Riigikohtu esimees Märt Rask  Austatud juhataja! Lugupeetud Riigikogu! Kohtute seaduse § 27 lõige 3 annab Riigikohtu esimehele võimaluse esineda kord aastas Riigikogu ees ettekandega kohtukorraldusest, õigusemõistmisest ja seaduste ühetaolisest kohaldamisest. Tänases ettekandes on tehtud valik teemadest ja küsimustest, mis vajavad kohtusüsteemi poolt vaadatuna seadusandja ja täitevvõimu koostöös läbiarutamist, otsustamist.  Eelmise aasta ettekanne keskendus  karistusõiguse temaatikale, käesolev ettekanne keskendub tsiviilkohtumenetluse kitsaskohtadele, millest tähtsamad märksõnad on riigilõiv, kättetoimetamine ja mõistlik menetlusaeg. Ettekande põhiteesid on läbi arutatud k.a 20. mail kohtute haldamise nõukojas, millest tulenevalt saab ettekannet pidada kogu kohtusüsteemi sõnumiks parlamendile.  Kõigepealt tagasivaade eelmise aasta ettekandes tehtud ettepanekutele. Eelmine ettekanne sisaldas kahte põhimõttelist ettepanekut. Karistusõiguse valdkonnas tehti  ettepanek korraldada kõikehõlmav karistusõiguse teaduslik revisjon, et määratleda väärtuspõhiselt karistusõiguse pikemaajalise arengu eesmärgid ja suunad. On hea meel tõdeda, et Justiitsministeerium suhtus sellesse ettepanekusse täie tõsidusega. Teadlastest ja erialaspetsialistidest koosnev analüüsi komisjon, mida juhib professor Jaan Sootak, töötab selle ambitsioonika ülesande kalla.  Teine ettepanek puudutas 1. jaanauril 2009. aastal jõustunud tsiviilkohtumenetluse seadustiku ja sellega seonduvate  seaduste muutmise seadust, millega kordades tõsteti riigilõivu määrasid. Ettepanek oli igakülgselt analüüsida kehtivate riigilõivude mõju sellele, kuidas isikutele on tagatud oma põhiõiguse kohtulik kaitse. Kahjuks jäi see ettepanek nii seadusandja kui valitsuse tähelepanuta. Vaieldamatult on seadusandjal lõivude kehtestamisel lai otsustusruum, kuid ainuüksi fiskaalpoliitilisi eesmärke silmas pidades oleme jõudnud olukorras, kus isikute põhiõigus pöörduda oma õiguste ja vabaduste rikkumise korral kohtusse ei ole  tagatud just eeskätt kõrgete riigilõivude tõttu. Otsimata praeguste riigilõivude põhiseadusvastasuse tekke põhjuseid või veel vähem süüdlasi, püütakse ettekandes pakkuda lahendusvariante, kuidas tekkinud olukorrast välja tulla, kuidas tagada isikutele põhiseaduspärane juurdepääs õigusemõistmisele.  Siiski esitan mõned kohtute tööd iseloomustavad statistilised andmed 2010. aasta kohta. Selleks, et paremini mõista Eesti kohtusüsteemi hetkeolukorda ja toimimist, on ettekandele lisatud 2010. aasta  kohtustatistika põhinäitajad, neil ma peatun lühidalt. Tsiviilasju lahendavate kohtunike töökoormus kasvas ühtlaselt üle Eesti. Jätkuvalt esitatakse üle poole, see 56% tsiviilasjade kogu hulgas kohtutele maksekäsu kiirmenetluses. Kiirenenud on nii hagiavalduste menetlemine kui ka üldmenetluses olevate kriminaalasjade lahendamine. Kohtute töö kiirus on Eestis erinevates piirkondades aga jätkuvalt silmatorkavalt erinev. Eesti suurim Harju Maakohus lahendab kriminaalasja üldmenetluses 337 päevaga ehk pea aasta võrra  kiiremini kui seda suudab kohus Virumaal. 2011. aasta 9. juuni seisuga töötab Eesti kohtutes 226 kohtunikku, täitmata ametikohti on 16. Kokkuvõtlikult tähendab see seda, et maakohtunike koormus ületas eeldatavat optimaalset koormust ca 18% võrra.  