Ja nõnda seisab lüürikagi oma  praeguse arenemisfaasi lõpul. Hetkeluule ja tundmusluule peab ikka rohkem maad andma teistele motiividele. Ja nõndap see tõeliselt ongi. Sellele tuleb vastu ka luuletajate eneste aeglasemaks jääv elamistempo. Tormi järk nii sees kui väljaspool on läbi, aeg ei soodusta enam endisi joovastusi. Teised ained sigivad südames ja keelel. Lüürika ei ammuta enam iga kord kaevudest ukse ees, vaid läheb jooma kaugemalegi: värsimõõtudesse asetatakse mälestused, mõtiskelud, vaatlused, eepilisem, isegi geomeetriline ainestik.  Pole vaja enam isiklikke sädemeid otsekohe taela lüüa, on aega rahulikumalt toimida, lõke põleb vähemas tuulehirmus, silmapilk ei kao. Kellaraag ei tiksu enam nii päädpööritava kiirusega. Ese on püsivam, kujundus rahulikum. Näos pole enam krampi, saadakse visalt ja vastupanematult tungida valitud või joobumuses leitud esemesse. Teiste sõnadega, romantilise elamuse primaat surutakse taamale, asemele näib nihkuvat kujundamistarve.