Siis võttis see näidend ka sinu saatuse oma haardesse ning avas sulle uue maailma, uskumatu võimaluse.  Olin šokeeritud. Mõtlesin ­instinktiivselt, et see on halb nali - keegi vanglaametnikest oli äkki otsustanud niiviisi ennast lõbustada. Selgus, et üks Rootsi kultuuriajakirjanik tundis isiklikult ­Samuel Beckettit ning oli talle rääkinud, et üks mees tema maalt lavastas vanglas tema loo. Temalt sai Beckett ka minu ­aadressi. Niisiis selgus, et kirja oli saatnud ikkagi kirjanik ise. Läksingi Pariisi ja kohtusin iirlasest  legendiga kohvikus Le Petit Café - see asus kohe tema kodu vastas, teisel pool teed.  Becketti esimene küsimus mulle oli: "Mis juhtus mu näidendiga, kui sa andsid selle inimeste kätte, kes elavad pimeduses, mis juhtus rütmiga, vaikusega mu tekstis?"  Seletasin talle, mida näidend ­nende inimeste eludega tegi. Ja seda viis-kuus tundi järjest. Tegime vahepeal ­väikese jalutuskäigu, sõime suurepärase lõunasöögi ja saime väga lähedasteks sõpradeks. Ta tahtis teada, miks ma just tema tekstid olen valinud, ja  vastasin, et mulle meeldib tema näidendites vaikus.  Beckett uuris ka, et miks ma ainult pool näidendit lavastasin. Ja mina seletasin, et vanglal pole rohkem raha autoriõiguste eest maksmiseks. Beckett vastas, et ta annab "Godot'd oodates" mängimisõiguse mulle kui kingituse ja kirjutas lubatähe ühele salvrätile.