Õigusemõistmise olukorda kokkuvõtvalt hinnates, tuleb konstateerida, et Eesti kohtusüsteem töötab hetkel, tema kasutuses oleva tööjõuressurssi arvestades, oma võimete piiril. Kohtusüsteemi siseselt on muudatused hädavajalikud, kuid üksnes  menetlusseadustike muutmise või kohtunike arvu suurendamisega tulemust ei saavuta. Tarvis on süsteemseid struktuurilisi muudatusi, mida eelmine Riigikogu koosseis, kohtute seaduse eelnõud menetledes, ellu kutsuda ei suutnud. Valitsuskoalitsioon on püstitanud eesmärgi, mille järgi ei peaks menetlus mitte üheski kohtuastmes kestma üle 100 päeva. Tegemist on vaieldamatult õige eesmärgiga. Kohtumenetluse kestuse lühendamine, kui see ei kahjusta kohtumenetluse kvaliteeti, on igati põhjendatud. Samas on tegemist väga  ambitsioonika eesmärgiga, mida pole võimalik saavutada lihtsate statistiliste võtetega. Praegused keskmised menetlusajad on kõigis menetlusliikides üle 100 päeva. Üldmenetluse kriminaalasjades 426 päeva, tsiviilasjades 197 päeva. Sajapäevane menetlusaeg ühes kohtuastmes on kõrgendatud standard, mis peaks tähendama seda, et igas kohtuastmes või igas kohtuasjas jõutakse kohtulahendini vähemalt ühe aasta jooksul. Võrdlusena olgu öeldud, et Euroopa Inimõiguste Kohus on oma praktikas niinimetatud tavalistes  tsiviilasjades mõistlikuks pidanud menetlusaega, mis ei ületa kahte aastat ühes kohtuastmes.  Asudes tänase ettekande põhiteemade juurde, milleks on kõrged riigilõivu määrad ja menetlusdokumentide kättetoimetamise raskused, tuleb kohe öelda, et just ebaproportsionaalselt kõrged riigilõivud ühelt poolt ja menetlusosalistele dokumentide kättetoimetamise raskused teiselt poolt on need kaks peamist põhjust, mis oluliselt mõjutavad tsiviilkohtumenetluses otsuseni jõudmist mõistliku aja jooksul. Soovides nii  riigilõivude kui ka mõistliku menetlusaja temaatikas süvitsi minna, koostati Riigikohtus kaks vastavasisulist analüüsi, millele tugineb ka tänane ettekanne, need on ettekande lisad 1 ja 2.  Kõigepealt, menetlusdokumentide kättetoimetamine kui peamine takistus mõistliku menetlusajani jõudmisel. Riigikohus analüüsis nii mõistlikku menetlusaega Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikas kui ka kohtuasju, milles Euroopa Inimõiguste Kohus on leidnud, et Eesti on rikkunud mõistliku menetlusaja nõuet tsiviilkohtumenetluses.  Olgu mainitud, et analüüsis esitatud neli kohtuasja ei anna alust arvata, et need on ainukesed juhtumid, kus Eesti kohtusüsteem ei ole saanud hakkama tsiviilasja lahendamisega mõistliku menetlusaja jooksul. Neid tsiviilasju, mille menetlusaeg erinevates kohtuastmetes kokku ületab Euroopa Inimõiguste Kohtu mõistliku menetlusaja kriteeriumi, on Eesti kohtutes piisavalt, et möönda probleemi olemasolu ja selle tõsidust. Arvestades sellega, et Eesti kuulub oma 1,98 kaebusega 10 tuhande elaniku kohta Euroopa  Inimõiguste Kohtusse pöördujate poolest kindlasti aktiivsemate riikide hulka, kuna Euroopa keskmine on 0,75 kaebust 10 tuhande elaniku kohta, siis tuleb mõista, et Strassbourgi kohtu järelevalve selle üle, kuidas Eestis täidetakse inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artikkel 6 nõudeid mõistliku menetlusaja küsimustes, on üsna tihe.  