Inimese pattulangemise lugu on seotud üldtuntud legendiga Aadamast ja Eevast. Esimesed  inimesed ei kuulanud jumala SÕNA ning Jumal karistas nende SÕNAKUULMATUST. Ta saatis Aadama ja Eeva paradiisist välja, et nad järele mõtleksid. Järelemõtlemine on justkui sammhaaval lõpp-punktist algusesse tagasiminek, et mõista tehtud vea põhjust. Nii pidi Aadam palehigis maad harima ja tööd rügama, Eeva lapsi valudega ilmale kandma, et jõuda arusaamisele: alguses oli SÕNA. Teine tagantjärgi tarkus oli, et SÕNA on vaja KUULATA - mõista ja aru saada sõna mõttest ja sõna olemusest. Kolmas järeldus: SÕNA on  suhtlemise alus. Neljas tagantjärgi tarkus: kui SÕNA ei osata kuulata, pole suhtlemist, kui pole suhtlemist, ei mõisteta üksteist ja inimene ongi ennast ise karistanud. Põhjuse ja tagajärje seose tajumine aitabki inimesel tehtud vigu (patte) parandada. Eelkõige sõna ja suhtlemise abil. Trotslik vaikimine ja probleemide mahavaikimine ei paranda olukorda. Inimesele on keel antud selleks, et tal oleks võimalus rääkida, ennast arusaadavaks teha, oma mõtteid selgitada. Sõnade abil saab inimene andeks paluda. See on  nagu tunnistus: olen tagantjärgi arukamaks saanud, olen oma viga mõistnud. Sõna jõud annab inimesele tehtud vea (patu) lunastamisvõimaluse.