Tänane päev sisaldas nii head kui halba. Hommik algas väga mõnusasti ja kuni poole kuueni õhtul oli kõik ka kena edasi, aga siis sain ma esimese hoiatuse, et elu ikka ei libise küll mööda võitatud rööpaid, kui vanade harjumuste kütkeist lahti rabeleda ei suuda.    Hommikusöök: 1 eile  õhtul kaasa ostetud burger ja pool pakki mahlajooki kella 11.30 paiku. - Jah, ma tean kõike seda koledat juttu burgerluse kahjulikkusest jne, aga nad täitsa maitsevad mulle ja ühe burgeri kalorsus on hinnatud kuskile 500 kcal kanti, mis ei tohiks mu päevaplaani veel hävitada, kui muus osas korralik olen. Ja ma ei kavatse neid ka iga päev või iga nädalgi süüa. Olen kindlalt otsustanud, et mu kaalujälgimine peab algama pigem stressivabalt kui ülitervislikult, kui tahan oma tahtejõudu kauemaks kui kaks  nädalat säilitada ja seetõttu luban endale sööke mis meeldivad, ainult püüan kontrollida päeva jooksul tarbitavate kalorite kogust ja järk-järgult ka vähemkaloriliste toitude osakaalu oma menüüs suurendada. Õiged raskused seisavad alles ees, seda ma juba tean . Need esimesed 5 kilo, mis maha lähevad, ei ole õigupoolest veel olümpiavõit ja pärast neid see tõsine töö enda kallal alles algab, aga kui suudan juba kolm nädalat endale kindlaks jääda, vat siis võin tõesti uhke olla. Ja SEE plaan on mul nüüd küll  kindlasti. (Loomulikult tahan kindel olla ka edaspidi, aga arukam on seada lühiajaeesmärke, mille saavutamine mägedetaguse roosa unelmana ei tunduks ja mille puhul enne nendeni jõudmist lootusetult ei väsiks.)    Kell 14.50 otsustasin oma optimistlikku olemist turgutada jalutuskäiguga õues. Tegin tiiru mäest alla, risti läbi kesklinna ja teiselt poolt mäest üles (kokku siis kuskil 5-6 km normaalse kiirusega kõndi). Esimesed kaks kilomeetrit möödusid igatahes küll kergelt hingeldades ja jalga jala ette  tõstes oma trammis kõhtu mööda kõnniteed edasi kandes. Vahtisin niisama ringi ka ja nägin mööda sõitmas vahvate Bojarski-vuntsidega (sellenimeline näitleja mängis D'Artagnani musketärideloo vene filmiversioonis) nooremas keskeas meesterahvast. NB! Vuntsidega mehed ei ole minu nõrkus üldiselt (see meheuhkus kõditab suudlemisel koledasti nina ja ajab aevastama :$), aga see konkreetne eksemplar nägi nii uljas välja, et pilk jäi tahtmatult pidama . Poolel teel põikasin ka kaubakeskusse oma lahjade toiduainete  varusid täiendama (light juust, kalkunisink ja sepik). Seal olid turvaväravad rikkis ja piiksusid närviajavalt iga kahe minuti järel. Vaesed müüjad, tunde sellises närvesöövas keskkonnas istuda ajab vist küll hambavalu peale . Üks igatahes küsiski teiselt juba masendunult, et misasi see nii hullult piiksub ja kas seda välja lülitada ei annaks.    Pubi ees seisid kaks lumist ATV-d, ühel neist lumesahk ees. Huvitav oli vaadata . Milleks seda sahka sellise masina küljes vaja läks, sain aru siis, kui  järveäärt mööda tagasi tulin. Nimelt lükkas seesama ATV seal siis homse jääralli jaoks radu lahti.    Järve äärt mööda viimast kahte kilomeetrit läbides avastasin oma rahuloluks, et jalad, mis teekonna esimesel poolel küllaltki vastumeelselt kõmpinud olid, tundsid ennast ühtäkki märksa paremini (kuigi marsruut kulges mäest üles) ja reielihastes oli mõnus soe surin. Hingata oli ka kuidagi kergem kui esimest kilomeetrit läbides. [Siit järeldus: esimese kilomeetri järgi ei tasu veel kogu teekonnale hinnangut anda .]  Ja nüüd jõuan ma selle halva poole juurde päevast.    Koju jõudnult lesisin pool tundi teki all, jõin klaasikese vett ja kuulasin (sisemise kõrvaga;)) rahulolevalt oma reielihaste endiselt mõnusat surisemist. Siis startis mees koos sõpradega Tallinnasse U.D.O. kontserdile ja sealt see asi mul rappa läkski. Üksijäänuna (lapsel oli palavik ja ta magas pärast Fervexi tee joomist) otsustasin nimelt, et nüüd (17.10) on täitsa sobilik aeg õhtusöögiks. Võtsin kolm sepikuviilu singi ja juustuga ja leidsin, et sellest peaks piisama. Aga tegin ka rumaluse. Võtsin sinna kõrvale raamatu. Ja kui need kolm viilukat söödud said, siis vana harjumuse sunnil tegin veel ühe (pikkpoisiga) ja siis veel ühe ja siis veel ühe. Ise juba kirusin ennast, aga pidama saada sellel allakäiguteel oli oikuiraske. Vana harjumus raamatu kõrvale süüa näsida võttis karmi käega võimust ja nii ma seal köögi vahet tilbendasingi... Kui lõpuks sellele söömisorgiale piiri suutsin panna, oli korraliku kaalujälgija kalorinorm ületatud. Ja ohmishäbi, ma ei ületanud seda üldse näljatundest, vaid raamatu kõrvale näksimise harjumusest . Olgu see mulle õpetuseks, et ega ikka ei ole küll see kaalujälgimine üks mõnus purjetamine rahulikul merel. Pinna all on vastikud terava tipuga karid täitsa olemas. Igatahes tänane kalorisumma on kõik kokku 2007,5 ja kuigi see ei peaks tähendama küll kohe juurdevõtmist, siis igatahes pidurdab see ka allavõtmist. No mis seal ikka. Eks annan endale selle vääratuse andeks (mis sa hing endaga ikka tülitsed), aga püüan ka sellest õppust võtta ja söömise kõrvale mitte enam raamatut lugeda, et see kari välditud oleks edaspidi.    Ja üks tarkusetera, mille ma tänasest päevast omandasin, on täiesti kirjas ka ühes Delfi terviseteemalises artiklis. Nimelt: Kindlasti olete korduvalt märganud, kui lihtne on kiirel söömisel ennast oimetuks ahmida. Põhjuseks on kurioosne tõsiasi, et täiskõhutunne ei teki mitte sõltuvalt makku jõudnud toidu kogusest, vaid on pigem ajaliselt määratud. 15-20 minutit pärast söömise alustamist võib seni peaaegu tühi kõht ootamatult pilgeni täis saada. Nii et võtke suutäis ja pidage pikka vahet! Minul on NÜÜD kõht nii täis, et oioioi. Kell on juba üheksa läbi ja ma olen ikka veel nii oimetu, nagu oleksin pool karu ära söönud. . Tõesti on õige, et täiskõhu tunne saabub alles veidi aega pärast söömise lõpetamist ja kui siis sööki on palju olnud, siis on ikka vägagi TÄIS kõhu tunne:). Võtke seda kui katseliselt tõestatud fakti, kallid kaaskaalujälgijad .    Siia juurde lisaksin lõpetuseks ühe anekdoodi, mida lugesin ühest Araabia naljalugusid puudutavast raamatust ca 10 a tagasi. Tegelaseks sealmaal tuntud vigurivänt ja muidu naljanina Mulla Nasreddin. Niisiis: Leiab ühel õhtul Mulla Nasreddin üht oma paksudest tarkadest raamatutest lugedes sealt lõigu: "Pika habemega mehed on rumalad!" Mulla, seesugusest väitest häiritud, otsustab oma habet vaadanuna, et jah, tema habe on ka pisut pikavõitu ja et endast edaspidi paremat (ja  targemat) muljet jätta, võiks seda lambi peal veidi lühemaks kõrvetada. Habe aga võttis tuld ning põles maani maha, jättes valudes Mullale lõua tohterdamise vaeva. Kui Mulla lõpuks oma lõua terveks ravitud oli saanud, kirjutas ta sinna raamatusse eelpoolmainitud lause kõrvale: "Väide katseliselt tõestatud!"    Head ööd selle sammu lõpuks .    Trulla