Alahindamata Euroopa Inimõiguste Kohtu praktika tähtsust meie õigussüsteemi kujundamisel, tuleb siiski rõhutada, et Eesti kohtusüsteem ei pea menetlema  Strassbourgi hirmus kohtuasju mõistliku aja jooksul, vaid seda tuleb teha ikkagi eelkõige kõigi eestimaalaste huvides. Riigi kohustus on tagada menetlusaja sujuvus. Euroopa Inimõiguste Kohus on sõnastanud selle põhimõtte erinevate kohtulahendite kaudu järgmistes seisukohtades.  Esiteks, riik peab võimaldama luua õigussüsteemi, mis ei riku inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artiklit 6. 1.  Teiseks, asja sujuva menetluse tagamine on kohtu institutsionaalne ülesanne.  Kolmandaks, riik võib  otsustada, kuidas ta loob justiitssüsteemi, mis tagaks mõistliku menetlusaja nõude täitmise. Kui loodud süsteem on ebaefektiivne, siis peab riik võtma selle eest ka vastutuse. Kohtute krooniline ülekoormus ei õigusta menetluse ebamõistlikku pikkust.  Neljandaks, riik vastutab ka selle eest, kui kohtute ülekoormus on tingitud personali puudusest või pidevast ülekoormusest.  Ja viiendaks, seaduse muudatustest tingitud kohtuasjade arvu järsk suurenemine ei õigusta mõistliku menetlusaja ületamist.  Nimetatud põhimõtteid tuleks silmas pidada, nii kohtuniku kohtade täitmisel, kohtute töökoormuse hindamisel kui ka hoogsas seadusloomes, sest iga seaduse muudatus toob endaga paratamatult kaasa uusi õigusvaidlusi ja suurendab kohtute töökoormust.  Kõige kaalukam põhjus, miks kohtumenetlus ei suju, on menetlusdokumentide kostjatele kättetoimetamise takistused. Nimetatud põhjusel peatun pikemalt. Eesti I astme kohtutes on dokumentide kättetoimetamise staadiumis hinnanguliselt kolmandik kuni pool kõigist  menetluses olevatest tsiviilasjadest, mis tähendab seda, et nende asjade menetlus seisab kuni kostja leidmiseni. Sama probleemi otsa põrkub ka 2006. aastal loodud maksekäsu kiirmenetlus, mis oli mõeldud lihtsamate nõuete läbivaatamiseks, kus võlgnikul ei ole esitatud nõude vastu ühtegi sisulist õiguslikku väidet. Kohtud on raskustes menetluse alguses toimuva ehk esmase kättetoimetamisega, mille puhul esineb kõige suurem viivitus. Hilisemad kättetoimetamised kulgevad sujuvamalt, sest menetlusseadustik võimaldab  lugeda dokumendid kättetoimetatuks aadressil, kus kostja on kord dokumendid vastu võtnud. Riigikohus on alates 2006. aastast, mil vastav instituut seadusse praegusel kujul sisse viidi, teinud üle 40 menetlusdokumentide kättetoimetamist käsitleva lahendi, mis näitab, et tegemist on massiliselt esineva probleemiga. Seadusega sätestatud eeldus, et hagimenetluses on hageja kohustatud teadma, kust ja kuidas kostja kõige paremini kätte saab, on mõistetav, kuid paraku ei aita selline eeldus menetlust kiiremaks  muuta.  