Selle vältimiseks on eriti kirjanduspedagoogiliselt (kool, arvustus) äärmiselt tähtis ikka jälle näidata, milline eriülesanne igal ühel neist neljast väärtusliigist on täisväärtusliku luuleteose sünnis. On vaja eriti võidelda nn. sisulise, enamasti siis ideoloogilise dile­tantismi vastu, mis ka ilma esteetilise elamus- ja kujundusväär­tuseta töid loob või ülistab suurteks ainult neid kandva patriootilise või sotsialistliku või kristliku või mõne muu aatestiku või isegi ainult  sellekohase ainevaliku pärast, ega näe noid väärtusi mitteandvais teostes teisigi väärtusi (1, 2, 3), mis neis ometi on. See selgitustöö on vajalik laiemais rahvakihtides, eriti aga n. ö. ex officio ideoloogi­liselt huvitet ringides nagu on seda publitsistid ja publitsistlik-moralistlikud kriitikud, poliitikategelased, kooliõpetajad, kirikutegelased jne. Nende tähelepanu juhtimine ka teistele elamus- ning artistilisesteetilistele väärtustele või puudustele on seepärast parema kirjandustundja esmajärguline  kultuurülesanne, et ära hoida sarnaseid meie aja barbaarsusi nagu klassikutegi ärakorjamine ja ärakeelamine Venes, või veel hullem, mõnegi meisterteose avalik põletamine Saksas. Kuna need barbaarsuselained mõlemalt poolt praegu nii ähvardavalt sugereerivad ka meid, peame seda enam valvel olema vaimukultuuri kui kõigepealt inimliku vaimu avaruse kultuuri kaitseks. Sest vaim tähendab, enne kõike teatud jõu reservi, teatud otsuste reserva­tsiooni, teatud eritlust, asjade nii ühest kui teisest küljest vaatlust ja alles  siis nende õige väärtuse kindlakstegemist.