Ian Kershaw alustab oma mammuttööd "Hitler. Esimene köide" järgmiselt: "Kas 20. sajand on olnud Hitleri sajand? Kindlasti, sest ükski teine inimene pole  sellesse jätnud nii sügavat jälge kui Adolf Hitler. /--/ Ühegi [teise diktaatori] valitsemine pole närtsitanud mitte ainult oma riigi, vaid kogu maailma rahvaste teadvust nii, nagu Adolf Hitleri valitsemine seda tegi./--/ Hitleri diktatuur 20. sajandil kujutab endast palju suuremat paradigmat kui Stalini ja Mao diktatuur."  See tunnustatud Briti ajaloolase hoiak, milles näiteks Leninit isegi ei nimetata, annab tabavalt edasi suhtumise 20. sajandil toimunusse. Selle põhjuseks on senine  totalitaarrežiimide ühekülgne kajastamine maailmas, massiivne keskendumine natslikele kuritegudele ning algelise põhimõtte "võitjate üle kohut ei mõisteta" jätkuv kehtivus. Kapitalismi ja kommunismi ühisrinne seljatas viimases maailmasõjas natsionaal-sotsialismi, pannes nii paika ka süüdlase, millele keskenduda. Selle ühisrinde jälg avaldab siiani mõju, mistõttu ei ole kerge teha kapitalistlikule maailmale selgeks, et tantsiti kuradi endaga. Pigem kiputakse lääne pseudoharitlaste seas iga väidet kommunismi pärispalgest  heal juhul pisendama, halvemal juhul aga üldse mitte uskuma. Tuletame kas või meelde, kuidas suhtuti Läänes omal ajal Solženitsõni paljastustesse. Üks levinumaid müüte on, et kommunism on süütu teooria, isegi positiivne utoopia, mida ei tohiks kuidagi siduda selle sildi all tegutsenud isikutega. Aga iga vähegi kriitilise mõtlemisega inimene teab selle müüdi valelikkust. Tegelikult ei ole Teine maailmasõda siiani lõppenud.