Mu vana ja väeti koer on kadunud. Mees arvas , et eks ta metsa surema läks ja ise ma arvan seda sama....Ta oli 15 a. vana....    Ta oli väga tark koer. Hullupööra meeldis talle, kui kivi visati ja ta sai seda siis otsima minna. Veel vanast peastki tahtis ta neid kive tassida.    Kui mul suurem piiga sündis, ja vankriga väljas oli, siis võisin rahuliku südamega jätta tema lapse valvesse. Kui laps vankris häält tegi, siis jooksis tema teatama, et laps on  üleval. Poodi minnes võisin kindel olla, et tagasi tulles on nii koer kui vanker alles ja võõrastel ta ei lasknud isegi sisse mitte kiigata. Kohe hakkas urisema. Oma pere lapsi ta väga hoidis. Ta oskas käppa anda ja käsklusele istuda ja kui ütlesid, et mine küüni, mis sa siin ukse ees magad siis läks ka. Rihma otsas kõndides ta kunagi ei läinud sinust ette, vaid katsus sinuga ühel joonel kõndida, ise silmanurgast piiludes, ega sa maha ei jää.  Ta kartis väga äikest. Ma ei teagi, kas müristamist või välku,  aga siis ta hakkas värisema. Kodus olles lasime ta äiksega alati tuppa.    Mingi pool aastat tagasi ma märkasin, et tal tagumised jalad ei kuula sõna nii nagu vaja. Püsti saamine on oli üpris vaevarikas. Kui aga püsti sai siis, lippas jõuliselt edasi. Ise veel ütlesin mehele, et kahtlane kas ta sügist näebki.  Üleeile tuli mees tuppa ja küsis et kas sa vanameest oled näinud? Ja siis ma hakkasin mõtlema. et kui koju tulin ei olnud jah teda uks ees. Mees käis otsis kohad kus ta olla võiks  läbi, aga ei kedagi.... muidugi hakkasin ma ulguma ja jäin alles mingi kolme ajal öösel magama, mõeldes, kuidas ta seal metsas on ....külm ja märg ja.....  Ma ei tea, kas see on mingi õige vanarahva tarkus, aga räägitakse, et koer läheb kodust ära kui surema hakkab.  Miks? Me oleksime su ise ilusti maha matnud ja kivi ka kaasa andnud. Nüüd me ei teagi, kus sa oled.....