Viimastel aastatel on peaaegu plahvatuslikult suurenenud ka naiste migratsioon - 2010 lahkus Tadžikistanist ametlikult (seda peab kogu aeg rõhutama, hiljem rääkin, miks) ligi 22 000 naist, aasta hiljem oli neid juba ligi 50 000. Üldjoontes on aga lahkujad mehed ja nii Uzbekistan, Kõrgõzstan kui Tadžikistan muutunud sisuliselt matriarhaatideks, kust mehed kodust lahkunud ja naised  teevad nii tööd, hoiavad ülal majapidamist kui kasvatavad lapsi. Mehed käivad kodus harva ja on eeskätt rahakoti seisuses. Meestel endil aga tekivad välismaal sageli uued pered, harvad pole ka topeltabielud. Tavaliselt unustatakse koju jäänud naine ja lapsed ära, rahavood lakkavad ning naisel on (hingehaavadest rääkimata) üksikemana raske hakkama saada. Lisaks perekondlikule tasakaalule mõjutab töömigratsioon ka piirkondlikku tasakaalu. Osades oblastites on koolid pungil täis, teistesse ei jagu ei lapsi ega  õpetajaid. Arvestades, et näiteks kirgiisi noore õpetaja palk (suurus sõltub staažist) jääb kusagile 60 dollari piiri peale kuus, on neid missioonitundega ja piisava kvalifikatsiooniga inimesi aasta-aastalt üha raskem leida. Võin mälu järgi eksida, aga kuna Kõrgõzstanis on vaesuspiiriks 60 dollarit kuus, siis tähendabki see sisuliselt õpetaja elu möödumist sellel piiril ja sealt vaevumärgatavalt edasi rühkides. Õpetajad on sageli ka ületöötanud, kuna võimaluse korral rabatakse mitmel kohal korraga. Lisaks  töömigratsioonile välismaale toimib ka riikide sisene ränne, kus taas mängivad rolli piirkondlikud jõujooned. Näiteks mujalt Bishkekki elama asunud sisemigrandid elavad sageli pool-getodes, kus pole elektritki. Kelle mureks need Kesk-Aasia migrandid siis on? Selge see, et olukorra parandamine nõuab koostöövõimekust, mida Kesk-Aasias ja Venemaal napib. Probleemi lahendamisega seaduste tasandil peaksid tegelema nii tööandjad, kohalikud omavalitsused ning nende ametnikud, ametiühingud, valitsus ning erasektor.  Viimase puhul on üsna vähe veel uuritud suurte korporatsioonide rolli ning mõju.