Oma lünklikust haridusteest väärtustas Jaik kõige enam kahte kooliaastat Tsoorus ja iseseisvat enesetäiendamist. "Juba 6-aastasena valdas mind lugemiskirg, mis kestis õige kõrge pinevusega oma 20 aastat. […] Ise kirjanikuks saada, seda unistust siis veel ei olnud. […] Ent eriti algkoolid on nõrgalt kaitstud nakkushaiguste vastu. […] Veebruaris tuli see värsikirjutamise palavik. […] Meisterdasin salaja vihutäie pilkelaule kaasõpilaste kohta." Esimest honorari - veriseks löödud nina - pidas autor igati õiglaseks tasuks. Järjekindlamalt luuletama inspireeris poissi pere kolimine metsade keskele asunikutallu. Igatsus Munamäe järele, mis nüüd enam silmapiiril ei sinetanud, vormus värssideks. "Huvitas värsisepitsemise protsess, huvitas see, kuidas minul kaunis kergesti õnnestus valmisoleva või säälsamas pähetuleva mõtte sõnastust vormida nii, et see annab end parajal kohal murda teisele reale nii, et tekib riim ja neljanda rea järel punkt." Edaspidigi õhutas luulelendu kõige enam millestki ilmajäämine, olgu selleks siis romantilised noorpõlveillusioonid või vabadus. "[Vanglas] tundsin esimest korda elus, et armastan oma koduseid. Kui enne oleks tekkinud selline mõte, see oleks paistnud väga veidrana. Perekonnas polnud ei sõnade ega tunnete tegemist, polnud õpitud niisugust asja. Mida olin armastanud veel? Ikka Munamägi, koduvald, kogu kitsas liikumispiirkond, mille nüüd leidsin rikkaima õnnemaana. […] Seda õppisin nüüd nägema ja idealiseerimagi. […] Muidugi kirjutasin ka värsse, haledaid ja armsaid." 1921. aastal trükiti esimesed luuletused ajalehes. Alates 1924. aastast avaldas Jaik luulekogu, lühiproosat, romaane, näidendeid, muinasjutte, lastejutte ja -luulet. 1999. aastal ilmusid esmakordselt käsikirjana säilinud mälestused pagulasaastaist.