Nende alternatiividega seoses võib meenutada näiteks kasva­tuse probleemi, mis seisab selles, kas riik peaks kasvatuse jätma maa­ilmavaateliste rühmituste hoolde või kasvatust korraldama enda või­muga oma eesmärgi kohaselt, nagu seda näeme  bolševismis ja fašis­mis. Esimest võimalust teostades ohverdame isiku- ja parteipoliitika koolitoomisega ehtsa osaduskonna vaimu ja kontinuiteedi, teisel juhul aga endateostuse võimaluse vaimses vabaduses. Kui aga, arvab Jas­pers, kasvatus jälle peab saama selleks, mida ta oma parimail hetkil on olnud, nimelt inimese ise-olemise võimaldamiseks ajaloolises pidevu­ses, siis saab ta seda ainult usus, et ta koos õppevaljusega kaudselt vahendab ka vaimset elusisu. Kuid just selle jaoks ei ole anda kind­lat retsepti (97).