Teised meie  seltskonnast paigutatakse järjest ära. Jään üksi ootama.  Tunnen, et mu keha on ärevuses. "Hei, miks ometi?"mõtlen. Põnev on ju…? Uued kogemused:) Ainuke erinevus nt. spaasse minekust on see, et tean, et suure tõenäosusega (aga mitte ilmtingimata) saan ma valu tundma. Aga praegu selle pärast ette muretseda? See tundub mulle küll mõttetu. Hingan sügavalt sisse, rahulikult välja. Kallis keha, kõik on hästi. Oleme ikka hetkes:) ja praegu ma lihtsalt istun ja ootan.    See milles ma siin  selgelt (peale naeratuste) puudust tunnetan, oli info. Infot antakse tõesti vaid tilk-tilga kaupa. Nt. registreerimisel: "istuge sinna, sealt võetakse teid kaasa." Registreerimine võiks ometi olla see koht, kus antakse inimesele mingigi maani teatud suurem pilt, mis toimuma hakkab! Aga tegelikkuses läheb sealt edasi: "tulge kaasa." Jõudsime kohale: "vahetage siin kabiinides riided ära". Kui see korras: "istuge siin, oodake". Siis: "minge sinna koridori, õde tuleb vastu." - Õde: "Kes olete? Israel? Istuge. Oodake." Kolmveerand tundi läheb mööda, tuleb kirurg. "Vaatame selle koha siis üle. Ahah. Istuge. Oodake. " (??!!) Aeg muudkui tiksub. Öelge ometi keegi, et "lähete siit koos õega üles opiosakonda. Kui arst teeb oma tiiru ära, siis umbes sel ja sel ajal seame teid opi jaoks valmis, saate opisärgi, teid viiakse üles. Peale oppi tuuakse palatisse, siis toibute siin umbes nii kaua… Kui kõik on korras, arst vaatab üle, siis umbes sel ja sel ajal saate välja…" See ei ole ju nii raske? Igapäevane asi neile, aga inimesele ju mitte. Või on see neile NII igapäevane, et nad enam inimest seal taga ei märka? "Neer sinna, struuma siia"? Oojaa, infol on võimas jõud. Sul on läbi selle võimalik näidata, kelle käes on jäme ots. Aga ka et hoolid. Ilma infota tunneb inimene end võõras olukorras abituna. Kui tal just ei ole oskust, võimet ja julgust hoida end avatuna. Avatuna ja lõdvestununa kõigele mis tuleb. Jahh!    Kusagil kutsutakse  kedagi: "Haige, tulge siia"!" Tuleb välja, et kutsutakse mind! Ma ju ei ole haige :)) Ma tulin lihtsalt üht tegelast oma kaelalt ära lõikama… Ka sõnade mäng, eksole? Võib ju koguni öelda, et MINA ei ole haige, lihtsalt mu kilpnääre on suurenenud, mu südame tegevus on puudulik… Huvitav, kas see võiks olla ka üks enesekaitseviise - läbi positiivsete ja toetavate mõtete end ja oma keha aidata? Väidetavalt on palju haigusi võimalik ravida (või vähemalt paranemist kiirendada) läbi sellesuunalise mõttetegevuse.  Usun sellessse ja valmistan oma keha mõttes ette. Poen opisärki, lasen end kanderaamil opituppa sõidutada ning palun samal ajal oma kehalt andeks, et ta lahti lõigatakse. See palve tuleb kusagilt sügavalt sisemusest. Kinnitan, et see on meie mõlema (hmm.. huvitav, kelle mõlema - keha ja hinge?) parima heaolu huvides. Kinnitan oma kehale, et ma armastan teda! Samal ajal valmistatakse mind juba lõikuseks ette. Arst, kirurg Urmo Johanson on ainuke, kellel pole kahju kallist infot mulle jagada ning räägib ära mis täpselt toimuma saab. Olen talle tänulik ning lasen tuimestussüstid oma naha alla torgata. Tunnen, kuidas peenikestest nõeltest jookseks nagu kuum kõrvetav tuli mu kehasse. Hingan sügavalt ja rahustavalt. Naljakas, nagu rahustaks kedagi, kes pole mina, minu teadvus. Rahustan oma keha:)       Pilt on mõistagi illustratiivne :)     Järgmisel hetkel patsutab arst mu kaela ja ma ei tunne enam midagi. See on lihtalt üks koht. Edaspidi tunnen vaid nüsimist ning hilisemat õmblemist. Hämmastav asi on ikka kohalik tuimestus  - see lokaalanesteesia, kas pole! Kui ma olen õigesti aru saanud, siis peaks see toimima nii, et ravimi (lidokaiin, novokaiin) toimel blokeeritakse närvidesse valuaistingu kohta info liikumine. Usun, et kohaliku tuimestusega paranemine on kiirem kui narkoosiga - keha ei pea lisaks lõikehaavale toime tulema ka taastumisega narkoosist.    Anyway, siin ma siis nüüd istun, uute kogemuste võrra rikkam :) Kuigi lisasin selle postituse rubriiki "hetked, mis võiksid olemata olla" oli see selgelt huvitav elukogemus. Hea oli olla igast hetkest ja igast oma mõttest teadlik.  Kael ja kukal tuikavad natuke, see on natuke sarnane mu kunagiste  peavaludega, aga vähe. Operatsiooni käigus ei tundnud ma kordagi valu, eriti kui seda "tule" naha alla süstimist valuks ei pea. Nunäedsasiis, mul polnudki mõtet ette muretseda ning surmtõsisena ringi käia, nagu oleks kohe maailma lõpp käes. Elu tuleb ikka mönuga võtta :)