Seekordne teatrikülastus  viis Viinistu Kunstimuuseumi, kus mängiti Bogusław Schaeffer'i "Loojangut". Olemuselt oli Loojang väga sarnane eelmisel suvel mängitud Sürrealistidega, kuid võiks öelda, et sisult isegi veelgi keerulisem ja raskemini arusaadavam kui Sürrelistid.    Näidend algab justkui pauguga ja ilma igasuguse sissejuhatuseta ning juba järgmisel hetkel on juba nii äge vaidlus, et ma tahtsin mõttes kohe kõvasti karjuda ja öelda   Pärast pikemat jälgimist saab selgeks, et tegelasteks on filosoofid, loogikud, boheemid ja muud sulelised ja karvalised, kes üritavad oma mõtteid igal võimalikul viisil loogikaga tõestada. Kohati läheb see loogika ajamine nii keeruliseks, et kui jõutakse nö   siis minu mõte enam algus   ei mäleta. Kohati on aga tunne nagu vaataks Kafka "Protsessi", kus tegevus  hüppab nii järsult ühest kohast teise, mille tulemusena vaatajas tekib täielik segadus ja küsimus, et mis see point siis ikkagi on? Ühesõnaga, peale etendust kummitas mul veel päris mitu tundi peas viisijupike