Seda enam on tähelepanu omistet teostele enestele, nende ideelis-elutundelisele  olemusele ja väljendusvahendeile ning nende kohale aja­loolises kirjandusarengus. Vanast ideedeloolasest, filosoofist on siiski veel jäänd palju praegussegi Walzelisse, ja see on alus, mille ümber ta koondab oma uuema vormiesteetilise vaatluse. Teose üldideest väljub ta ikka veel ja jälgib siis sest järgnevat tegevustikku, ehitusprintsiipi, eri vormielemente, nende tarvitust ning kohta terviku seisukohalt jne. Muidugi leidub siingi küllalt raskusi ja probleeme, ega muutu see "seletus" sugugi mitte mingiks  populariseeriv-pedagoogiliseks, nagu ette võis heita varemale esteetilisele meetodile. Just selles seisabki üks Walzeli põhi­väide, et me pääliskaudsel nägemisel teost õieti väga vähe näeme, tihti just kõige väärtuslikumat mitte, ja tihti hiljemgi, ka meetodiliselt harjutet silmaga mõne elemendi täit kunstilist tähendust peame otsima kaua. "Seletus" - see pole teose labastav ümberjutustus, see on teose mõju üksikasjade näitamine, mida muidu ei näe, ja see on nende uurimine, ka puhtteoreetilise ajaloolise huviga.