Naruto on mu kõigekõigekõige lemmikum anime. Naruto forever!     Jackson...jah, ta on tõepoolest imelik xD Aga ta peabki olema. Ütleme nii, et ta ei ole sugugi nii tavaline, nagu alguses tundub...aga ma ei viitsi rohkem midagi paljastada   **    3.2    Kira turtsatas vihaselt. No see veel puudus. Tal oli õnnestunud ilma suuremate probleemideta Stonybrookist välja pääseda ning nüüd oli üks idioot võtnud pähe talle järele joosta? Ta kuulis tema sammude kaja enda selja taga ja polnud just raske ära arvata, kellega tegu oli. Stonybrookis oli ainult üks inimene, kes tema tegemiste vastu sellist huvi võis tunda ning endale järgnemisest tüdinud, jäi  ta poolel teel bussipeatusesse seisma, nii et jälitaja, kes tema ootamatut manöövrit oodata ei olnud osanud, vastu teda põrkas ning oma koolikoti maha pillas.    "Kas sa ei peaks koolis olema?" päris Kira, pöördus ning vaatas Jacksonile otsa. Justament, Jackson see oligi, nagu ta oli algusest peale aimanud. "Tundidest kõrvale hiilides võid sa millestki olulisest ilma jääda." "Näiteks millest?" küsis Jackson ning korjas oma koti maast üles. "Mingitest nõmedatest faktoriaalidest või? Mul on nendest  kama ja pealegi ei ole ju ka sina koolis." "Ma kardan, et meie olukorrad ei ole hetkel võrreldavad," oli Kira sunnitud vastama. "Ma lahkun paaril päeval nädalas alati varem koolist, et tööle minna. Ma töötan Lõunaristi misjonikeskuses. Õpetaja on sellest teadlik ning keegi ei saa mind tundidest kõrvale hiilimises süüdistada." "Sa...sa käid tööl?" oli Jackson üllatunud. "Kes sind veel tööle võtaks? Sa käid mingi ma ei tea, kümnendas klassis?" "Kaheteistkümnendas," vastas Kira ükskõikselt. "See on number, mis  jääb kümne ja kolmeteistkümne vahele." Jackson neelatas. "Tähendab, sa käid lõpuklassis...aga no kuule, see ei ole võimalik! Ma mõtlen, isegi mina ei ole oma haridusega veel nii kaugele jõudnud!"" "Paljud asjad, mis vahel ebatõenäolised näivad, on reaalsemad kui alguses tundub," vastas Kira kummalise lõplikkusega ning ei mõistnud tegelikult üldse, miks ei oleks ta võinud olla vanemas klassis kui Jackson.    Nurga tagant keeras välja buss ja veeres aeglaselt peatusesse. See oli number 53, punast  värvi ja logu välimusega ning lõhnas räigelt bensiini järele. Kira tundis selle lämmatavat lehka juba kaugelt, kuid otsustas seda ignoreerida. Lõppude lõpuks sõitis ta sama bussiga iga päev ning ei olnud mingit põhjust pirtsutama hakata. "Ma siis lähen," ütles ta, kui buss tema ees seisma jäi ja selle uksed avanesid. "Näeme kunagi hiljem." Palju hiljem, oleks ta öelda tahtnud, kuid enne, kui ta juhust jõudis kasutada, oli Jackson koos temaga bussi astunud. "Ma tulen sinuga kaasa," pakkus ta. "Mul pole nii või  naa midagi targemat teha...kas tohib?" Kira võis vaid ohata. "See, mida sa tohid või ei tohi, ei puutu minusse. Tule pealegi kaasa, kui soovid, ent palun olen mõnda aega tasa. Ma pean paari asja üle järele mõtlema ning sinu katkematu mulin ei aita mu mõttetegevusele just eriti hästi kaasa." "Mõtlema?" küsis Jackson. "Las ma arvan...sa mõtled selle üle, mis koolis juhtus. Tegelikult arvan ma, et sul on selle kohta palju seletada. Mida kuradit sa seal üldse enda arvates...?" Tema nina alt lendas mööda paks  ja raske Piibel ning kukkus vastu bussipõrandat, nii et selle kaaned küljest lahti tulid. Kira reageeris välkkiirelt, korjas kannatada saanud raamatu üles ning otsis pilguga selle omanikku, kelle ta kerge vaevaga tuvastada suutis ning kes kummalisel kombel ka kuidagi tuttav välja nägi.    "Miles," hüüdis ta poisile, kes bussi teises otsas seisis ja tema poole vaatas. "Kuidas läheb?" "Ilmselt mitte eriti hästi," vastas Milesiks kutsutu. "Ma olen hetkel pisikeses kitsikuses." "Mitte just eriti  pisikeses," nentis Milesist tunduvalt pikem ja vanem meesterahvas, kes tema mõlemat kätt oma raudses haardes hoidis ning arvatavasti Piibli viskamise taga oli. "Ma pistan su kiriku sulle perse ja tapan su ära!" Jacksoni küsivale pilgule vilistades marssis Kira mehe juurde. "Kas ma tohin küsida, millega mu noor sõber teid pahandas?" päris ta viisakalt. Milesi nooreks nimetamine oli ehk pisut kohatu, sest viimane nägi välja umbes sama vana kui Kira, kuid mees ei pööranud sellele õnneks erilist tähelepanu. "Ah et  millega? Ta ajas mind närvi!" Mees väljendas oma ärritust bussipõrandale sülitamisega. "Astus mulle ligi ja hakkas rääkima tuhandeaastasest rahuriigist ja lunastusest! See siin on Ameerika, mitte mingi kolgas, kus juudi hookuspookus kõigile peale läheb!" "Kuidas sa julged!" protesteeris Miles. "Kuidas sa..." "Miles," ütles Kira ning tema toon oli käskiv. "Ma olen sulle palju kordi öelnud, et sa ei saa usku kellelegi peale sundida. Need, kes usku ja lunastust väärivad, leiavad selle ise ning teised ei leia  seda kunagi. Bussis jutlustamine on küll tänuväärne katse, kuid ma kardan, et sa ei saavuta midagi. Neid, kes on kurdid, ei saa kuidagi panna Jumala häält kuulma, isegi kui see neile kõrva karjub."    Mees, kes Miles'i kinni oli hoidnud, otsustas ta lahti lasta. Küllap soovis ta tema ja Kira vestlusest võimalikult kaugele pääseda. Ta trügis nende vahelt läbi, andes sealjuures Jacksonile sugugi mitte nii sõbraliku müksu, ning marssis bussininasse, jäädes seisma bussijuhi kõrvale.  "Sa  usud...Jumalasse?" oli Jackson üllatunud. Olgu, Kira võis pisut imelik olla - või mis võis, ta ju oligi - kuid ta ei näinud sugugi usuhullu moodi välja. Kuid ta oli just paar minutit tagasi öelnud, et töötab mingis Lõunasöögi misjonikeskuses...kes teab, äkki oligi ta mingi jeesusefiil.  "Kas see pole mitte liiga äärmuslik?" päris Jackson, suutmata kuidagi leppida, et keegi 21.sajandil veel üldse Jumalat kummardas, eriti arvestades seda, et inimesed olid ammu vaimupimedusest välja tulnud ning uskusid nii  relatiivsusteooriat kui ka mustade aukude olemasolu. Muidugi oli olemas ka palju seletamatuid asju, kuid vaevalt, et need Jumala kätetöö olid. "Äärmuslik?" Kira noogutas kerge halvakspanuga. "Jah, sul on õigus, Jumalasse uskumine on tõepoolest äärmuslik. Sellepärast ma ei usugi. Ma tean, et Jumal on olemas."    Ta ignoreeris Jacksoni pahviks löödud näoilmet ning naeratas Miles'ile. "Mul on hea meel sind näha. Sellest on juba nädalaid, kui me viimati kohtusime. Kas sa ei tahaks täna keskusest läbi  astuda?" Miles raputas kahetsevalt pead. "Kahjuks mitte. Mul on selleks praegu liiga vähe aega. Ma pean koju minema, tuba koristama ning vanaisa arsti juurde viima. Ta jalad ei ole pärast autoõnnetust enam endised..." Kira noogutas mõistvalt. "Sellisel juhul oletan ma, et me näeme millalgi järgmisel nädalal." "Ka mina loodan seda," vastas Miles ning kohendas oma kaela ümber olevat halli villast salli. Ta oli erakordselt lihtsalt riietatud, kandes salliga sobivaid halle pükse, valget pikkade varrukatega särki  ning tumesinist ruudulist vesti. Nii külma ilma jaoks nagu täna oli see komplekt kahtlemata liiga õhuke, kuid vähemalt esialgu ei ilmutanud Miles, kes iganes ta siis ka ei olnud, mingitki märki lõdisemisest. Jackson ei pidanud just eriline geenius olema, et poissi alamklassi hulka liigitada, vähemalt raha mõistes, sest tema arvates nägi Miles välja nii, nagu ei oleks tal krabisevat kohe üldse. Jackson mõtles üsna ükskõikselt, kellena ta tulevikus tööle hakkab, kuid heitis selle mõttetu küsimuse kiiresti  kõrvale.    "Ma arvan, et see on sinu oma." Kira ulatas muljuda saanud Piibli Miles'ile, kes selle vastu võttis ning kotti pistis. "Tänan. Ega sellest enam eriti palju järel ei ole, aga..." Buss peatus, selle uksed avanesid ning Miles kiirustas välja, olles eelnevalt nii Kirale kui ka Jacksonile õlale patsutanud. "Oli rõõm näha!" hüüdis ta ning lehvitas bussile järele, kui see paigalt võttis ning minema sõitis.  "Kes see oli?" päris Jackson kerge põlgusega. "Miles Curtis," vastas Kira, "mu vana  tuttav. Me käisime aastaid tagasi koos pühapäevakoolis. Ta ei ole halb poiss, ainult pisut liiga äkiline ning ta oskab üsna hästi jamadesse sattuda. Tal on üsna värvikas perekond. Tema mõlemad vanemad ja ka vanavanemad on katoliiklased, Miles'i vanem õde abiellus aga sunniidi muhamedlasega ning Miles ise kuulub Jehoova Tunnistajate ridadesse. Sellega seoses peaksin ma sind hoiatama, et enamusel noortest, keda sa täna misjonikeskuses kohtad, on usuga väga tugev suhe ning neile ei meeldiks sugugi, kui sa  nende elu mõtet naeruvääristad." Ta osutas bussi eesotsas seisvale mehele, kes tajudes, et teda vaadatakse, Kirale ühe heitunud pilgu kinkis. "Kui sa kavatsed tema kombel käituda, on kõige parem, kui sa end sellest kohast kaugemale hoidad." Lootusetu üritus - ta teadis väga hästi, et Jackson ei kavatsenud lihtsalt niisama koju minna. Kui haiglasel uudishimulikkusel oleks nimi olnud, oleks see nimi kahtlemata olnud Jackson Roberts.    "Jaa jaa jaa, mida iganes," sõnas Jackson ning tegi pokkerinägu. "Ma  käitun nii hästi, et isegi inglid tunnevad sellest rõõmu." Kira heitis talle hoiatava pilgu, kuid ei suutnud heatujulise Jacksoniga vaielda. Ta potsatas vabale toolile istuma ning oli sunnitud tõdema, et mõnda inimest lihtsalt ei saanud õpetada, olgu selleks siis Miles või Jackson. Tundus lausa uskumatu, et pärast seda, kui ta mitu korda kere peale oli saanud ja ühe korra murtud ninaluuga oli lõpetanud, kuulutas Miles ikka veel avalikult jumalasõna. Tuhandeaastane rahuriik ja lunastus...Kiraga olid Jumalal  hoopis teised plaanid ning need ei sisaldanud kumbagi sõna, mida Miles nii väga armastas. Neisse mahtus vaid sõna "karistus."  Vähemalt oli Milesi ilmumine Jacksoni tähelepanu kõrvale juhtinud ja ta polnud rohkem uurinud, mida Kira õieti tema koolis korda oli saatnud. Ja tore oli, sest Kira ei oleks talle kohe kuidagi seletada osanud, kuidas ta Jonah Callagheri vastu lage oli suutnud virutada. Ja üleüldse, mida ta koos Jacksoniga tegi? Kui Kiral oleks tol hetkel natuke rohkem kainet mõistust olnud,  oleks ta ta arvatavasti koju saatnud, sest iga hetk võis juhtuda midagi, mis taas kummalise käitumise rakendamist nõudis ning Kira teadis, et peagi pole enam võimalik vastamisest kõrvale hiilida. Jackson oli juba nende kohtumise ajal liiga palju näinud ja ta kahtlused kasvasid kindlasti kiiresti...  Kaine mõistuse jaoks Kiral aga enam jõudu ei olnud. Ta oli liiga väsinud, väsinud absoluutselt kõigest. Elust ja inimestest, kõigest, mis teda ümbritses. Ta ohkas sügavalt ning mattis oma näo kätesse, et  veidigi lõdvestuda. See meetod oli seni tema rahustamiseks üsna hästi mõjunud.    Bussi ukse juurest piidlesid teda kaks uudishimulikku punast silma, kuid veel enne, kui Kira tema pilku tajus ning pead jõudis pöörata, oli kogu juba haihtunud kui tina tuhka, jättes endast maha vaid liiga vänge odekolonni hõngu.  Milline erakordselt ilus päev...mitte.