On sõjaaeg ning vaenlaste arst viib laste peal läbi suuri piinu põhjustavaid ning alati surmaga lõppevaid eksperimente. Sul on üks 5- ja üks 8-aastane laps. Sa võid ühe  neist vabatahtlikult eksperimenteerimiseks anda (ehk siis surma saata), ent kui sa seda otsust ei tee, tapab arst su mõlemad lapsed.  Kumma lapse sa mõrtsuka kätte annaksid?  Või siis kujuta ette järgmist situatsiooni...  Vaenlase sõdurid otsivad tsiviilelanikke, et nad surnuks piinata. Sina ja suur hulk inimesi olete varjul salajases peidupaigas, ent su sülelaps nutab valjult ja vahetpidamatult ning ainuke viis peitu pugenud inimeste elusid päästa on oma laps tappa.  Teeksid sa seda?  Kui vaenlased teid kõiki üles leiavad, tapetakse kindlasti ka su laps, ent tema mõrvamine päästaks mitmed süütud inimelud.  Ja veel üks küsimus...  Kontrolli alt väljunud rong kihutab mööda rööpaid viie hukkumisele määratud töölise suunas. Sina ja üks sulle tundmatu inimene seisate raudtee kohal sillal. Ainus viis õnnetud töömehed päästa on lükata võõras rongi ette ja pidada sel viisil rong enne viie tööliseni jõudmist kinni.  Kas sina tõukaksid rongi ette ühe inimese, et päästa viie inimese  elu?  Lõuna-California ülikooli uurija Antonio Damasio ja ta kolleegid kasutasid neid ja teisi sarnaseid dilemmasid uurimaks emotsioonide osa moraalsetes otsustes.  Kui enamik tervetest inimestest kinnitas, et ei suuda mitme inimese päästmiseks ühte inimest (olgu too siis võõras või oma verd) mingil juhul isiklikult surma saata, siis aju otsmikusagara teatud piirkonna (ventromedial prefrontal cortex - VMPC) vigastusega inimestele tundub just see sageli ainuõige lahendusena.  Teadusajakirja Nature online-väljaandes tutvustatud uurimistööst ilmnes, et sellised inimesed, kelle antud ajupiirkonna kahjustus oli tingitud insuldist või ajukasvaja eemaldamisest, lahendanuks keerukaid olukordi tervete inimestega samal moel niikaua, kuni need ei sisaldanud moraalseid dilemmasid (Kas koogiretsepti võib muuta, kui selle jälgi valmistatud küpsetis sulle ei maitse?) või ei olnud otseselt seotud inimeste ohverdamisega (Kas sillalt tohib rongi ette lükata rasket skulptuuri, kui seeläbi päästetakse viie töölise elu?).  Ent kui moraalne dilemma puudutas inimelusid, olid VMPC vigastusega küsitletud valmis mitme inimese päästmiseks ohverdama võõrast isikut või koguni oma last oluliselt sagedamini kui terved inimesed või mõne muu ajupiirkonna vigastusega patsiendid.  Damasio märkis, et kui terves inimeses tekitab kellegi vigastamise või tapmisese mõte normaalset emotsionaalset vastumeelsust, siis antud ajuvigastusega inimestel näib see emotsionaalne pidur puuduvat.  Leid on kooskõlas sellega, mida teadlased mainitud spetsiifilise ajupiirkonna kohta siiani teada on saanud - see mängib võtmerolli muuhulgas selliste sotsiaalsete emotsioonide kujunemisel, nagu seda on uhkus-, häbi-, süü- ja piinlikkustunne ning ühendab ajupiirkondi, mis  vastutavad emotsioonide füsioloogiliste märkide eest.  Varasemate teaduslike tööde raames on näidatud, et moraalsete dilemmade puhul inimestel VMPC aktiveerub, ent selline jäädvustus ei paljasta meile, kas emotsionaalne reaktsioon on põhjustatud otsuse langetamisest või tekib enne seda ning mõjutab otsust.  Damasio ja ta kolleegid näitasid aga nüüd, et VMPC on tõepoolest otsuselangetamise protsessi kaasatud.  Damasio hinnangul annab värske avastus aimu muuhulgas sellestki, kuidas inimestel üldse  laiemad eetilised tõekspidamised ja moraal tekkisid.  Ta märkis, et eetika põhialuseks tuleb pidada just selliseid sotsiaalseid emotsioone ning lisas, et kui meil tuleb langetada raskeid otsuseid, võtame me lisaks mõistusele abiks ka inimese ajju "sisse ehitatud" ning bioloogilisel alusel baseeruva emotsionaalse süsteemi.