Ükski tõsiselt võetav eneseteostus kirjanduse ja kunsti alal ei saa toimuda mõistuse  kaasabita. Beethoveni märkmikest on võimalik näha, kuivõrd pikkamööda on kujunenud tema kuulsad meloodiad, kristalliseerumid otsekui lugematuist pisivisandeist. Kunstniku kriitiline aisting pidi siin olema töötanud äärmise pinevusega. On siis arusaadav, et mõistuslik element ei tohi puududa ka kriitilises loominguprotsessis. Eitada seda viiks absurdi. Teaduslikult kontrollitud andmete ja intuitiivse loomingu liitumine harmooniliseks tervikuks - selles peamiselt seisabki kirjandusliku kriitika iseloom.