Ja siis juhtus nii, et issi saatis lapsed ootamatult kolm päeva varem koju, nii et see olen-päev-otsa-oma-aja-peremees-olemise-aeg jäi ühtäkki napilt kahepäevaseks.  Tegin 1 jaanuari vaikuses olemise päevaks. Kunagi Indias seda esmakordselt kogedes  mõjus see väga puhastavalt. Aga tänaseks olen ma vist juba harjunud, et muu maailm oma müraga (TV, raadio) mul seljas ei ela. Lugeda oleks küll väga tahtnud… ja arvutis toimetada.. ja näpud sügelesid kohe väga oma koolitusasju ajama :)).  Kui lapsed õhtul tulid ja oma esialgse rõõmsa elevuse ja pärastise närviajava nääklemisega kogu koduse ruumi ära täitsid, tekkis mul mingil hetkel tunne, et mul pole oma kodus enam õhku ega ruumi…  Kui siis kurjustama hakkasin, tuli Raymond minuga pärast  rääkima. "Ma saan Su murest täiesti aru. Ka mul on koolis teinekord nii, et kui kõik klassis lärmavad, ei saa ma üldse keskenduda. Ma palun vabandust…" Oeh, kuidas siis sellise avalduse peale kõik sulab ja sees on vaid tänulikkus, et ma olen kuuldud ja mõistetud!