Siin on need mõlemad tõesti "kaks kuningannat", nagu nii selgelt neid näit. on kehastanud Lauri Haarla oma äsjailmund draamas ("Kaksi kuningatarta"): Üks lõunamaa (ja juba renessansliku) elurõõmu ja elunaudingu esindaja, Neapoli kuningatar, neljakümneile liginev, viimses elujanus hõõguv, hädaohtlik nagu Vesuuv ta kõrval, juba oma kolme eel­mise mehe hävitaja. Ning ta vastu põhjamaa- ja keskaegse pühaduse  esindaja, palverändaja kuningatar Rootsist, püha Brigitta, valge ja selge, aga ometi temagi hädaohtlik nagu ta kodumaa külma õhkuvad jäämäed. Ja temagi peab kuulma oma hävitava pühaduse tagajärjist oma enda perekonnas, oma enda poja suust (lk. 49): "Juba aastaid olen ma sinu vastu mässand oma südames. Sa ostad endale pühaduse kuulsust . . oma laste elurõõmuga. Ja meie jääme ilma eluta. Mu väikese õe Ingeborgi riietasid pikka noviitsirüüsse, eal, mil ta oleks pidand jooksma nurmel lillest lille juurde. Oma noore Ceciliast tütre sulgesid musta nunnakuube, selle asemel, et oleksid teda ehtinud mõrsjakrooniga." Ja poeg algabki tegelikku mässu vastu seda ema, kuigi see on nii raske. Ja kuigi tagajärg on see, et "püha kuninganna" oma jäisuses ta ("keha­likku") surma soovib ja "patune kuninganna" oma armu ja kiivuse kires selle soovi täidab.