Terttu, ma meenutan noorust, kuidas ma ühel  talvisel õhtul tänaval inimestelt küsisin "vabandage, kas teil mulle raha on anda?" ja te siis Kristinaga kahekesi eemal itsitasite. Kas me võisime siis teises klassis käia? Pärast kiikusime sinu maja kõrval pesunööridel. Mingil moel õnnestus mul selle pesunööriga teile haiget teha, vist kiikusin sellega liiga ägedalt teie läheduses. See on üks esimesi asju, mis mulle tüdrukute õrnust on õpetanud.  Mäletan neid aegu, kui julges sul vaid ukse taga käia, aga sisse astuda mitte. Sul oli ju suur koer  Argos, kelle käitumist ei osanud keegi ette aimata. Veel enam pisikeste laste puhul. Eks ta meid kõiki hirmutas ka omajagu. Talvistel aegadel hängisime siis sinu trepikojas, kui õues liiga külm hakkas.  Sa pisikesena olid suur Spice Girlsi fänn, mis oli meie klassi tüdrukute seas üsna tuntud bänd. Tüdrukuid võis siis sellest tihti rääkimas kuulda. Aga aeg viis edasi ja sulle muutus lähedasemaks Marilyn Mansoni ja No Big Sileneci stiil. Me oleme läinud sinuga läbi elu, tunnistanud teineteise muutumisi,  leppinud nendega ja kogu sündmuste keeristes säilinud kui sõbrad. Vot see teeb hingele rõõmu.    Ma tihti soovin, et suudaksin tunnetada kõiki neid hetki, mis olid meie teeõhtutel, suvel Vaarika talus, sünnipäevadel ja kolmekesi rännates. Mulle meenuvad vaid mõningad seigad ja paigad. Kõiki neid suudan ma kokku võtta sõnadega hea, asendamatu ja südamelähedane. Siia ei kuulu muidugi need ropud korteriläbud minu juures, mille koristamisest ma suurt naudingut ei tundnud. Aga hetked, kus olime vaid omade  seltsis, on mind muutnud, sõprusele lähendanud, mind aina rohkem hoolima sundinud ja nüüd ma tean öelda, et tõelise sõbrana oled sa jäänud! Mul on su üle hea meel.  Mäletad, kuidas sa Mammuga minu eest välja seisid, kui ma oleksin Tõnise saunaõhtul kapi alla jäänud, kui Liisa selle ümber tõmbas? Te olite võimelised talle kallale minema. Tal läks ilmselt hästi, et ta ruttu ennast kuskile ära peitis.  Ja tead kui marus ma olin, kui olin sinult kuulnud, kuidas keegi oli sulle internetipoissi Tõnu  mänginud, keda tegelikult kunagi olemaski polnud. Selliseid asju tehakse vaid õelast igavusest, teeseldakse olematut oma enese meelelahutuse nimel. Leidku elu!    Kinkisid mulle kord vahtplastist südame, mille sa Tiimari käsitöötarvetega olid kaunistanud. Ise pead sa seda siiani ebaõnnestunuks, ent mul ripub see raamaturiiulil veel edasi. Sümboolne kingitus. Ja muidugi see papüürusepilt, mille sa Egiptsest tõid, ööküll kingituna sõbrapäevaks ja see fotoalbum, kus on pilte vaid minu parimatest  hetkedest. Kinkisite selle Mammuga mulle viieteistkümnendaks sünnipäevaks. Praegu ma tõesti tunnen, et see luuletus, mille sulle pühendasin, väärib ennast täies mahus. Mäletad, Terttu? Mul peaks see kuskil andmearhiivis sisalduma.  Ma isegi ei leia omale põhjendust, miks ma kell kuus varahommikul sulle postitust pühendan. Aga ma tunnen, et kellaaeg polegi tähtis ja ma praegu tahangi sulle mõelda. Ma tean, et järjekordne kooliastme lõpp meid kuidagi lahutab, aga tõeline sõprus on igavene (nagu mu luuletuski  lõppeb) ja säilib olenemata ajast või vahemaast. Kui kohtume, tärkab taas.  Ma mõtlen, et.. ma polnud sulle isegi piisavalt toeks, kui sa haige olid, ravikuure läbisid ja elust tüdinenud olid. Siinkohal on mul põhjust ennast käsile võtta ja täieneda. Peaksingi selle oma heade mõtete märkmikusse kandma, et "Sander, ole rohkem toeks ja abiks!"    Kui ma otsin üles kõik varasemad fotoalbumid, mis on mul mitmel andmekandjal, siis ilmselt värskeneks mälu ja võiks lobiseda terve õhukese köitega  raamatu sellest, kus kõikjal me käinud ja olnud oleme- Huntaugu loodusvaatest Vändra seiklusteni. Eks meenutame neid hetki mitmekesi koos ühel õhtul, mil kuldsed kaaslased koos. On see õhtu siis veel Viljandimaal või ehk hoopis Tallinnas, Tartus. Kallis oled, sõber!    METTA- viisik ajast aega. Tean, et muutuv elu toob täiendust. Siis pean jälle mõne sõna välja mõtlema ja ehk avastan guugeldades jälle, et ka selline sõna on tegelikult olemas ja omab tähendust.