Tuleb üksikasjalikumalt silmitseda mõningaid ta kunsti tihedus- ning haruldusfenomene, milledega meie esseistika ja arvustus pole palju tegelnud. Eriti tahaks esile tõsta kujutelmade värskust ta kõnefiguurides, ent samuti otseseis piides, nagu muide ilmnes käte motiivi jälgimisel. Paljud ta epiteetidest, metafooridest ja võrdlusist tabavad võrreldavat nähtust kokkusurutud  vormelina: "Nink lõoken pilvi poole laulu lei, Too kümnesiivapaarilme." Teine kord ta märgib psüühilist kõrgelendlust väljendiga "lõokõrge". Ja kui ta armastusluuletuses sõnastab: "Sa pilliroog nink mina Sino ümbre vesi, Iks Sinost liigutus lüüp virvendusi minon kaugele", siis säärane pilt ütleb veel enam mõttele kui tundmusele. Vahest veelgi suurem on üllatus juhul, kus iseenesest päris traditsiooniliselt sentimentaalne pilt lõpetatakse lugeja kujutlust võimsalt tõstva võrd­lusega: "Kaege noid tuvikeisi, kaege  neid sääl üllen, Kuis neide süva helkvä päivlikule vastu, Kuis nemä tiirlese -kui pühavaimu süllem!" ("Kiviriigist 1." - Katai, kibuvits nink kivi). Samas luuletuses koh­tab rida, milles metafooriliselt on saavutet haruldane asjalik-mõtteline tihedus: "Riistapuuss ant eluiga ligemise käte tal". Iseenesest aga pole sedalaadi mõttetihendused kuigi haruldased ei Adsoni varasemas ega hilisemas värsitoodangus. Näiteks Pärlijões lõpeb aastaaegade ja elu käiku vaatlev luuletus "Kerilaud" üsna lihtsa, ent jällegi  üli­tiheda kokkuvõttega: "Nii ringiratast käüp seo egä aasta, Lang sõna - loodus kerilaud, / kerilaud." Tahaks veelgi esitada samast kogust ühe võrdluse, mille ilu võistleb ta mõistelise sisukusega: " … latsekse miil, Mis nigu tüve ümbre valge toht Piap kinni hääst…" ("Minevikuteid"). See võrdpilt üksi on suuteline valgustama Adsoni luule sisimat. Kui me talle Roosikrantsist lisame ühe puänti: "Nink äripäivä rühkmist ole täüs Ja oma süäme kõrval kolksu nigu tühi käüs" ("Mul vaja rutada"), siis seega on  märgitud ka autori minalüürika aktuaalne aine.