Mul on inimesi vaja, inimesed, see on elu, jah, see on elu, energia, usk, armastus. Need  inimesed, kes elavad, kes mõtlevad, kes tahavad, lähevad, teevad ja ütlevad, teevad, nimelt teevad, või vähemalt tahavad teha. See vajadus elada, elada just enda elu, enda moodi, olla just selline, jah, nimelt selline. Olla inimene, olla õpilane, olla noor, olla vana, olla mees, olla naine. See on vaimustav, see on väsitav, virgutav ja vapustav samaaegselt.    Sel nädalalõpul külastas mind pika vingumise peale taas paariks päevaks see aastatega juba armsaks saanud  luupainaja, kes demonstratiivse kaose ja planeerimatuse võrdkujuna mind ikka aeg-ajalt normaalsusesse langemisest päästmas käib. Seekordse sessiooni teemadest jäi mind üks vaevama. Tsiteerides kõrtsifilosoof Roolaidu- elukvaliteeti ei defineeri mitte selle kõrghetked, vaid üleüldine level, mis jääb peale kõrghetkede eemaldamist. Ja mina vist vastasin, et mul on tõenäoliselt liiga hea elu, et kunagi üldse seda ülejäänud elu nendele kõrghetkedele vastandada. Ja et sagedamini on need eufoorilised ja eriti sürreaalsed momendid kõrgelt hinnatavad ikkagi mingi dekadentliku skaala järgi.    Aga tegelikult, raisk! tegelikult jaksaks ju joosta küll. Ja ma ei mõtle seda mingi tuhapäheraputamisena, et oi ja vai. Tahaks lihtsalt seda mõtet ka edaspidi hoida, enesele energiat ja enesekindlust sisendada ja julgust, julgust, julgust asjade tegemiseks. Inimlikkust, aktiivsust, arusaamist, õnnelikkust, äikesetorme, adrenaliini, armastust ja inimesi. Neid inimesi, häid  inimesi, toredaid inimesi, sõpru, häid sõpru, neid, keda sa usaldada julged ja võid. Inspiratsiooni, inspiratsiooni ja veel inspiratsiooni. Et ronida neid raskeid ülesmägesid, mis ilusa vaatega tippudesse viivad.    Eal üle vee, kui su veri ei kee  Ei vii jõud mis vahemaid vähendab  Poleks kui meest, poleks naist, kelle seest  Sünnib see, mis meid lähendab    (Vee ja soola saaga, Villu Kangur)