Kalev Kesküla mõtiskelude kogumikus «Elu sumedusest» unistab autor: «Hea, kui saaks elada oma elu otseselt tegelikkusega kokku puutumata, see oleks sume elu.» Sumedus põimib endas hämaruse ja maheduse, millesse ennast uinutama kutsub hinge teatud küpsus ja väsimus. Sügis on omal moel küps ja väsinud aeg, ent loodusest kaob praegu mahedus kiiremini, kui kasvav hämarus seda kompenseerida jõuab. Ilmastikuline karm tegelikkus võib sellisel moel ka paadunud realisti panna sumeduse järele ohkama. Me teame, et elus leiab õiget aega ja kohta väga erinevatele inimlikele tunnetele ja igatsustele. Ja me teame ka, et paraja aja möödudes on kõige õigem neist lahti lasta.