Eelmisel nädalavahetusel käisime taas nukuteatris. Seekord planeerisime käigu pikemalt ette ja nädalavahetusele. Esiteks selleks, et mõlemad lapsed saaksid minna oma eale vastavale etendusele ning teiseks, et pärast nukumuuseumis samuti vastavalt ealistele iseärasustele sobivad assistendid ehk "sada korda kordaja" ja maratoonar, kohal olemas oleksid. Marta läks issiga vaatama "Jussikese seitse sõpra". Meie Ettaga käisime vaatamas etendust "Metsakülad". Etta keskendumine ja tähelepanek asjadesse on muidugi  imetlusväärne. Ma põhimõtteliselt pool ajast jälgisin tema nägu, sest see väljendas nii selgelt suurt imetlust ja huvi ja põnevust kogu toimuva vastu. Ent kui see imetlev Etta jälle midagi teisiti teha otsustab, siis pole teda võimalik kuidagi ka meelitada ega ära osta. Täpselt etenduse poole peal avastas ta kõigepealt, et see ikka ei lähe, et Marta ja issi kuskile mujale läksid, kuid leppis esiti minu ettepanekuga vaadata lugu ikka lõpuni. Aga siis täpselt neli minutit enne lõppu teatas ta siiski ilma vähima  kärata, sosinal ja omal väga konkreetsel moel, et nüüd me lahkume vaikselt, et minna ning otsida need kadunud pereliikmed üles. Ukse taga oli sõnum juba ka häälekam: "Ei tea, kus Ma(r)ta ja Issi-tööl-Pä(r)tel on?".  Nukumuuseumis oli pärast ka väga vahva. Interaktiivsed lahendused, mis issile ilmselgelt varem tuttavad ja huvipakkuvamad olid, nii noortele ja lühikestele lastele just suurt lisaväärtust ei pakkunud. Selleni on veel aega. Küll aga meeldis Martale juba ekraanilt lihtsamaid sõnu nagu - käsi,  suu, pea, silm jms kokku lugeda, vastavale sõnale vajutada ning siis vaadata, kuidas nukud vastavalt ennast liigutasid. Samuti sattusime peale nädalavahetuse programmile, kus muuseum ellu ärkab ning selle raames väikest muinasjuttu kuulda-vaadata saime. Etta nautis kõige rohkem miskipärast kõikvõimalikke nukkudest krokodille ja klaasist põrandaid. Viimased tekitasid temas ilmselgelt põnevuse ja suure kõheduse tunnet ühel ajal.