Võib küsida, kuivõrd õiglane on käsitleda kostja leidmise riski kõigil juhtudel hageja riskina? Kui kohtuvaidluse pooleks on püsivates ärisuhetes olevad lepingupartnerid, siis on teabe omamine teise poole kontaktandmete kohta üldiselt mõistetav ja aktsepteeritav nõue. Kui aga tegemist ei ole püsivates ärisuhetes olevate pooltega ja hagejal pole võimalik kostjat leida, peaks riik aitama võimumonopolile tuginedes vajalikud andmed kostja kohtusse kutsumiseks leida. Paraku tuleb eeldada, et suurtes  majandusraskustes või lihtsalt pahatahtlik kostja ei soovigi olla kättesaadav. Kostja kohtusse kutsumisele ja temale hagiavalduse kättetoimetamisele on seatud kõrgendatud nõuded, võrreldes enne 2006. aasta seadusemuudatust kehtinud regulatsiooniga. Riigikohtu tsiviilkolleegium on rõhutanud, et kohtusse kutsumine ja hagiavalduse kostjale kätteantuks lugemine ajalehekuulutuse avaldamisega riivab intensiivselt põhiseaduse § 24 lõige 2 sätestatud põhiõigust, olla oma kohtuasja arutamise juures.  Samuti on  Riigikohus märkinud, et kohtu dokumentide avaldamine väljaandes "Ametlikud teadaanded" ei ole optimaalne viis anda füüsilisest isikust menetlusosalisele teada temale saadetud dokumentidest. Kohus peab tegema lisatoiminguid, et leida andmeid kostja elukoha kohta, näiteks kohustama hagejat esitama täiendavaid andmeid, pöörduma järelepärimistega avalike registrite poole või teiste ametiasutuste poole, kellel võib oma ametitegevusest tulenevalt olla andmeid poiste elukoha kohta.  Sama 2006. aasta TsMS-i  eelnõu, millega kehtestati kõrgendatud kättetoimetamise standard, seletuskirjast nähtub, et rahvastikuregistrisse kantud aadressil kutse saatist ei saa lugeda dokumendi kättetoimetamiseks, sest rahvastikuregistri kanded ei ole hetkel - rõhutan, hetkel - piisavalt kindlad. Täna, mil kohtud on üle koormatud kostjale dokumentide kättetoimetamisega, on põhjust küsida, kui palju on rahvastikuregistri andmed möödunud 4,5 aasta jooksul kindlamaks muutunud? Juriidilisele isikule saab põhimõtteliselt kehtiva  tsiviilkohtumenetluse seaduse järgi dokumente kätte toimetada äriregistri aadressil, kuid kui juhatuse liiget sealt tabada ei õnnestu ja pole ka selge, kas tegemist on just kostja äriruumiga, siis taandub edasine kättetoimetamine juhatuse liikme kui füüsilise isiku või kostja äriruumi tagaotsimisele.  Väärib märkimist, et halduskohtupraktika käsitab dokumentide juriidilisele isikule kättetoimetamist maksumenetluses teisiti. Riigikohtu halduskolleegium on seisukohal, et juriidiline isik peab oma registrijärgsel  aadressil pidevalt hoolitsema posti vastuvõtmise eest juhatuse liikme või muu volitatud isiku poolt. Seega pannakse äriühingule alates selle asutamisest kohustus suhelda ühiskonnaga ja olla vajadusel kättesaadav ka kohtule. Juriidilistele isikutele dokumentide kättetoimetamise standardid tsiviilkohtumenetluses ja halduskohtumenetluses, eelkõige maksumenetluses, on erineva tasemega. Vaieldamatult on igaühe põhiõigus olla oma kohtuasja arutamise juures, kuid seda põhiõigust ei saa kasutada pahatahtlikult,  takistades teistel isikutel oma õiguste kaitsmist kohtus. Kohus ei ole etendusasutus, kelle kutsed võib pirtsutades tagasi lükata.  Kokkuvõtlikult tuleb asuda seisukohale, et kättetoimetamise standard vajab tsiviilkohtumenetluses ja halduskohtumenetluses ühtlustamist. Põhjendatud on juriidilistele isikutele kättetoimetamise standardi mõningane alandamine, pidades silmas seda, et tuleb tagada kohtuotsuste tunnustamine ja täidetavus. Füüsilistele isikutele dokumentide kättetoimetamise peamiseks viisiks tuleb  kujndada usaldusväärse rahvastikuregistri andmetele tuginev süsteem, mis välistaks pahatahtliku kohtust eemalehoidmise.  