"Ah lähme juba, saab mis saab."  Kaks sõbrannat omavahel OK Nõmme  Harku teisipäevaku stardis    Pühapäeva hommik Tamsalus oli kõike muud kui suvine. Ennast "Eesti Viljapealinnaks" ristinud linn oli justkui välja surnud, sest korralik peremees ei aja sellise ilmaga ka koera  välja.  Kuid mulle selline ilm meeldib, palavus mitte vihm on seikleja  suurim vaenlane. Stardis arutasime omavahel, kas rajameister on algatuseks planeerinud valikorienteerumise või lööb võistlejad lihtsalt lahku, kuid esimene ülesanne - legendorienteerumine ja veel igaüks eraldi - ületas kõik ootused. Vastavalt kehakaalule jagasime variandid ära, ikka kõige raskemale kõige lühem variant jne, nii sai mulle ülesandeks A-variant ehk KP 31 leidmine. Stardikäskluse kõlades panin oma Garmin Forerunneri käima ja alustasin legendi järgi liikumist. Esimesena läksid paigast ära kaugused,  midagi justkui ei klappinud, seejärel ei olnud ka pöörded enam päris need, mis legendis kirjas. Jätkasin liikumist, endal selg paanikast higine, oleks mu tütar mind sel hetkel näinud, oleks ta öelnud vaid kaks sõna: "Epic fail". Olin juba valmis alla andma ja tagasi starti keerama, et uuesti otsast peale alustada, kui tagant tuli suure hooga Ruta Ottesson. Pikemalt mõtlemata haakisin ennast Rutale sappa, sest Rutal on teise põlvkonna orienteerujana ülikõrge PT ja ta suudab seetõttu selliseid olukordi  lennult lahendada. PT ehk persetunne (vabandan, kuid paremat nime pole sellele näitajale suudetud välja mõelda) on seiklusspordis ülioluline. PT-d mõõdetakse randides, seda Maarjamaa parima seikleja Randy Korbi auks. Randy PT on etalon ehk 1, tema suudab PT abil metsast punkte üles leida ka siis, kui traditsioonilistest navigeerimisvahenditest nagu kaart ja kompass pole enam kasu. Üldiselt on PT päritav, kuid teatud määral on seda võimalik ka treenida.   PT-d saab lasta mõõta Eesti Orienteerumisliidus, seal on selleks otstarbeks sisustatud eraldi kabinet, kuid eelnevalt tuleks aeg Paul Poopuuga kokku leppida.  Seni on kõrgeim PT mõõdetud Olle Kärneril, tema PT on 0,7119 randit. Samas ei maksa madala PT-ga seiklejatel masendusse sattuda, sest nõrka PT-d on võimalik kompenseeriga kõrge LV-ga, aga sellest pikemalt juba mõni teine kord. Rutale ei valmistanud KP 31 leidmine mingit probleemi, siuhti paremale, siis korraks vasakule ja olimegi punktis. Läbisime etapi küll 8 sekundit aeglasemalt, kui A-raja parim Erik Aibast, aga need sekundid polnud sel hetkel nii olulised. Edasi jooksurajale saime küll alles 72-na,  liidritest maas ligi 6 min, sest variant C osutus pähkliks peaaegu kõigile, ka kogenud A-raja staaridele. Jooksuraja tegime rahulikult, nautides kaasvõistlejate poolt sisse tallatud nn. loomaradu. Martti vedamisel möödusime nelja kilomeetriga 54-st võistkonnast, lõpetades jooksuraja 18. kohal, liidritest 7 min maas. Vahetusalas kulutasime pisut liigselt aega tankimisele ja riietumisele ning seetõttu kaotasime rattaetapiga mõned kohad, kuid lisaülesandesse jõudsime veel täiesti löögipositsioonil. Lisaülesanne oli  täitsa OK, tuli määrata erinevaid puuliike, kuid trahv eksimuse eest oli see, mis tõeliselt ehmatas. Kas tõesti on vaja igat valet vastust karistada ligikaudu 2,5 trahviminutiga ? See oleks võrreldav sellega, kui laskesuusatamises oleks trahviringi pikkuseks 150 m asemel 1 km. Et kõmmutad ühe lasu mööda