Trammiliiklus Tallinnas sai alguse augustis 1888, kui kolme kohaliku paruni ettevõtmisel hakkasid sõitma hobutrammid Vanalt turult (raekoja taga) mööda Viru tänavat ja Narva maanteed Kadriorgu. Sama aasta septembrist pandi trammid käiku ka mööda Tartu maanteed Heeringa (Turu) tänavani. Aastal 1899 müüsid parunid oma ettevõtte Belgia aktsiaseltsile "Tramways de  Réval", kelle ettevõtmisel avati märtsis 1901 kolmas hobutrammiliin Vene turult (Viru väljakult) mööda Pärnu maanteed, lõpuga raudteeülesõidu juures.    Hobutrammiliiklus muutus sündmusrikkal 1917. aasta ebakorrapäraseks, 30 aastat 5 kopikal püsinud sõiduhind kasvas 20 kopikani ja suleti lõpuks Linnavalitsuse korraldusega 14. novembrist 1918. Tööle jäi aga Vene-Balti ja Bekkeri tehaste poolt 1915. aastal mööda Kopli tänavat ehitatud trammiliin, kus sõitsid auruvedurid ja automootoriga töötavad  mootorvagunid.    Kesklinnas võis taas trammi liikumas näha alates maist 1921. Üheksale vanale hobutrammivagunile monteeriti peale automootorid, nende trammidega algas liiklus Vene turu ja Kadrioru vahel. Juulist pikendati liini Peetri platsini (Vabaduse väljakuni), kus oli valmis saanud trammi ringtee ümber Peeter I ausamba. Novembrist sõitis tramm sealt edasi mööda Roosikrantsi tänavat Pärnu maanteele, kuni raudteeni; detsembris 1924 läks taas käiku ka liin mööda Tartu maanteed (kuni Lubja tänavani).  Aastail 1925-1936 hakkas kõigil kolmel linnaliinil liikuma elektritramm, bensiinimootorvagunid aga viidi üle Kopli liinile, mis 1932. aastast alates ulatus linna pool kuni Balti jaamani. 1928. aasta suvel pandi esimest korda Tallinna trammiliinidele numbrid: