Tuur tipnes sellega, kuidas päikese loojudes tuli veest välja ei rohkem ega vähem kui 1600 väikest kuni 20 sentimeetrist pingviini (ise lugesin), kes kõik oma urgudesse  jooksid. Osasid ootasid urus pojad, teisi ei oodanud. Osad olid end meres väga paksuks söönud ja kõikusid liikudes ühelt küljelt teisele liigagi intensiivselt. Osad olid arglikud ja osad olid julgemad. Nagu meie tajusime nende kohalolekut, tajusid ka nemad meie kohalolekut. See tähendas aga seda, et arglikud pingviinid jäid enne valgust üksteise taha seisma ja ootasid kuni üks neist võtab julguse kokku ja jookseb läbi valguse. Natuke meenutas tüüpilisi eestlasi…ei noh, mis mina nüüd, mine ikka sina ees,  Jüri…Õnneks igas grupis leidus vähemalt üks Jüri ja kõik pingviinid said aru, et on ohutu ja said kuivale. Pilukad ei saanud aga midagi aru. Kui igalpool on kirjas, et ära pilti tee, ehmatad pingviinid poolsurnuks, siis mida teeb üks harilik jaapanlane? Toob toast pikendusega lisavälgu oma kolmemeetrise objektiiviga fotokale. Natukene liialdasin, aga kurat õppige niipalju võõrkeeli, et teate et nou on nou ja kui noud ei ole, siis on jess.