Vaatasin just Reporterist lugu sellest, kuidas üks noor poiss katuselt alla kukkus ja suri... ning mõtlesin, et yikes. Me alati arvame, et minuga ei juhtu midagi ja minusse need asjad ei puutu - ei juhtu ega puutugi, sest hetkel, mil puutub ei ole me enam lihtsalt elavate kirjas, et seda nüüd tõdeda. Nii kurb oli vaadata seda nutvat ema, samal ajal ise muudkui neelatades, et enda nutumaiku kurgus allapoole suruda. Hakkasin lihtsalt mõtlema, et praeguste olude juures on neid katusel ronijaid sadu, kui mitte tuhandeid ja kui igaüks neist mõtleb, et "ma käin korra katusel ära ja tulen varsti tagasi", siis ühe vale sammu korral ei pruugi seda "varstit" enam kunagi tulla. Tunnen selle noormehe perekonnale sügavalt kaasa ja kuigi ma tean, et eestlastel on teiste vigadest raske õppida, siis.. see on see lugu, mille tasuks kõrva taha panna.