"Sööge shokolaadi" ütles Marika. Noo, sõime. "Ja nüüd võtke üks tükk veel" lisas ta. "Ja sööge seda nii, nagu see oleks kõige viimane šokolaaditükk teie elus". Vau… no tõesti. Kui eelmised tükid said lihtsalt poolkiirustades katki näritud ja alla neelatud, siis nüüd oli hoopis teine minek. Aeglaselt, nuusutades, nakitsedes.. siis suus sulada lastes… kuni vaarikatükid keelele jäid. Mmm… "Kus tunned rohkem maitset? Keele otsas, tagaosas?" juhendas Marika küsimustega. "Kas maitse on erinev, kui hingad sügavamalt? Sisse, välja?" Vau… tõesti, välja hingates maitsed võimendusid kordades…. "Ja nüüd võtke viinamari…".      Olin juba asjale pihta saanud. Puudutasin huultega õrnalt viinamarja libedat nahka, rebisin õrnalt kileja kesta ära.. marja viljaliha oli nagu… nagu niiske suudlus… Tükk tüki haaval… sisse hingates magusat aroomi… sõin seda viinamarja, nagu flirdiksin sellega… mmm…ma sõna otseses mõttes armatsesin selle viinamarjaga…hihh-vau :)  Muide… lõunalauas ma jätkasin oma toiduga armatsemist…. tomatipüreesupiga ja kitsejuustu salatiga :D    See harjutus lajatas nagu lagipähe, tuletades meelde, kui tähtis on iga hetke tajuda kõigi meeltega.   Olla kohal, täie tähelepanuga. Tuletas meelde käiku aeglustama ja iga hetke tajuma. Olen viimasel ajal end taas kiirele käigule kruttinud…