Lasti siis kassid tuppa ringi vaatama. Minu süda oli juba sellega  võidetud, et kassid olid valged. Nii palju ma teadsin alati, et kui ma kassi võtaks, siis võiks ta olla valge. Üks oli isane ja teine ema. Isane oli julgem ja tuli vaatama, emane läks kapi alla. Ma vaatasin kohe, et see emane on rohkem meie pere moodi. Meie lapsed keegi ei torma pea ees lahingusse, vaid jäävad alati kõige pealt varitsusse. Kui siis Kärt üles tõusis ja oma poole hoidu isasele avaldada tahtis, oleks teine talle kõrri karanud. Rohkem polnud vaja, susisev isane pisteti kasti tagasi ja meie viisime  emase koju.