Demokraatia ja vabaduse aluseks pole esmasena mitte rahvuslus, vaid teabevahetuse võimelisus. Võimelisuse teabevahetuseks tagab ühelt poolt keel (kui rahvusluse peamisi kandjaid),  teisalt keelevälised ühiselt ühtemoodi mõistetavad märgisüsteemid (ühine demokraatia kui tõeline väärtus, ühine ajalugu=mälu, vastastikune tunnustamine). Just viimane tagab Šveitsi riigi ja demokraatia eduka toimimise. Tõsi on muidugi see, et demokraatlik rahvuslus tagab kõige paremini rahvuseväliste märgisüsteemide toimimise, ühinwe keel võimaldab kõige paremini neid edasi anda. Samal ajal kui inimeste ühendajaks on vaid keel, milles loetakse direktiive, omakultuur on lausa ühildamatu, ei taga selline  keelepõhine rahvuslus mitte mingit demokraatiat. Viimast võib näha meist ida pool - mis ühendavat on (sisemaa) pomooride ja kasakate kultuuris peale ühises keeles jagatavate käskude ja elukeskkonda halvasti sobiva (lähistroopika käitumisreeglid on vaid osaliselt, oma üldinimlikus osas, lähisarktikasse sobilikud) kirikuskäimise rituaalistiku.