Põhja-Carolina ülikooli paleontoloogi Julia Clarke'i ja ta kolleegide ajakirjas Proceedings of the National Academy of Sciences tutvustatavast uurimistööst selgus, et Lõuna-Ameerikas elasid enam kui 35 miljoni aasta eest inimesekasvu pingviinid.  Clarke'i töörühmal õnnestus Peruus asuvast Atacama kõrbest avastada kaks seni teadusele tundmatut iidset pingviiniliiki - umbes 36 miljoni aasta eest maamunal kõndinud ja kuni 1,5 meetri pikkuseks kasvanud Icadyptes salasi (ülemisel pildil paremal) ning ligikaudu 42 miljoni aasta eest elanud kuni 1 meetri pikkuseks sirgunud Perudyptes devriesi, kes on pildil kõige vasakpoolsem (joonistusel on võrdluseks veel ainus tänapäeval Peruus elav pingviiniliik Spheniscus humbolti).  Leid näitab, et pingviinid rändasid esmakordselt ekvatoriaalsesse regiooni palju varem kui seni arvati ja see leidis aset ühel kõige soojemal perioodil viimase 65 miljoni aasta jooksul.  Seni arvasid  teadlased, et pingviinid lahkusid Antarktikast ja Uus-Meremaalt soojematele asualadele kõige varem 8-9 miljoni aasta eest.  Fossiilsete jäänuste analüüs näitas, et muistsete pingviiniliikide kaela ja näopiirkonna lihased olid kinnitatud luude külge tänapäevaste liikidega võrreldes erineval moel ning nende nokk oli ebaproportsionaalselt pikk ja terava otsaga (pildil on ülalpool Icadyptes salasi nokk võrrelduna Spheniscus humbolti nokaga).  Uurijate arvates näitab see, et kuigi kümnete miljonite aastate eest elanud pingviinid toitusid samuti kalast, püüdsid nad saaki meile harjumuspärasest mõnevõrra erineval moel seda terava noka otsa "orki  ajades".  Clarke märkis, et kui tänapäeval kuuluvad pingviinid ikka kokku just lume ja jääga ning on seetõttu kliima globaalse soojenemise poolt tõsiselt ohustatud, siis alati pole see sugugi nii olnud.  Kunagiste pingviinirändude peamiseks mootoriks ei pea uurijad mitte globaalsete temperatuuride kõikumisi, vaid miljonite aastate eest ja vältel aset leidnud muutusi ookeanihoovuste süsteemides.