Seejärgi kumb neist on valitsev eelkäival ajajärgul, ta vastasrinnal, ta toonitab  kas enam intensiteedi tarvet, vabanemistarvet, näit. renessansis, või jälle kestetarvet, köitmisvajadust, näit. prantsuse klassika pärast barokki ja osalt uuel kujul saksa uusklassika pärast tormtunglust. Ja õieti ka uus uusklassika (näit. Platen) ja realism pärast romantikat. Sest oluliselt pole klassika ja realismi vahe, kui suur see näibki, ometi mitte väga oluline ja juba Goethe's näit. leidub ka õige rohkesti järgneva realismi elemente. Sest teatavast idealiteedist ja oma kujude tüpiseerimisest ei pääse  mööda ka realism, kui ta üldse veel püsib kunstina. Objektiivsuse, s. o. üldinimlikkuse nõue ja tõsielule vastavus on enam-vähem mõlemate sihiks. Realismi puhul ainult on elu (kunstis) harmooniliseks muutmise tahe võrratult nõrgem, ta sihtki on kujutada elu ainult nagu ta on, mitte nagu ta peaks olema (ei harmooniline, nagu soovib klassika, ega ka inten­siivne, nagu muudaks romantika). Ja selle tahtliku välisilma klammerduse ja ebaisiklikkuse, impressionismi tõttu on tihti raske temas näha puhtaid  tüübitunnuseid meie jaotuse järgi. Sagedasti ta on omakorda süntees ja keskmine uusklassika ning romantika vahel (näit. saksa n. n. poeetiline realism Gottfried Keller'iga eesotsas).