Vaadeldes Koskenniemi esikkogu Runoja (1906), leiame kõik need jooned. Selle motodeks võiks panna Leconte de Lisle'i  "Fiat nox" (mille autor on vabas tõlkes paigutand raamatusse) ja Verlaine'i II pleut sur la ville". Ühele luuletusele ongi pand päälkirjaks "Kaupungilla sataa" - "Linnas sajab vihma." Hämarus, halla­ööd, lillede närbumine ja linnade kivine trööstitus on valitsevateks 'motiivideks. Järjest tuleb meelde Suitsu "Nebulosa", kui lugeda "neid kristallselgeid, süngelt musikaalseid värsse, mille selguses pee­geldub nii hämar taust. Elu saadused tunduvad luuletajale karmi­dena - "parimad õied on kurbuse õied." Ta  näeb vahel laanes vii­datavat Paani alasti kuju, kuid ainult selleks, et üksinduses eksides jääda unistama tema hulludest ürgjõulistest lauludest. Faune näeb ta alles siis, kui nad on juba vanad ja jõuetud. Elu sümboliks saab talle kõrve sfinks, kelle vaatest paistab tühjus. Metsade "sinipiiga" ei too temale täitumust - ainult igatsusi; ta paneb teda "otsima, otsima oma hinge." "Eksivõitlejad" on selle maailmavaate järgi para­tamatult maärat taluma ainult rahva vandeid ja sajatusi, "ja kui nad surevad, ei  nuta keegi". Sellele meelelaadile pakub leevendust ja lohtu koduse Põhjamaa lai, lage, unistavalt vaikne võlu, "mis on otse­kui ukseks igaviku maile…" ,,Ei mõista talvega harjund hing suurt, suvist valguse uima. Poeedi hing on "kui luulevaim üle la­gendiku nurmede ja niitude," see otsib "külma kõrgust, kus rõõm ja nukrus lõpevad", seda ahvatleb põhjamaade öö kummaline val­gustus, "kui kõik tuttavad aidad saavad muinasjutulise kiirge", kui "vaevalt värisevad tundehergad haavad ja kuski krigiseb vana kaevu  vinn". Selle vaimu ekstaasid on üksildased ja öised, harva võtavad nad hoogu "kõrgest päikesetõusust," nagu palju imeteld luuletuses "Nää, oi mun si eluni, auringon korkea nousu."