Teleri ees           1. detsembri saade Vabariigi kodanikud oli suur pettumus, kuigi mitte ootamatult. Võib-olla mõned inimesed arvavad, et selline saade kujutab endast mõistlikku avalikku arutelu, ent vähegi mõtlevad ini­me­sed näevad kindlasti läbi, et tegelikkuses on see lihtsalt osa ideo­loogilisest manipulatsioonist rahva arvamusega.  Juba saate alguses sai sel­geks, millise tähe all kõik järg­nev kulgema hakkab, kui saate­juht Aarne Rannamäe küsis  suu­navalt, kui palju on ühiskonnas homoseksuaalse orientatsiooniga inimesi, ning nõustus varmalt, et neid on ca 10 %. Loomulikult on see halenaljakas müüt või täpse­mini lihtsalt vale, millele pani alu­se tuntud pervert Alfred Kin­sey, kelle uuringu tulemused põhi­nesid (nagu hiljem välja tuli) küsitlustel, mis viidi läbi vanglates ja peamiselt seksuaalkurjategijate seas. Tegelikuks homoseksuaalse orientatsiooniga inimeste määraks ühiskonnas hinnatakse äärmisel juhul 2−3 % (uuringute tule­­mustega saate huvi  korral tutvuda organisatsiooni National Association for Research and Therapy of Homosexuality põhjalikul veebi­lehel aadressiga www.narth.org).  Saan aru, et ajakirjanikel on saa­dete ettevalmistamiseks aega na­pilt, ent seekord jäi kümnetele tuhan­detele televaatajatele kõlama sügavalt eksitav homoaktivistide fabritseeritud banaalne vale.  Kogu saate ideoloogiline era­poolikus oli ilmne. Vaadake kas või seda, millised videoinstallatsioonid terve saate vältel taustal mängisid või kuidas saatejuht  kasutas pidevalt suunavat keelt (nt mõistusevastased väljendid kaks ema ja kaks isa jms).   Küsida võiks veel palju:  Miks ei olnud saatesse kutsutud kedagi, kes oleks traditsioonilise perekonna kaitseks antud küsimu­ses ka juriidilises plaanis vähegi suuteline kaasa rääkima? Miks ei olnud saates näiteks viimasel ajal perekonna kaitse leeris esirinnas figureerinud prof Tõnu Lehtsaart?  Miks ei esitanud saatejuht ühte­gi vähegi keerulist küsimust (mida on antud teemaga seonduvalt õige  palju) hr Metsale?  Miks ei räägitud sellest, et põhiseaduse kohaselt on perekond ühe mehe ja ühe naise vahelise lii­duna rahva püsimise ja kasvamise ning ühiskonna alusena põhiseadu­se kaitse all? Kuidas sellega ühi­tada nn uute ja alternatiivsete peremudelite (kuigi samasooliste liidu nimetamine pereks oleks vägivald keele ja mõistuse vastu) õiguslikku tunnustamist?  Miks ei räägitud sellest, et õiguskantsler on juba 2006. aastal selgitanud, et samast soost isikutel ei ole mingit õigust  ei Eesti  ega rahvusvahelises õiguses  nõuda riigilt oma suhtele õigusliku tunnus­tuse andmist?  Miks ei puudutatud seda üle­voolavat teaduslike uuringute kon­sensust, et kõige tervemad lapsed kasvavad abielul põhinevas pere­konnas (lapsed vajavad kindlustundeks stabiilsust, samas kui ho­mo­seksuaalse orientatsiooniga inimeste paarisuhete püsimatus on hästi dokumenteeritud)? Või seda, et samasooliste isikute kasvatatud lastest saavad tunduvalt suurema tõenäosusega homoseksuaalselt käi­tuvad inimesed kui neist,  kes kasvavad ema ja isaga perekonnas?  Miks ei räägitud laste õigusest emale ja isale ning kasvamisele terves perekonnas?  Miks ei räägitud sellest, et homoseksuaalne orientatsioon ei ole kaasa sündinud (geneetiliselt determineeritud), vaid valdavalt keskkondlikult tingitud ning et riiklik tunnustus sellisele käitu­misele kujundab keskkonna, mis sellist käitumist soosib?  Miks ei räägitud sellest, et ho­moseksuaalne käitumine on nii vaimse kui ka füüsilise heaolu sei­sukohast väga  tervistkahjustav?  Jne, jne, jne.  Kurb on tõdeda, kuidas Rah­vusringhääling on rakendatud ho­moideoloogia propageerimise tee­nistusse (hiljutine kujukas näide sellest oli Ringvaate saade, kus ajakirjanik ei varjanudki oma era­poolikust teema käsitlemisel). Selline asjade käik naeruvääristab ideed vabast ja sõltumatust ajakirjan­dusest ning sellest on tõesti kahju. On selge, et meie kodumaal on võetud suund perekonna insti­tutsiooni õõnestamisele. Kuivõrd perekond on tõesti, nagu põhiseadus ütleb, rahva  püsimise ja kasvamise ning ühiskonna alus, on sellest väga-väga kahju. Kui me ei saa enam aru, kui fundamentaalne on mehe ja naise komplementaarsus ja kui oluline on see ürgvana ja inim­loomusega lahutamatult seo­tud institutsioon, siis ei ole meil kah­juks rahvana mitte mingit tulevikku.    Märkus: Samasisulise kirja saatis autor ka Aarne Rannamäele.