Ei saa salata, et ka kaasaegses filosoofilises inimese käsituses ka­jastuvad romantika aja kategooriad, vaimu ja looduse vastuseadmise näol. Võib isegi öelda, et konflikti vaimu ja looduse vahel tajutakse mõnes suhtes veel teravamini. Ludwig Klages (tema peamine teos on Der Geist ais Widersacher der Seele I-III, 1929-1932), outsider akadeemilise filosoofia suhtes, kuid siiski ürgjõuline mõtleja, seab  vahenditult kogetud elu tegelikkusele vastu vaimu. Ta näeb elus (hinges) ja vaimus kaht ürgeliselt vastakat võimsust. Vaim murrab brutaalselt sisse pidevasse eluvoolusse, pidevasse elusündusse, ja püüab teda painutada oma mõistelistesse skeemidesse. Vaim kui me­tafüüsiline printsiip püüab teha end kõige selle määntlejaks ja sisuks, mida inimene maailmas kogeb. Viimasel ajal on eriti H. Bergson ja G. Simmel toonitanud mõistuse, intellekti võimetust pideva saam i s e kui elu tegelikkuse põhiolemuse tunnetamisel.  Klages, kaldu­des mütoloogilisse mõtlemislaadi, väidab isegi, et vaim püüab elu. tegelikkust surmata. Klagese arvates vaim juba omalt loomult ei küüni iialgi ligidale saamise pidevusele ja tema olemusele. Ainult hing oma vahenditu läbielamise (Erleben) võimega suudab inimesele avada tegelikkuse pärisolemust. Ja nagu see ei saagi teisiti olla, saa­vutab Klagese vaimu filosoofia oma haripunkti inimese ja inimese elu intellektualiseerimise ja tehnifitseerimise teravas kriitikas. Ent sel­lest kriitikast paistab  ühtlasi selgesti, et Klages käsitab õigustamatul viisil vaimu eeskätt kui intellekti; ta kaldub samastama vaimu intel­lektiga kui tegelikkuse tehnilise vallutamise võimega.