​Vabadussõja ajal olid eesti kommunistid eesotsas Viktor Kingissepaga organiseerinud aktiivselt Eesti Vabariigi vastast õõnestustegevust. Kommunistliku agitatsiooni kaasabil oli 1919. a veebruaris puhkenud Saaremaa mäss, augustis oli Eesti ametiühingute I kongress avaldanud poolehoidu kommunistidele. 1920. a sõlmitud Tartu rahu järel formeeriti seni VK(b)P koosseisus tegutsenud Eesti Keskkomitee ümber Eestimaa Kommunistlikuks Parteiks (EKP), kuid tegelikkuses eksisteeris see edasi Kominterni sektsioonina ja sai tegevusjuhised Moskvast.    Kominterni üldise poliitika alusel alates 1920. a suvest püüti põrandaalust tegevust ühendada avalikuga. Kommunistid osalesid Eesti 1920. a parlamendivalimistel ja said Riigikogusse 5 kohta. Kuna kommunistlik partei oli Eestis 1918. a detsembrist keelatud, kasutati variorganisatsioonidena ametiühinguid, kultuuri- ja spordiseltse jm. Kui kommunistid olid nende juhatuses  ülekaalu saavutanud, heitsid nad teisitimõtlejad organisatsioonidest välja ning allutasid need täielikult oma kontrollile. Kommunistid leidsid poolehoidu peamiselt linnatööliste hulgast, samuti NSVLiga piirnevate alade vene rahvusest elanikkonna hulgast.    Tõsiseks löögiks sai liikumisele kohapealse kõrgeima põrandaaluse juhi Viktor Kingissepa tabamine ja hukkamine 3. mail 1922. Kommunistide ridu hõrendasid olulisel määral ka suured poliitilised kohtuprotsessid 1920-1924, millega mõisteti  riigivastase tegevuse eest süüdi mitusada kommunisti. Ometi oli EKP just aastatel 1922-1923 oma populaarsuse tipul, 1923. a parlamendivalimistel saadi Töörahva Ühise Väerinna platvormil kandideerides Riigikogusse koguni 10 kohta. Illegaalse EKP liikmete hulk kasvas 2000ni. Sellele aitas kaasa kommunistide populistlik valimisplatvorm ja valitsev raske majanduslik olukord.    Olukorda ära kasutades võtsid kommunistid 1924. a algul suuna relvastatud riigipöördele Eestis. Oma võimeid hinnati aga üle ja 1. detsembril 1924 korraldatud mässukatse kukkus mõne tunniga läbi. Ürituse nurjumine mõjus EKPle laastavalt. Enamik EKP KK liikmeid põgenes seejärel NSV Liitu, kommunistide üksikud katsed Eestis jõudu koguda likvideeris kapo. 1932. aastaks oli Eestis vabaduses vaid 20-30 EKP liiget.    Enamik NSV Liidus elavaid eesti kommuniste hukkus 1937.-1938. a massirepressioonide käigus, sh kogu EKP KK. Eestis  elavate kommunistide side Kominterniga katkes, sealt ei tulnud enam juhtnööre ega rahalist toetust. Samal ajal vabastati Eestis 1938. a amnestiaga suur hulk kommunistliku tegevuse eest süüdimõistetuid. Ilma Moskva suunisteta moodustasid vabanenud EKP aktivistid 1938. a viieliikmelise illegaalse büroo, mis täitis vormiliselt kohaliku EKP KK ülesandeid kuni 1940. a suveni.    1930. aastate lõpuks oli Eesti kommunistlik partei oma 150 liikmega marginaalne liikumine, millel ei olnud ühiskonnas  märkimisväärset kõlapinda.