Linn on selles mõttes tore, et seda on võimalik päevaga läbi jalutada. Alles õhtul voodisse kummuli visates annavad surisevad jalad märku tegelikult läbitud kilometraažist. Siinkohal võin rahumeeli öelda,  et ei maksaks lasta end heidutada Lonely Planet'i lahmakast linnakaardist, kuna tegelikult on kõik vahemaad uskumatult lühikesed, kui just taevas ei paugu ja ämbrist vett ei kalla.    Sisuliselt võib linna jagada kaheks - vana, mis on kergelt koloniaalse maiguga ja uus, mis jääb silma eelkõige oma särava modernsusega. Vana hõlmab endas mitmesuguseid ajaloolisi ehitisi ning linna suurimat parki, mis on küll vaadatav aga samas ei midagi sellist, mille nägemine või mitte nägemine paneks maailma  teistpidi pöörlema. Uus seevastu köitis palju rohkem tähelepanu oma arhitektuuriliste lahenduste ja planeeringuga. Ühtlasi on see ka koht, kus toimub turisti jaoks nn elu - ööklubid, baarid, restoranid, kaubanduskeskused jne. Samas pean tõdema, et ööbimine Hiinalinna servas polnud ka absoluutselt halb mõte, sest nii strateegilised transpordisõlmed kui ka vaatamisväärsused olid kõik sobivalt käe-jala ulatuses.       Kuigi Malaisia on valdavalt islamiriik, siis erinevalt Indoneesiast usu teema Kuala Lumpuris terav polnud. Turistide tolereerimine on tingitud väga lihtsast  asjaolust - nimelt on linnas 80% muslimeid ja 20% hiinlaseid, kuid enamus äridest on kõik selle 20% hiinlaste käes. Tehtagu nüüd omad järeldused, miks eurooplane oma riietusega on suhteliselt sallitud tegelane. Samas pean tõdema, et Kuala Lumpuri saabumisega, lõpetas ka mu ohualarm märgatavalt tegevuse, mis Indoneesias andis hagu aga vahetpidamata. Tõenäoliselt oli see tingitud nii eelpool nimetatud tolereerimisfaktorist kui ka arusaamises, et enam pole valge inimene vaatamisväärsus, vaid inimene sõna otsemas  mõttes.       Söögi valik Kuala Lumpuris on rikkalik tänu  ümberkaudsete naaberriikide kulinaariatele. Selleks annab parima ülevaate keskturu söögiplats, kus erinevaid kööke on esindatud rohkem kui küllaga. Minu õnnetuseks jõudsin enne keskturule laekumist kustutada nälga esimeses ettejuhtuvas McDonaldsis, mis hilisemal vaatlusel kulmineerus väikese kõhulahtisusega. Viimase raviks on aga lihtne retsept: kui palavikku ei teki ja siruli ei tõmba, siis pärast söetablettide ja Smecta manustamist tasuks sammud seada joonelt baari ning juua ohtralt kanget alkoholi. Arstid küll  antud ravivõtet heaks ei kiida, aga apteegi sodiga võrreldes töötab nagu kellavärk. Samas Kuala Lumpuris jooma hakata on ka suhteliselt kallis lõbu, sest alkohol võrreldes muu kraamiga on ropult kallis. Lohutuseks aga nii palju, et islami usk alkoholimüüki ei keela, küll aga kompenseerib selle taunimist hinna lakke krudimisega.    Kokkuvõtvalt oli tore Kuala Lumpuri läbisõidu kontekstis külastada, kuid nö   jäi siiski nägemata. Ei teagi, millest see  tulenes, aga üldine mulje oli pigem nii, et tulin-nägin-läksin ja ongi kõik. Samas saan ma suurepäraselt aru inimestest, kes antud linna fännavad, kuid küllap olen näinud maailmas linnu, mis panevad minu siniseid silmi veel rohkem särama.