Kuna Marta pärast pole siia majja ühtegi turvaelementi osta vaja olnud, siis Ettaga avastame seda maailma eriti teravalt. Kõige kriitilisemate lauanurkade pehmendustega läks nii, et teised  ostetud jäävad nüüd vist küll igaveseks või tulevad pärast koos lauaga ilusti nelja võrdse tükina ära. Aga no esimesed olid ikka puhta naljanumbrid, kuigi lapsed tänavad. Juba esimesel õhtul nad vastavalt, üks jooksis ja teine käputas, nendega mööda tuba ringi.  Ning esimese luuletuse tegi Marta valmis. Ta on veendunud, et praegu ta on väike ja käib seetõttu lasteaias. Aga varsti kasvab ta suuremaks ja läheb kooli ja siis läheb ta tööle. Ja nimelt on ta täiesti kindel, et siis läheb tema issiga issi  tööle. See muidugi polegi võimatu, eriti tema kunstiinimesele heaks eelduseks olevat labiilset ja üliemotsionaalset natuuri arvesse võttes. Niisiis mitmepäevase lunimise järel läksimegi veidikeseks issi tööle hängima. St, mängime lounge's jalgpalli ja sööme friikartuleid, niikaua, kui issi kaks e-maili ära saadab. Ja siis järsult äärmiselt loomingulisse õhkkonda ja suure D-ga Disainer Kaarliga (lapsed, kui onu Kaarel sama hooga jätkab, siis selleks ajaks, kui teie seda juttu siit ise loete, on ta kindlalt tennised jalas ja märk rinnas pronksi valatud või kivisse raiutud!) koos kööki sattununa lausus Marta pahandavale Ettale: "Etta-tutta, ära nuta!". See muidugi leevendab meie pettumust teemal, et ta kaheaastaselt ühtegi teost ei komponeerinud.  Ja üleeile, kui ma lootusetult hilja Martat magama panin ja Ettat magama jääma õpetasin, lohutas mind oluliselt fakt, et samal hilisel öötunnil kisas ka ülemiste naabrite laps päris  jõuliselt.