Järgnevalt riigilõivudest. Riigilõivude teema tõsiduse mõistmiseks konstrueerin näite tervishoiuvaldkonnast. Ravijärjekorrad väheneksid või kaoksid üldse, kui kehtestaksime näiteks tuhande euro suuruse perearsti visiiditasu. Võib muidugi aimata, kuhu ja kellele peaks riik sellisel juhul raha paari aasta pärast suunama, kuid kindlasti ei oleks selline visiiditasu ka arstiabi  kättesaadavuse tõkestamine põhiseaduspärane ega kooskõlas meie sotsiaalriigi põhimõtetega. Olukord riigilõivudega on analoogiline. Kõrgete riigilõivudega on tõkestatud juurdepääs õigusemõistmisele ja me püüame arvata, et see on kooskõlas põhiseaduse ja õigusriigi põhimõtetega niikaua, kuni Riigikohus pole konkreetses kohtuasjas nõutavat lõivu põhiseadusevastaseks tunnistanud. Riigikohus on seda juba korduvalt teinud ja neil lahendeil ei näi lõppu tulevat niikaua, kuni seadusandja ei vii riigilõivusid kooskõlla  põhiseadusega. Rõhutan, et olukord on erakordselt tõsine!  Juurdepääs õigusemõistmisele on põhiseaduse § 15 järgi põhiõigus. Inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artikkel 6 näeb ette õiguse õiglasele kohtumenetlusele. Õigusemõistmine võib olla kui tahes aus ja õiglane, kuid kui sellele puudub tõhus juurdepääs, jäävad isikute õigused siiski kaitseta. Meie kiiresti muutuvas ja alles kujunevas õiguskorras ei saa riik riskida sellega, et õigusvaidlusi ei lahendatatagi kohtus kõrgete riigilõivude  või muude takistuste tõttu. Ilma võimaluseta pöörduda oma õiguste kaitseks kohtusse, hakkavad lepinguvabaduse tingimustes domineerima nii-öelda tugevamad pooled, olgu nendeks pangad või teenusemonopolid. Ilma kohtuvaidlusteta ehk ilma kohtuliku kontrollita loome soodsa pinnase nii-öelda tugevama õiguse tekkeks, mis ei pruugi kokku langeda seadusandja tahtega.  Ilma kohtuliku kontrollita ei saa me ka tegelikult kunagi teada, kuidas seadus praktikas tegelikult rakendub ja kas tsiviilkäibes osalevate  isikute õigust on kaitstud või eksisteerib nii-öelda tegeliku elu praktika, mis võib oluliselt erineda seadusandja kehtestatud õiguskorrast.  Tsiviilõigusliku vaidluse lahendamise efektiivsuse hindamiseks kasutatakse peamiselt kolme kriteeriumi, milleks on menetluse keerukus, kestus ja kulukus. Neid indikaatoreid kasutab ka Maailmapank riikide ettevõtluskeskkonna ja lepingute täidetavuse tagamise hindamisel. Riigilõiv moodustab kohtukulude keskme ja võib finantsiliselt blokeerida kohtusse pöördumise.  Riigilõivul on rida sotsiaal-majanduslikke aspekte, mida ei saa ei eitada, kuid tuleb märkida, et kõik sotsiaalmajanduslikud aspektid peavad saama kaalutud alles pärast seda, kui põhimõtteline juurdepääs õigusemõistmisele on tagatud. Õigusemõistmises riigilõivude kehtestamisel tuleb arvestada, et tegemist on riigi tuumikfunktsiooniga, mille täitmine peab olema tagatud sõltumata sellest, kas isikul on võimalik selle eest tasuda või mitte. Euroopa Inimõiguste Kohtu määratluse kohaselt ei tohi juurdepääs kohtule  olla teoreetiline ega illusoorne, vaid peab olema praktiline ja tõhus.  