Suure maantee pealt paistab meri. Ilus pillirooga ääristatud avameri, taamal kaks laidu ja saar. Tegemist on kaitsealaga - riiklikult kaitstakse küll konkreetset taime, kuid roostikus pesitsevad linnud.    Teest veidi eemal asuva palkmajani viib väike hooldatud autorada. Kaheroopmelise raja alguses on keelumärk, mille all olev kiri teatab, et tegemist on eramaaga,  kuhu sissesõit on lubatud valdaja loal. Valdaja telefoni, tõsi, ei ole märgitud.    Palkmajast mereni on maaomanik trimmerdanud jalgraja laiuse koridori. Tegelikult on see rada seal alati olnud. Looduse enda kätetööd kasutavad veeni jõudmiseks ainsad püsielanikud - metskitsed ja -sead ning rebased.    Õnnetuseks paistab laiendatud loomarada ka maanteele. Ja uhkematest uhkemad masinad ei häbene peatuda, julgemad koguni keelumärgi alt sisse pöörata. Atv-omanikud põrnitsevad hindavalt  roostikku. Häbelikumad puhkajad tulevad jalgsi, kuid ülbelt, otse hoovi.  Sest kuskil taamal paistab meri. Ja rannal on tore telkida, prahti loopida ja lärmata.    Mul ei oleks midagi selle vastu kui käiakse, aga ma keeldun olemast koristaja. Ja pesitsevate luigeperede rahu ei luba ma ka rikkuda. Pealegi ei ole meie kandis kaunist liivakallast, vaid murune rannariba ja sügavaks minekuni tuleb sada-paarsada meetrit jalutada.    Sestap paigaldame majani viiva tee ette barrikaadi - tõkkepuu  kirjaga "rand on soine, puhkamiseks ei sobi" ning veeretame teepeenrale, sinna kus linnameeste uhked raudruunad parkida/peatuda armastavad, suured maakivid.    Ja teeäärse, maja juurde sissesõitu keelava märgi asendan ka. Uus märk teavitab näiteks reostatud alast või kasvõi tuumajäätmete ladustamiskohast. Kuidagiviisi peab ju privaatsuse suvekodu hoovis säilitama.