muud ei tee, kui ainult naeran ja naeran ja naeran ja veel. mulle meeldib see, mis mu mõistus tegema hakkab, kui ta enam seda piinlikkuse ja pettumuse kogumit vastu võtta ei suuda. kõik omandab uued seosed, abstraktsioonid ja pildid lõigatakse  (minu) liigestest lahti ning see uus maailm on nii tragikoomiline, nii tragikoomiline.......... pildid ei puutu enam minusse, see on kellegi teise elu, kus jälestus koguneb raekoja platsile, vappuvad tüdrukud valivad telefoninumbreid, viha puudutab enda inimnahast sõrmedega su põski ning kui ta on hetkeks helendavate vaateakende varju kadunud, ei oska sa küsimise peale muud teha kui pista keskmine sõrm suhu ja demonstreerida seda poe suunas. keldribaaride sissekäigud kajavad liiga hästi ja meie kodeeritud,  kuid maailma kõige siiram vestlus jõuab teistesse kätesse, sõrmedesse, mis ei oska sellega miskit muud teha kui naeruvääristada. novembri suhkurlumi on langenud lõpuks alla, see katab need samad lõputa asfaltliinid, millest tundub, et need eksisteerivad vaid hilisõhtul nuttes koju minnes. buss pöörab sel samal nurgal piinlikult laisalt ja on helendust täis söödetud, ma ei räägi sõnagi ja sina ka mitte, (paradoksaalsel kombel) ma olen nii õnnelik.               suhkrumürki  aga muidugi raamatulises valikus on see veidi igav, tõsi, mulle meeldib selle valiku kompaktsus, kuidas kõik tähtis on esindanud, aga teisalt tekitab see masendust, et seal on vähe seda, mida ma juba lugenud poleks.    selles, kui asjad lõppevad, on alati tuhat korda rohkem potentsiaali kui alguses. siis kui su reaalsus kaob ära, neid on järsku tuhat tükki, maailm läheb klaasiklirinaga katki ning sa avastad, et seisad keset  kogu seda sotsiaalsuse tühermaad ega saa millestki aru, pole milleski kindel, seda ei saagi olla, siis on järsku su usk paremasse maailma tugevam, iha kindluse ja turvalisuse ja inimeste normaalsuse järgi veel tugevam...... ja paradoksaalsel kombel oled õnnelik?    ma mäletan, kuidas juba siis meeldis, kui s augustikuus seal alles remonti tegi, kõik oli tolmune ja segamini, meil ei olnud mantleid (kust suitsu ja tuld otsida), kõlaritest mängis arcade fire.        kuidas  ometi on võimalik traagikasse tõsiselt suhtuda?