Vastan mõnele väitele Teie postituses.  Esiteks, arvan jätkuvalt, et universaalseid moraalinorme ei ole olemas, need muutuvad läbi aja ja erinevad kultuuriti. Selles jääme tõenäoliselt  eriarvamusele. Samas ei ole ma kunagi eitanud ühtki moraalinormi kui niisugust. Vastupidi - ma lihtsalt ei arva, et ainult universaalsed normid on normid. Nagu kunagi väga tabavalt ütles Karl Mannheim: "seinsgebundene Normen sind nicht unverbindlich".  Mis puutub tõesse, siis siin jääb minu seisukoht kuskile Averroese ja Nagarjuna vahele. Leian, et tegelikkus on selline, nagu ta on - ja see ei ole mitte triviaalne väide - kuid (1) meie tajule ei ole ta sellisena kättesaadav, nt me ei saa vaadata korraga  teleskoobi ja mikroskoobiga, ning (2) ka see, mida me tajume, ei ole sajaprotsendiliselt ja kadudeta väljendatav. Sestap on eraldi tegelikkuse tõde (tinglikult võiks öelda, et see on korrespondentsiteooria tõde, ehkki selle teooria pooldajad tingimata ei nõustu mu kahe piiranguga) ja tõesed laused. Viimaste osas olen pigem pragmaatilise tõeteooria (James ja Peirce) kui koherentsiteooria seisukohal.  Vale - see, mida Aaviksoo möödaminnes poetatud enesetaandamisest hoolimata peab riiklikus propagandas  lubatud võitlusvahendiks - ei ole seega mitte absoluutse tõega mitte kooskõlas olev väide, vaid väide, mis on teadlikult vastuolus sellega, mida tema esitaja tegelikult teab või arvab. (Vale võib niisiis paradoksaalselt olla ka päristõele lähemal - kui mu arvamus asjadest on ise vale.)  Siit näete, et ma võin pidada ja pean sellise vale kasutamist poliitilistel eesmärkidel olemuslikult vääraks ka ilma uskumata, et absoluutne tõde oleks meist kellelegi kättesaadav. Seetõttu jääme väga paljudes asjades Teiega  ka tulevikus eriarvamustele, kuid tahtsin siiski osutada, et mu positsioonis ei ole filosoofilist vastuolu.  Samuti ei pea ma vale kasutamist vääraks vaid seetõttu, et see ei ole Eesti riigile kasulik (mida ta ka ei ole) ning minu meelest tuli see artiklist selgelt välja.  Igal juhul tänan lugemast ja kommenteerimast. Vabandan ette, kui tihe ajagraafik ei luba mul pikemat dialoogi pidada.