Just õiguslikule järjepidevusele tuginemine võimaldas 1991. aastal vastu võtta kompleksse omandireformi aluste seaduse, millel oli selge aluskontseptsioon ning mis lõppkokkuvõttes võimaldas varal reformi käigus liikuda õiges ja  õiglases suunas. Alternatiiv, mida ka üsna jõuliselt nõuti, oleks olnud tagastamist ja erastamist reguleerivate üksikute aktide vastuvõtmine olukorras, kus keskne õigusakt oleks puudunud. See oleks loonud suurepärased tingimused kaosele. Ei tohi unustada, et omandireformi aluste seaduse vastuvõtmise ajal oli Eesti veel de facto Nõukogude Liidu koosseisus. Valest erastamisest või omandireformist tekkida võiv laiaulatuslik ühiskondlik konflikt oleks kindlasti muutnud Eesti vabanemise paradigmat. Sama kindlasti oleks see paradigma muutus mõjunud negatiivselt, mitte positiivselt.