Seepärast on loomulik, et suurriigis on pilk pöördud peamiselt rii­gile, väikeriigis aga rohkem isikule. Vallutavas, imperialistlikus suurriigis on see enesestmõistetav, ef kõik jõud on koondatud selle juhi teenistusse. Selleks jõudude koondamise üheks mooduseks on, et  koda­niku isik tõrjutakse tagaplaanile, esiplaanile aga tõstetakse kodaniku riiklik-ühiskondlik külg. See moodus on eriti tarvitusel neis suurriikides, kes on vaesed nii materiaalsete kui ka kultuursete hüvede poolest. Nende suurriikide edu peab saavutatama nende ohvritega, mis kodanikud rii­gile toovad oma isiku arvel. Ja kodanikud toovad selle ohvri mitte üksi surve mõjul, vaid paljud ka vabatahtlikult ja vastavalt oma veendele, nagu meie seda näeme Itaalias ja Saksamaal. Aga kõike seda ikka sel­leks, ef  üles ehitada Rooma riiki, et taassaavutada endise Saksa riigi vägevust või vabastada maailma kommunismi kummitusest. Tähendab, koda­nik laseb neis riikides end tasalülitada rahvusterviku kasuks, ühineb üks­meeles, alias alistub juhile, ikka selleks, et saavutada teatud suuri impe­rialistlikke sihte. Ilma nendeta ei saa alistada kodanikku, ohverdada isi­kut, kui ei ole jumalat, kelle nimel seda ohvrit tuuakse.