Eestis on kahjuks tekkinud vastupidine olukord. Põhiseaduse täitmisele ei saa hinnasilti külge panna ja siis selle üle kauplema hakata, kas põhiseadust tuleks ikka täita või mitte ja kui palju see siis ikkagi maksab. Õigusemõistmisele juurdepääsu võib piirata proportsionaalsete riigilõivudega. Kas menetluskulude kandmine jäetakse vaieldavatele pooltele või mitte, see on kindlasti seadusandja otsustada, kuid lõivumäärade kehtestamise  tuleb eristada vähemalt kolme suuremat rühma vaidlusi, millest ainult hagimenetluses on menetluskulude katmine menetlusosaliste omaosaluse kaudu põhjendatud. Hagita menetlustes, eriti vaidlustes, mis puudutavad lapsi, perekonda, eeskostet ja kus puudub menetluses n-ö teine pool, küll aga on olemas selge avalik huvi, on kulupõhised lõivumäärad põhjendamatud.  Halduskohtumenetluse lõivude kehtestamisel tuleb arvestada selle menetlusliigi eesmärkidega ja vaidluse eripäraga, mis ei ole samastatav  hagimenetlusega. Õigusriigis riigivõimu vastu kohtus oma õigusi kaitsvat isikut ei saa takistada laostavate riigilõivudega selleks, et kodanik näiteks ei vaidleks Maksuametiga.  Põhilise riigilõivude kehtestamise eesmärgina peetakse silmas seda, et kohtumenetluse kulud oleksid kaetud. Kulupõhisus on üldiselt deklareeritav eesmärk ka teistes riikides, kuid kahjuks ei leidnud me põhjaliku analüüsi käigus mitte ühtegi riiki, kus riigilõivude seostamine menetlustoimingu kuludega oleks arvutustega kaetud. Otse  vastupidi, mitmes rahvusvahelises uuringus on jõutud järeldusele, et lõivustamine toimub sageli küllaltki juhuslike põhimõtete alusel ja pole teada, kas lõivumäärade väljatöötamisel üldse toimub nende seostamine kuludega või mitte. Nii on ka Eestis. Riigikohus on märkinud, et legitiimseks ei saa lugeda kohtulõivu võimalikku eemärki teenida riigile lisatulu, küll aga peab riigilõiv teenima menetlusökonoomia põhimõtet ja kaitsma teisi menetlusosalisi n-ö liigsete ja pahatahtlike kaebuste eest, mis võiks kohtut  põhjendamatult vaidlustega üle koormata.  Vaadeldes kohtulõivude kujunemise dünaamikat võrdluses teiste riikidega, tuleb märkida, et juba 2007. aastal olid Eestis riigilõivud kõrged ja võrreldavad nende riikidega, mille lõivude taset peetakse üldiselt kõrgeks, nii nagu Saksamaa ja Austria.  2009. a tõsteti riigilõivumäärasid mitte protsentides, vaid kordades, ja me võime tõdeda, et Eestis on nii riigilõivuda maksimaalne suurus kui ka varaliste nõuete proportsionaalne lõivu tase Euroopa Liidu kõrgeim,  moodustades ca 12,3% nõudest. Prantsusmaal on sama näitaja näiteks 2,7%, Soomes 3,06, Lätis 6,4. Kuna riigilõivude kujundamise metoodika on erinevates riikides erinev, siis ei saa välja tuua absoluutselt täpseid võrdlusi. Kuid kui Eestis kehtivad riigilõivud on Euroopa Liidu kõrgeimad, siis Soome kohtulõivud on selle pingerea lõpus, et mitte öelda madalaimad. Soome keskmine palk oli 2010. a veidi üle 3000 euro. Eesti keskmine palk on hiljuti jõudnud 800 euroni. Neid arve kõrvutades tuleb tõdeda, et Eestis on kohtusse pöördumine luksus, mitte põhiõiguste realiseerimine.  