Jane Mets väljendas kurvastust, et igal aastal kohtab vaid samu nägusid ega näe talle alluvate koolide õpilasi ehkki on sellest koolides palju kordi rääkinud. "Kas me tänapäeval kujutaksime ette, et keegi tuleb ilusal suveööl ja taob meie uksele, annab aega paar tundi kui sedagi ja meid viiakse kuhugile - kuhu, ei tea, kui kauaks - pole aimugi ja mis  kõige hullem - miks?" Ta ütles, et varsti ei ole enam meie hulgas ühtki inimest, kes mäletaks ise, mida tehti 1941. aasta 14. juunil. Juba neljandat korda rääkis ta sama juttu, millest on kõnelenud eelmistelgi aastatel: "Palun rääkige sellest oma lastele, oma lastelastele, oma naabritele ja nende lastele, sest ainult nii säilib ajalooline mälu, vahetu rääkimine on olulisem sellest, mida võib lugeda raamatust või ajalehtede artiklitest. "Et kuhugile ei kaoks see teadmine, mis meie rahvaga on ülekohtuselt  tehtud, me ei tohi seda unustada," oli abilinnapea keskne sõnum.