Esialgse ðoki järel ja ilmselt ka vähemusrahvustele 1925. aastal antud kultuurautonoomia mõjul kujunenud soodsama psühholoogilise kliima tõttu hakkas saksa majapidamiste arv ja suurus kasvama. Saksa põllumeeste maalejäämist, nn Bodenständigkeiti õhutas ka saksa kultuuromavalitsuse juhtkond. Rahvusrühma jaoks oluliseks asjaoluks oli ka 1925. aastal vallakogukondadele  antud õigus eraldada riiklikust maafondist normaalkoht kõigile endistele omanikele. Seega olenes Eestis nn mõisapära ehk jäänukmõisa (sks Restgut) saamine ja sellega sugukonnavaldusest (sks Stammgut) osakesegi säilitamine suuresti endise omaniku inimlikest omadustest, eeskätt aga ametialasest tublidusest ning läbisaamisoskusest kohalike elanike ja ametivõimudega. Nii moodustus mitmel pool Eestis rida suuremaid mõisapärasid, mille pidajad olid oma ümbruskonnas ka eestlastest kutsekaaslaste seas väga lugupeetud ja kelle elu kulges pea samal moel kui enne mõisate võõrandamist  juhtides majapidamist, mida muidugi oli märgatavalt redutseeritud. Kõige soodsamates tingimustes olid need mõisapärad, millel oli kasutada ka mõni põllumajanduslik kõrvalettevõte, näiteks viinavabrik. Nendes majapidamistes aga, mis koosnesid ainult normaalkohast, tuli pidada rasket heitlust igapäevase leiva ja sotsiaalse allakäigu peatamise nimel.