Käisin jooksmas (juhtus see Saaremaal) ja koeranäss tuli kaasa.  Sihuke rakats, taksi gabariitidega, aga labradori kehamassiga. Jooksime siis koos, tema alguses rõõmsasti pigem ees kui kõrval. Seal kuskil kilomeetri-pooleteisku peal asendus elaja rõõmus irve kandadeni rippuva keelega. Enne kolmandat versta leidis ta ühe kasina lombi, mille kuivaks lakkus, nii et põhjaporile keelejäljed peale jäid. Napilt suutis kannul püsida. Neljandaks kilomeetiks oli vaene loom täiega "punases", pidin juba vahepeal järgi ootama teda ja ergutama. Viienda keskel passisin tükk aega, et kas ta  ikka hakkab ühe nurga tagant paistma ja ega ta keset suur maanteed koperda -no läks õnneks - sättis end viksisti vasakusse teeserva, aga joosta küll enam ei jõudnud. Vahelduva eduga sörkis ja siis lasi suisa sammu vist, sest meie vahe kasvas iga sammuga. Ja tuleb arvestada, et ega ma isegi värskusest just pakatanud. 7 kilti ja peni ilmselt vihkab mind nüüd. Tema 85-aastane perenaine oli ilges paanikas, sest ma olin "vaese looma metselajatele murda viinud ja mis temast nüüd saab ja kohe on vaja talle autoga  järgi minna!" Höhhhöööö!