Maheri ja Murri  kiindumus lõppes üllatuseks ühiste järeltulijatega. Ja seda siis kui Murril juba aastaid polnud täita emakassi kohuseid. Ta ise oli vist ka sellest üllatunud. Sest tähtsa päeva lähenemisel muutus ta üha murelikumaks. Selleks oli ka põhjust. Oma viimased, üha raskemini kulgevad sünnitamised oli ta toimetanud alati keldris, kuhu ta oskuslikult oli minu ema meelitanud, et see õigel hetkel abistaks ja silitaks. Seekordki oli Murri ise kõik valmis sättinud, kuid muretsemine ei lakanud. Mitu nädalat enne tähtsat  päeva toimusid suured peaproovid, et mu ema ikka õigesti mõistaks, mis hetkel on vaja suunduda keldripesasse. Maher aga oli igal hommikul oma kindlal kohal ja ootas. Ootas nii nagu seda oskavad teha ainult kassid - tundide viisi liikumatult, pilk suunatud vaid meie maja välisuksele. Mõnikord oli ta enda ette asetanud kusagilt kinnipüütud hiire ja aina ootas. Aeg-ajalt käis Murri ennast ukse peal näitamas, mõnikord jooksis isegi Maheri juurde nina nühkima, kuid asjatoimetused ja mure kutsusid Murri peagi  tuppa tagasi. Vaevalt Maher taipas kõigi nende ettevalmistuste olulisust, kuid et Murri oli rahul, siis oli rahul ka temagi. Sellel päeval, siis kui see looduse müsteerium aset leidis, ei näinud ma Maherit hoovis tema tuttaval harjumuspärasel kohal. Sellel päeval oli Maher keldri akna taga, nägu surutud vastu aknaruutu.