Siit järgneb aga ka üks ülesanne tänapäeva demokraatiatele, nimelt rahva demokraatlik kasvatamine. Meie näeme tänapäe­val paradoksaalset pilti; igat liiki totaalsed riigid kulutavad määratumalt energiat rahva ja eriti noorsoo kasvatusele, kuna demokraatiad ei  liiguta selleks oimugi, kuigi kodaniku kasvatus peaks siin olema eriliselt suure tähtsusega. Ja seda veel hoolimata sellest, et demokraatiat rünnatakse seninähtamatu innuga ja kõigi moodsa propagandatehnika vahendi­tega. Meie näeme demokraatiates küll laenamisi fašistidelt ja rahvussotsialistidelt, kuid aktiivset vastupropagandat meie ei näe peaaegu kusa­gil. Tõsi küll, igal pool ei näi totalismi propaganda olevat ühtlaselt häda­ohtlik. Kui näit. Inglismaal kodanik koos esimese hingetõmbusega imeb endasse  ka teatava aime kodaniku õiguste pühadusest ja puutumatusest, siis ei ole demokraatia kaugeltki mitte igal pool nii juurdunud inimeste teadvusse, nagu Inglismaal või Šveitsis. Et demokraatial tuleb pidada tugevat võitlust enda olemasolu eest tänapäeval ka riikides, kus ta mine­vik ulatub kaugele möödunud sajandisse, seda näitavad demokraatia konvulsiivsed liigutused näit. Prantsusmaal või Belgias. Ja ometi on need demokraatiad inertsed oma ideede propageerimisel. Miks? Kas see­pärast, et inimese "vormimine"  ei ole kokkukõlas isiku vaba arenemise põhimõttega? Oh ei, küll vist mitte sel abstraktsel ja puhtmõistuslikul põhjusel, vaid teiste kõrval on põhjuseks ka see, et pikne pole veel nii kõvasti kärgatanud, et mužik hakkaks risti ette lööma. Tõsi küll, lääne demokraatiate määratumad jõupingutused relvastumise alal näitavad, et demokraatiate kõdunemisest on veel pisut vara rääkida ja et tänapäeva demokraatia on võime­line vajaduse korral vähemalt niisama suurteks jõupingutusteks nagu iga totaalne riikki. Kuid  demokraatiad teevad neid pingutusi ikka vaid siis, kui juba neile kipu­takse "kõri" kallale. On aga hädaoht "kõri" piirkonnast pisut eemal, siis rahuneb demokraat ja laseb asju minna, kuidas nad ise lähvad.