Teatavasti oli Peeter Suur toonud Euroopast palju ameti- ja teadjamehi, ning et nad ennast seal Peetrilinnas hästi tunneksid ja ka juured alla kasvataksid, andis ta loa rajada bütsantslikõigeusklikule alale teiste konfessioonide kirikuid, eeskätt luteri omi. Nüüd mööda Nevskit Admiraliteedi poole kõndides mõtlesin, et astun tänava ääres paiknevatest pühakodadest läbi, õpinguaastail polnud  seda teinud, aga praeguse kirikuteemaga seoses oleks see ju kena. Esimene neist oli sinakas toonis kaunis ehitis. Ukse kõrvalt lugesin, et armeenia kirik. Sees vasakul nurgas seisis tosinkond inimest, püha isa õnnistas kaht tursket meest, teadagi, mis ma mõtlesin. Viimaks küsisin brünetilt daamilt enda kõrval, et mis talitusega on tegu. Ta vastas: täiskasvanute ristimine. Jumalale tänu. Teine, lausa tänavafrondil asuv katoliku kirik oli varem minusugusele küll tundmatu, kuid igale möödujale meeldejääv.  Kolmas, vähese taandega valge saksa kirik andis aga mulle põhjuse, miks ma neist üldse juttu teen. Teadsin, et saksa kogukond oli olnud Piiteris üks arvukamaid, nende kirikuis on eestlastelegi jumalateenistust peetud. Küsisin laua taga istuvalt proualt luba pühakoda vaadata. Ta naeratas nukralt ja vastas, et selleks pean minema kolmandale korrusele!? Esimesel korrusel, näitusesaalis, saavat ma vaadata kunstnike väljapanekut. Samas astus sisse üks seal eksponeeritud tööde autor, kunstnikuhärra, kellel ta palus  mind saata.