Antud teemaga seonduvalt võiks olla  skeptilisem. Nimelt väide, et suurte katastroofide järgselt (nagu seda oli 2004. aasta tsunami) on loomi ohvrite seas vähem kui inimesi, ei pruugi olla korrektne. Päästetööde käigus keskendutakse eelkõige ju inimestele, mitte loomadele. Raske oleks ette kujutada olukorda, et keegi päästetöötajatest kirjutaks täpselt üles mitu hukkunud looma (ja mis liigist need olid) iga inimohvri kohta tuli. Seega tegelikult me ikka täpselt ei pruugi teada kui palju loomi 2004. aastal tsunamis surma sai. Teiseks, kui ka oleks  enam-vähem täpne ülevaade loomohvritest, siis inimestega võrdlemiseks tuleb arvestada katastroofieelset inimeste ja loomade vahekorda katastroofipiirkonnas. Ärgem unustagem, et inimene on oma suuruseklassis üks kõige sagedasem loomaliik ja seetõttu on väga tõenäoline, et suure katastroofi järel ongi inimesi ohvrite seas rohkem kui sama suuri või suuremaid loomi. Nii et kuni selliseid statistilisi uuringuid tehtud (avaldatud) ei ole, jäävad ka jutud loomade ebaproportsionaalselt väikesest esindatusest  katastroofiohvrite seas pelgalt subjektiivseteks arvamusteks.  Selge see, et paljudel loomadel on inimesest parem võime tajuda maa-, õhu- ja veevõnkeid, kuid üldistust, et on olemas mingi üleüldine kalasid, kodutuvisid, veiseid jne hõlmav maavärinataju, ei saa ju teha. (Ja miks üldse peaks lindudele olema kasulik kohastumus, mis võimaldab neil mitu päeva enne tajuda maavärinat? On ju lihtsam ette kujutada, et lind tõuseb lendu just sel hetkel, kui jalgealune häirivalt vibreerima hakkab). Ent just sellisele  üldistusele paistab rajanevat Berklandi metoodika (pole küll sellega lähemalt tutvunud). Küllap on ikka nii, et selget käitumismustrit loomadel maavärinate eel ei ole, vastasel juhul olleks nii oluline asi juba ammu ära tabatud ja ära kasutatud.