Mulle meeldib formalistlik rangus aga ma ei ole traditsionalist selle sõna tavapärases tähenduses sest selleks näen ma kogu komplekti liiga selgesti. Formalistlik rangus käib reeglina koos eklesioloogilise ja sageli ka õpetusliku fundamentalismiga. Mina hoiaks need  aga enda jaoks selge pea säilitamiseks siiski lahus. Nonde fundade ajalugu on aga nagu olen siin korduvalt välja toonud üksainus suure survamise ajalugu. Siit aga tulenevad minu jaoks lunastuslikud ja asenduskannatuslikud teoloogilised küsimused. Täpsemalt nimelt asenduskannatuse mõte mis annab sageli moraalselt valge lehe ja õiguse jääda oma põhiolemuselt sellekssamaks, sageli muutes vaid oma vihkamiste objekte. Ja kui midagi muutub siis ehk vaid indiviidi tasandil kogukonnana jääb kogudus sageli käituma  ürghordina (Durkheim). Või loomakarjana mis reageerib ikka eesvedajate poolt antavatele märkidele ja nemad on need kes viskavad esimese kivi. Kes markeerivad nood kelle suunas tuleb visata. Ja siis teised kohe ja hooga järele. Olen siin hiljuti mõeld et asi on ikka selles mõttes õige hull et tõeliselt patusel inimesel ei ole kuhugi minna. Patusena on sul kirikusse vaid siis asja kui toimub pöördumine. Ja vaata et see õite kiiresti toimuks. Kui sa aga aastaid kõigud siis pole sul väärtust ja küllap tahad sa  siis oma patu sisse jääda. Pikema päästeamplituudiga patustel ei ole aga kiriku jaoks selle vabakiriklikus mõttes aga suuremat väärtust. Ja polegi tal siis enam kuhugile minna.