Kinno minnes näris mind küll kahtlus, kas mitte pole tegu järjekordse melodraamaga, sest sisaldab ju pealkiri sõnu "kangelaslik elu". Õnneks ja vastu ootusi selgus, et küllaltki ebaprantslaslikult oli selle sõnapaari näol tegemist irooniaga, sest Gainsbourg'i elu oli tõesti kõike muud kui kangelaslik. Mehest, kes lindistab Marseljeesi reggae-versiooni ja seda tulihingeliselt patriootidest kubiseva rahvasalga ees kaitseb, tõmmates nende punased baretid neile silmini pähe, ei saagi tagantjärele kangelast maalida. Ja nagu režissöör Joann Sfar on öelnud, ei huvitanud teda Gainsbourg'i elu puhul mitte niivõrd tõde kui väljamõeldised. Seepärast ei tasugi filmilt oodata mingit psühholoogilist karakterilahangut või tõepärast kujunemislugu. Pigem on see hommage au génie, Gainsbourg'i elu jantlik pühitsus ja sellisena täitsa nauditav.