Sõnad on nagu värviline klaas, ega tohi neid käidelda, nagu olek­sid nad täiesti läbipaistvad. Neil on metafoorilist värvi, mis juhul, kui seda ei panda tähele, võib viia üldpildi ähmastumisele, täpsuse vähene­misele. Ent nii väga kui nad väärivadki tähtsustamist, on nad siiski vaid stiiliaatomid. Veelgi olulisem on see sünteetiline  pilk, "see teose arhitektooniline käsitus, mis juba alguses näeb ette lõpu ega kaota seda kunagi silmist ning igas osas on teadlik kõigest muust, kuni viimne lause vähenemata värskusega ainult ilmutab ja õigustab esimest - kirjandus-kunsti tingimus, mida nimetaksin vaimu vajaduseks stiilis," ütleb Pa­ter. Kõik, iga aatom peab olema allutet sellele ühtsusele, ilma et see tohiks kaasa tuua monotoonsust. Mida suurem kunst, seda rikkam selle mit­mekesisus. Lühike lause võib vahelduda pikaga, lihtne keerukaga,  lapi­daarne mitmekihilise ja harunevaga - kuid kõikejuhtiv kavatsus, domi­neeriv motiiv peab ühtsustama selle potentsiaalselt nii kireva koe. "Sest kirjanduslik arhitektuur, kui see tahab olla rikas ja ilmekas, ei nõua mitte üksnes lõpu ettenägemist juba alguses, vaid ka mustri arenemist ning paljude ebareeglipärasuste, üllatuste ja lisandite juurdetulekut loomis­töö kestel, kusjuures nii kõrvaline kui ka oluline mahub terviku ühtsuse alla." Sisuline lõpp-punkt ei tohi tulla enne tegelikku lõppu, ehitus ei  tohi muutuda ebakindlaks ega kõikuvaks ega fantastiliselt ebaloogili­seks. Iga samm peab lähendama lõpule, kuid alles viimased laused tohi­vad anda tõelise lahenduse, vallandades ootuspinge. Maja, mille kunst­nik ehitab, olgu pigemini keha, millele ta sisendab hinge.