Ma julgen väita, et nägemine on isegi tähtsam kui nägemus. Esiteks sellepärast, et ilma nägemiseta ei leia motiive, mille kaudu oma nägemust kujutada. Teiseks, kui nägemine on korras, küllap siis piisava intelligentsuse korral ka nägemus tekib. Raske on oma nägemist aga värskena hoida, et see ei hakkaks korduma ja ei otsiks ilmapildist sarnaseid asju, vaid oleks pidevalt avatud uudsele. Just selle uue ja uudse äratundmine on vaevarikas, sest seda hakkavad varjutama eile ja üleeile uudsena  tundunud asjad. Teisiti öeldes on raske leida uusi motiive vanade heade motiivide hulgast. Paljud fotograafid on tundud, et aja möödudes võib silm hakata alguses uudsena, kuid nüüd juba tuttavaks saanud radadel hulkuma. Tulemuseks on sarnased pildid. Sarnaselt komponeeritud, sarnastest asjadest jne. Mõned kutsuvad seda käekirjaks, kuid enamik eelistab kindlasti käekirja, mis suudaks pidevalt üllatada. Äratundmine on hea, kuid meeldivalt üllatamine veelgi parem.