Hommikud on siin rutiinsed: Ärkame kell 10, sööme ja virutame nõud masinasse. Vahepeal täitub üheteistkümnes tund ja ma kiirustan endale sooja pesu selga. Seejärel saab õueriided poja. Lükkan ta käruga õue kuniks endale tunked selga  topin.    Ja mida me siis õues teeme? Tema jääb otsekohe magama. Kuna kärutamine tähendab jõu- ja ilunumbreid lükkamata lumes, siis ma ei viitsi ennast piinata. Pealegi toob iga enam-vähem iga öö lund üha juurde ja juurde. Just kodune minuke on see, kes tööinimese elu mugavamaks teeb.  Nii lükkangi pea igal hommikul lund. Esmalt puhastan kaks autot. Puhastan autode alused ja vahed. Lükkan lume ja pühin puhtaks majaesise, majaotsa, terassi. Kougin lund katuselt, et see pähe ei kukuks. Kaevan  tee Betzu kuudini (sest valve-molkus võib ju ka maja taga magada). Vahepeal löön alla ka naabrite purikaid, sest ma ei taha, et need minu aknasse lendaksid.    Kui ma tunnike kuni paar hiljem taas tuppa saan, tilgun higist. Ma ei taha seda lund enam. Eramajaomanikud roogivad higipull otsa ees lund, linnale kuuluvad teeosad on aga jalgsi läbimatud. Tahan kuskile soojemasse ja vähem tervist kahjustavasse paika.