ma olen mitu korda varemgi täiesti erinevatest valdkondadest asjade üle mõeldes jõudnud küsimuseni, kas lõpetamine/poolelijätmine/edasiliikumine, kui mingi asi hakkab tunduma liiga raske või vale või ennast ammendanud, on õige või vale (ja õiget või valet ei ole muidugi üldse olemas, aga ütleme siis, et õige või vale sel eeldusel, et eesmärgiks on rõõmu- ja armastuse- ja  naudinguteküllane ja sisemise õndsustundega kooskõlas olev elu).  juurdlesin selle küsimuse üle, kas peaks proovima teha midagi sellega, mis sul on, või hüppama tundmatusse otsima oma, kui mulle meenus minu metsik noorus :) ja kõik poolelijäetud ülikoolid.  mul on väga hea meel, et ma olin selline peru ja ignoreerisin perekonna arvamust ja jätsin kõigepealt pärast kahte kuud inglise filoloogia pooleli ja siis pärast kahte kuud raamatupidamise ka. ja mul on hea meel, et ma olin selles mõttes jällegi  mõistlik, et ma siis istusin maha ja mõtlesin tõsiselt järele, mida ma teha tahan ja kes olla.  ja muidugi oleksin ma võinud ka mõlemad mainitud erialad lõpuni õppida ja siis ennast edasi otsida, aga... see oleks olnud pikk räige võitlus (eelkõige iseendaga) ja mul oli nii halb, et ma pidin kohe midagi tegema - ja tegin. jätsin pooleli ja otsisin ja leidsin oma. esmapilgul oli see rõõmu tee ehk veidi pikem, aga ma nautisin iga sammu ning see avas mulle võimalusi ja tõi mu ellu inimesi, millest ja  kellest ma alustades ei osanud unistadagi.  ja veel üks mõte: tartu ülikoolis õppides oli mul muidugi ka igasuguseid hetki, elu oma võluvas mitmekesisuses, aga ma taipasin praegu üllatusega, et seal ei tulnud mul iialgi mõtet, et loobuks, jätaks pooleli. ma lihtsalt teadsin, et see on see, minu, õige. ja kui ma praegu sellele tagasi vaatan, tuleb naeratus näole: minu imelised ülikooliaastad.  lugesin oma postitust üle ja nii tundub see kõik nii iseenesestmõistetav, et ma pean vist lisama, et tol ajal  (ja üldse selliste protsesside sees olles) ei tundunud see kõik üldse nii lihtne :)