ja oled mängust väljas. Igal juhul kukutasid meie 5 trahviringi meid 32. kohale, vahe liidritega kasvas 22 minutile. Järgmine joonorienteerumine oli aga üks parimad ülesandeid, millega mul on tulnud  seiklusspordivõitlustel kokku puutuda. See nõudis lisaks orienteerumisoskusele ka head enesevalitsemist, sest 1:5000 mõõtkava tähendas seda, et tuli ennast eelnevatest etappidest erinevale tempole häälestada. Läbisime selle joonorienteerumise praktiliselt käies, suutes suurematest vigadest hoiduda.   Kuigi olime ca 30. kohal, oli meil au kohati mööda joont liikudes esimest loha lükata :) Lahkusime rattaetapile küll alles 30.-na, aga vahe liidritega oli vähenenud 9 minutile. Edasi tuli lisaülesandest otsejoones sõita Porkuni järve äärde kanuutama. Siin toimus kogu võistluse kõige müstilisem seik minu  jaoks. Vaheaegade tabeli järgi oleks me justkui möödunud 17-st võistkonnast, saades paadinina vette liidritest 6 min hiljem. Kui see vahe võis isegi nii olla, siis praktiliselt möödusime me etapil ainult paarist-kolmest tiimist. Kuhu kadusid ülejäänud ? Bermuda kolmnurk ? The Truth Is Out There … Kanuuetapp oli meie jaoks igati mõnus. KP-s 20 oli meil pisut õnne, kui konkurendid meile punkti kätte näitasid, lõpus tegime me ise õige otsuse, et Heigo KP 24 joostes võttis ning meile silla juurde vastu tuli.  Teoreetiliselt oleks ilmselt kõige kiirem olnud jätta kanuu kohe vahetusalasse ning võtta KP 24 joostes, KP 25 ujudes ning joosta tagasi vahtusalasse, aga noh selleks peaks tiimis olema Karli Lamboti sugune superjooksja-superujuja ühes isikus. Viimasele rattaetapile väljusime 14. kohal, kuid liidrid olid juba püüdmatus kauguses, vahe oli kanuuetapil suurenenud 11 minutile. Viimase rattaetapi lõpp oli tehtud huvitavaks. Juba võistluse alguses sai kogu legend läbi loetud ja avastatud, et rattaetapi viimane  punkt asub legendorienteerumise KP-s, kus asus Salomoni lipp. Kuna nii Heigo kui ka Martti väitsid, et nende KP-des ei olnud mingeid lippe, siis jäi ainukesena tallele KP 31, sest minu arust seal mingid lipud justkui olid. Võtsin siis navigeerimise lõpus enda peale, saabusime KP-sse peaaegu perfektselt … et siis avastada, et lippudele on keegi oma väriseva käega oranži värviga kirjutanud hoopis Swedpanga nime. Hetkeks tekkis Tamsalu metsadesse haudvaikus, ainult kaugelt oli kuulda metskiuru ärevat sädistamist.  Siis tegime otsuse, et muud valikut ei ole, kui tuleb läbida kõik legendorienteerumise KP-d, sest kuskil see lipp siiski peab ju olema. Variant C ehk KP-st 33 me vajaliku lipu leidsime ning ca 3,5 tundi peale stardipauku olime õnnelikult finišis.  Viimasel rattaetapil suutsime vaatamata oma seiklustele näidata päeva parimat aega, seda suuresti tänu Heigo tuulemurdmisele rasketel vastutuule etappidel. Njah, meiesuguseid kännuämblikke ei murra ei vihm, Rod Stewarti kontserdid ega Salomoni lipud :) Tulemuseks neljas koht ja mis kõige tähtsam, kauaoodatud võit Areali veteranide üle. Konkurentide auks peab  muidugi tunnistama, et tegelikult olid nad Tamsalus võitu väärt, sest loha lükkamine raskel jooksuetapil ja joonorienteerumises teeks au igaühele ning oleks väärt väikest lohutusauhinda. Või vähemalt 15 preemiasekundit. Aga eks Karulas on vanadel epakatel jälle kõik trumbid käes. Tänud Tarvole tõesti väga huvitava raja eest ja Fotoluksi rahvale piltide eest.