Menetlusabi. Olukorras, kus isikul ei ole liiga kõrge riigilõivu tõttu võimalik kohtusse pöörduda, peab riik talle tagama võimaluse saada menetlusabi. Eestis kehtiv menetlusabi süsteem lähtub eeldusest, et enamik isikuid, kes soovivad oma õiguste kaitseks kohtusse pöörduda, on võimelised tasuma riigilõivu. Menetlusabi andmine peab sellisel juhul olema erandlik ja kaalutud. Kahjuks on see vastupidi. Arvestades inimeste  elatustaseme ja väga kõrgete riigilõivude taseme ebaproportsionaalsust, eelneb praktiliselt iga kohtuvaidluse sisulisele läbivaatamisele menetlusabi taotluse läbivaatamine. Menetlusabi andmisel peab kohus abi taotleja majanduslikku seisundit põhjalikult hindama ja välja selgitama, kas isikul ei ole suuremate raskusteta realiseeritavat vara, mille arvel saaks tasuda riigilõivu. Kohtunike kinnitusel on menetlusabi andmise otsustamine kujunenud eraldi menetlusstaadiumiks, mis toob kohtutele endaga kaasa ressursimahuka  lisatöö ja pikendab menetlusaega, niiöelda menetlusabi andmise staadiumi võrra, mis võib tänu edasikaebe korrale ja põhiseaduslikkuse järelevalve menetlusele kesta kuid, kui mitte aastaid.  Riigilõivude kehtestamisel on põhimõtteliselt valida kahe süsteemi vahel, kas luua süsteem mõistlikud lõivud ja väike hulk menetlusabi taotlusi, või süsteem väga kõrged riigilõivud ja suur hulk menetlusabi taotlusi. Eestis on millegipärast jõuliselt juurdunud teine süsteem, mis toob endaga kaasa kohtusüsteemi  menetlusressursi ebamõistliku kulutamise mitte õigusemõistmisele, vaid kohtusse pöördujate majandusliku olukorra väljaselgitamisele. See muudab kohtumenetluse aja ebamõistlikult pikaks ja loob kohtusse pöördumisel põhiseadusevastaseid takistusi.  Kohtupraktika analüüs näitab, et koostoimes kõrgete riigilõivudega, on probleemne ka kehtiv menetlusabi andmise reeglistik. Tuleb mõista, et menetlusabi on oma sisult tegelikult laen ja ei pruugi isiku üldist olukorda kergendada. Siinjuures toon näitena olukorra, kus  isik pidi riigilõivu tasuma osamaksetena pikema aja jooksul. Maakohus määras 111 000 krooni suuruse riigilõivu tasumise 500-kroonistes osades. Sellisel juhul oleks isikul tulnud riigilõiv tasuda 18,5 aasta jooksul. Ringkonnakohus leidis siiski, et selline riigilõivu osadena tasumine ei ole põhjendatud. Kohtupraktikas esineb olukordi, kus ühisvara jagamise nõudes on isik sunnitud riigilõivu tasumiseks üldse vaidlusaluse vara maha müüma. Isikut täielikult riigilõivust vabastada ei saa, kuna tal siiski on  ühisvara näol vara olemas. Maakohus määras, et isik vabastatakse 200 tuhande krooni tasumisest, kuid ta peab tasuma osamaksetena 100 tuhat krooni omaenda vara jagamise pealt 2 aasta jooksul. Toodud näited võivad olla mõnevõrra erandlikud, kuid ilmestavad üldist menetlusabi andmise regulatsiooni ja kujunenud kohtupraktikat, mis viitab sellele, et igaühe õigus pöörduda oma õiguste kaitseks kohtusse, on olulisel määral takistatud ja see ei vasta õigusriigi põhimõtetele.  Kokkuvõtlikult tuleb märkida, et  vajalik on põhimõtteline riigilõivude ja menetlusabi revisjon eesmärgiga viia riigilõivude määrad Eesti elatustasemele vastavatesse proportsioonidesse ja kooskõlla põhiseadusega, et oleks tagatud igaühe põhiõigus oma õiguste kaitseks kohtusse pöördumisel. Aitäh!