"Lust on litsi nimi?" oli üks esimesi. "Kaotas poole oma näost, hahahaaa!" oli teine. Need olid nii külmaverelised ja kalgid, et mul on raskusi isegi nende meenutamisega.    Kui vaimselt haige peab olema inimene, kes sõimab naist, kes on üle elanud sellise katastroofi. Minu meelest on liputajad ausamad kui anonüümsed kommentaatorid. Peab ikka olema julgus, et oma riistaga teise ette ilmuda samal  ajal kui argpüksid nimetult netiruumis üksteisevõidu jälkusi röögivad.    Nõukaajal olid koputajad, täna on kommenteerijad, kes oma anonüümsetes teadetes jätavad endast maha vihjeid. Parimal juhul nopib ajakirjanik sealt midagi üles ja leiab ajendi isegi looks. Mis oli nõukaaegne koputaja halvem kui tänase Eesti jälk veebikommentaator?    Ometi on kommentaarid ohutud nii kaua, kui need ajakirjaniku ellu ei kipu. Aegajalt saan ka mina ähvardavaid meile oma lugejaskonnalt. Enamus  pahatahtlikke saadab kirju muidugi libameiliaadressidelt. Üks neist lubas näiteks mu ära kägistada ja teine teatas, et ma saan varsti peretragöödia osaliseks. Milline ilus soov? Nagu meil kõigil oleks veel elus vähe jamasid.