Eilne uinumine oli eriline, elu näitelaval rullusid lahti erinevad etendused, millest siis paratamatult pidin osa saama.  Esmalt kõõrutas Sandra mulle kõrva igikestvast armastusest ja sellest kuidas Johnny tahab elada. Mul hakkas sel hetkel natuke kurb, mõtlesin kõigile neile vananevatele artistidele, nende minevikule ja olevikule.  Vananemine võib olla nii rõõmus kui ka kurb, aga taoliste artistide puhul on see masendavalt depressiivne mu meelest. Aastakümned lähevad ja sinult oodatakse ikka neid ühtesid ja samu laule, ja sa pead neid ikka ja jälle laulma nagu esimesel korral. Nagu sellest veel vähe, ega lihtsurelike arvates ei tohiks sa justkui vananedagi, eks see tingibki selle, et nad viimse piirini hoiavad kinni noorusest ja ilust, mis lõpuks pöördub nende endi vastu. Muudab nad võltsiks ja naeruväärseks...  Vaatasin esimese õhtu  pilte, see Fancy-onu näiteks, nii ära tuunitud, et anna olla:) Kohalikud popstaarid muidugi nii drastilisi samme ette ei võta. Kuigi-kuigi, märkasin ühe pildi peal meie 90ndate suurt tähte, kes naiste romantilisi unelmaid küttis lauludega kingitusest ja neiust mustas kleidis. Tuunimisega ta, õnneks!, küll tegelenud ei ole, aga väike kõhuke, mis aastatega lisandunud, ei oleks nii koomiliselt mõjunud, kui ta ei oleks end lumivalgesse ja üsna liibuvasse esinemiskostüümi riietanud. Nii et jah, raske on see  staarielu, ma ütlen.  Sandra mahe hääl igatahes mu viimaks uinutas, see ei olnud raske ka, sest rahvas ei olnud veel osaline massipsühhoosis, lärmi suurt ei kostunudki.  Siis aga, veerandtunnike hiljem, tungis mu kuulmismeeltesse sootuks isemoodi naishääl. Milline kopsumaht, milline suutlikkus! Ja hoolimata sellest, et iga kolmas lause rõhutas, et ta enam ei jaksa ja enam ei jõua, oli temas ometi peidus võimas ürgnaine. Lisaks võisin veenduda tema piiramatus vandesõnade arsenalis. Ma ei räägi hetkel  ühestki RetroFesti esinejast, eks ole:) Ühesõnaga, sain mina, nagu ka mitusada ülejäänud kohalikku, osaliseks ühe perekonna suhtedraamast. Nähtavasti mees midagi vastu ikka ütles (kuigi mitte esimese poole tunni jooksul), aga seda häält minuni ei jõudnud, võisin vaid naise "Vait!" käratamiste põhjal oletada, et vastaspool sõna üritas võtta....  Nii jäigi mul kuulmata, kes pärast Sandrat mu akna taga laulis.  Aga iga jõud saab kord otsa, naise salv sai tühjaks tulistatud umbes keskööks, kui mu akna  taga laulis serenaadi pool Modern Talkingust. Kas jäigi see naine viimaks vait, sai kõik hädavajaliku mehele näkku röögitud, läks tal ehk hääl ära, või mis tõenäolisem, Thomas Andersi "Brother Louie" üürgas nii valjusti, et naise tähtis kõne kaotas oma efekti selle taustal. Mul on tunne, et selle etteaste ajal langes lava ees naisi nagu loogu, vähemasti publiku poolt tekitatud hääled olid hirmuäratavad:)  Ütleme nii et, oli tore pidu, ka oma voodist kuulates:)