Kas Külli loost siis tõesti ei kooru õpetuseiva meile elavaile selles ühiskonnas?  Et haigus, ka psüühiline, ei võta inimeselt kodanikuõigusi?  Et ka abieluvälisel lapsel on isa ja isal kohustused? Igakuised ja-päevased kohustused, mitte aegajalt tabavad heldus(?) hood.  See ei ole öeldud süüdistamaks kedagi isiklikult, ainult järele mõtlemiseks.  Kõlab paradoksaalselt, aga arvan, et Külli  elu oli täiuslikum ja isegi õnnelikum kui paljudel teistel.  Oli selles ju vaimset pinget, otsingut ja ilu ka siis kui tema enda sõnul: