Plastiliinist voolitud, tinapaberiga kaetud kujukesed pidid kujutama süloneid  koolipoiste käes. Oli lausa võistlus, kes teeb (a) ägedamad ja (b) rohkem. Kõik muudkui valmistasid neidsinaseid Cylon Centurione ning kuidagi ei meenu, et keegi oleks võtnud nikerdada valmis Luciferi (IL-seeria), sest see tundus kuidagi... imelik, veider ja naljakas. Centurion oli ikka õige värk - süntesaatoriga tekitatud kõne (täpipealt nagu Darth Vaderil), harjaga kiiver ja loomulikult punane tuli silmis.    Kui mõned aastad tagasi hakati  telerist näitama Battlestar Galactica uusversiooni, siis olin muidugi mingil määral põnevil.Kuid õnneks mitte väga ning seetõttu ei seadnud ka ootusi eriti kõrgele (kui välja arvata Edward James Olmos, kes oli jäänud meelde apaatse politseipealikuna ühest teisest sarjast). Ning madalale sätitud lati tõttu ei pidanud ka pettuma, kui kosmoseseikluse asemel ilmus ekraanile mingisugune draama, millesse pikitud ärevuse tekitamise mõttes mingeid lahingustseene. Kui aus olla, siis mulle lausa meeldis idee uue aja sülonitest kui mingitest hübriidsetest organismidest, Cylon Raider oli elav organism, nende baaslaev oli üleni hiiglaslik elusolend ning neid juhtis kollektiivne aju... Aga vanakooli-sülonite fännile jäi sellest väheks.