Ma vaatan, et sul ikka sai see va karikas kah "kolmveerand" täis. Anna andeks, et ma su hinge sittusin. Faktid peavad kõik paika - ma olen tõesti laisk värdjas. Peale selle olen ma veel üsna usin. Nagu sa tead, olin ma viis päeva merehädas. Mõtlesin juba õue hagu korjama minna, et siis  märgutuli teha. Survivorman, bljätt. Aga isegi Hiiumaal oli õues sigakülm ja lõkke ümber on ikkagi kombekas värdja kombel tantsu lüüa, mistõttu otsustasin veel päevakese oodata. Kuigi oma heledat jumet teades oleks mu paljad kannid isegi üldisel valgel foonil nigu prožektorid vastu säranud. Ja kas sa näed - kulak Leedo panigi ühe kalapaadi Heltermaa suunal teele! Ma ei suutnud oma õnne ära uskuda, kui ma külmast lõdisedes kolmandat tundi praamis passisin. Tagantjärele mõeldes oleks pidanud sinna suletud puhveti  toolikesele istuma jääma, sest see vana linnaliinibuss, mis mind Tallinnasse viis, ei omanud mitte mingit küttekeha. Egas midagi - rebisin päälinna bussijaamas oma kannid valju naksatuse saatel istme küljest lahti, nuuskasin ninast välja sinna tekkinud jääst tatikuubikud ja mõistsin esimest ja viimast korda oma elus igasugu fetiši-sõpru, kes endale "kogemata" asju kõiksugu avarustesse paigutavad. Oleks ise nii julge ja seiklusaldis olnud, oleks ju isegi endale radika sisse istunud. A no mida pole, seda pole.  Julgust siis. Radikat ka tegelikult mitte. A see selleks. Kolm päeva hiljem tundsin ma juba, kui mu ahter toolile maandus ja lapsi peaks kah veel saama. Nii et korras sellega.