Me saabusime mõne päeva eest "sinisesse linna". Kui eelmise peatuspaika Jaisalmeri kutsuti "kuldseks linnaks", kuna pea kõik majad olid ehitatud suurtest kuldsetest liivakarva  kivitellistest, siis just eriti Jodhpuri põhjaosas on majade värv valdavalt helesinine. (Kuidagi moodi pidi see kuuma leevendama). Kui Odessasse jõuda, siis on rongijaamas hulgake tädisid ja onusid koos, kellel kõigil sildid tekstida, et nad üürivad tuba või korterit, Indias aga bussist või rongilt väljudes ründvadad sind rikšajuhtide hordid, kes kõik soovitavad võtta tuba omapakutud hotellis. Miks aga ei ole mõtekas nõustuda nende pakkumisega? Sest, hotellid maksavad rikšajuhtidele komisjonitasu, kui sisenda  hotelli koos rikšajuhiga, siis hotell küsib toa eest rohkem, sest loomulikult ei ole seal seintel mingit hinnakirja (ainult ühes kallis Guwahati hotellis nägime). Võib ju vastu võtta rikšajuhi pakkumine ja siis maha minnes leida ise ümbruskonnast hotell, sest ega neid ju igalpool ei ole ka. Nt, jõudsime meie Jodhpuri, sõitsime rikšajuhi soovitatud hotelli lähedale ja juba ta närukael tahtis minna hotelli teatama, et on neile kunded toonud, mina käratasin talle: kusagile sa ei lähe, sõida minema! Ei, tema  läks siiski, no olgu, mina jäin meie pakihunniku otsa istuma ja Raivo läks külalistemaja teist otsima. Ja kus läks parv lahti: esmalt ründasid mind rikšajuhi hotelli personal, aga ma ignoreerisin neid, siis astus juurde veel üks "juhuslik möödakäia", vat sellele ma küll ütlesin, et mine minema, ma ei taha sinuga tegemist teha. Ja kus läks tüüp tigedaks, kukkus sõimama ja nii me siis karjusime tänaval üksteise peale. Paks mees väitis, et tema ei ole üldse hotellist, aga järgmisel päeval nägin teda selle  hotelli ukse ees seisma. No, igaljuhul, selline vastik elamus.  Üleeile külastasime me Rajasthani suurimat forti, millele on meie hotellikatuselt hea vaade.