivad mitu äärmusliikumist Eestit me valitsuse meelehärmiks kui üht vähestest valgetest enklaavidest Euroopas. Eesti ei ole  võõrtööjõu magnetiks saanud pigem küll meie eraldatuse ja selle tõttu, et siin Euroopa kolkas suurt midagi ei juhtu. Samas on üldine vananemine pärssinud paindlikkust - ametiga tullakse harjumuspäraselt toime, kuid uusi mõtteid ja riskijulgust kohtab järjest harvemini ning nalja ei saa enam üldse, solvumine on me ajastu trend. Viimase majanduslanguse ajal mõni aasta tagasi üritas valitsus elavdada erasektorit drakooniliste abinõudega avalikus sektoris - koondati kõik, kelle haridustase ja muud oskused ei  vastanud ametikohale kehtestatud nõuetele, hoolimata tublidusest ja väljateenitud aastatest. Vastukajad olid üldiselt positiivsed, mitu kantsleritki leidis uue hingamise innovatiivses ettevõtluses ning statistikud täheldasid aasta lõikes erasektori elavnemist.