Ehk mina vaikin tänase õhtu sündmustest ja pean pettumusega tõdema, et omaette väärtuseks peetud asjaolud on just needsamad, mis mulle hinge situvad, mind taaskord  kolmandat korda vaevavad ja millede praaklust ma taluda ei suuda. Minu elu jätkub, ent selles osas ei oota ma enam midagi, vähemalt on minu head mõtted kadunud ja siinkohal... sitale selle kõigega. Ma kobin magama ja ärge üldse lootkegi kuu aja jooksul siit blogist mõnd täiendavat selgitust leidma, sest nüüd on minu kord mitte hoolida ja jätta teadmatusse ootused, milledesse niivõrd usutakse. Ma loodan ärgates leida taas oma meelerahu, unustada kõnts ja minna oma eluga edasi, võib-olla õnnestub mul kord  hiljem luua oma õnn just selliseks, nagu ma seda tõesti tahan. Aga tänane mind ei soosinud.    Kui juhtud vaatama postituse kellaega, paned ilmselt kümnesse, arvates, et ma tulen peolt ja olen joonud. Kui sa üle-üldse taipad minu postituse sisu, palun, ära hakka küsimusi esitama, see on vaid valus homne meenutus, mida ma mäletada ei taha. Mina tegelen oma asjadega edasi, sest nagu öeldud, olenemata sellest, kui palju keegi mu elu kõigutada üritab, sunnin ma seda alati edukalt jätkuma. Mulle ei  meeldi kurnavad mõtted ja vaevalt sullegi. Ära taasta neid.