18. sajandil teisel poolel laiendati Vene aadli õigusi ja eesõigusi: Peeter III ukaasiga 20. veebruarist 1762. aastal ("Manifest aadli vabadusest") ja Katariina II ukaas 21. aprillist 1785. aastal ("Armu­kiri suursuguse Venemaa aadli õigustest, vabadustest ja eelistest") (Armukiri aadlile). Kinnitati aadli seisuslikud eesõigused - vabastatus kohustuslikust tee­nistusest ning ihunuhtlusest, õigus "takistamata sõita võõrastesse kohtadesse" ja "astuda teiste, meiega liidus olevate Euroopa suur­riikide teenistusse" - said nende dokumentidega senisest avarama tõlgenduse. Katariina II "Armukirja" 17. punkt ütles: "Kinnitame suursugusele Venemaa aadlile ja tema järeltulijatele igaveseks ajaks priiust ja vabadust", sealjuures tagati aadlikule "Au, elu ja vara" puutumatus. Oma "priiuse ja vabaduse" sai aadel talupoegade seisundi arvel, kes pärast 1760. aasta 13. detsembri ukaasi, mis andis mõisnikele õiguse saata talupoegi Siberisse asumisele, "arvates nad nekrutite hulka") ja 1765. aasta 17. jaanuari ukaasi aga laiendas seda õigust nii­kaugele, et mõisnikel oli võimalik neile vastumeelseid pärisorje oma äranägemist mõõda sunnitööle saata, mis tegelikult viis talupojad orjade tasemele.