Spengler, vaimurikas ajaloo konstrueerija, hukkumise ennustaja, konstateerib küll teatava parallelismi orgaanilise kasvamise ja närbumise suhtes suurte kultuuride vahel, milliste hulgast ta ju antiiksust eriti kõrgesti hindab; kuid need kultuurid olevat siiski oma olemuselt, oma kultuurihingelt,  niivõrd teineteisest erinevad, et tema arvates täiesti võimatuks osutub ühe kultuuri tõeline mõju teisele kultuurile. Meie ei võivat midagi näha antiikse inimese silmadega, sest viimase elutunne suhtuvat hoopis erilaadilisel, meie omast täielikult lahkumineval kujul eri kultuurialadesse. Selle teesiga lõi Spengler õigupoolest kõigele sellele näkku, mis antiiksuse uurimine, niivõrd kui ta tahtis oma tulemusi populariseerida, püüdis aastakümneil enne ilmasõda publikule selgeks teha. See aeg, mis nii uhke oli oma  saavutustele kultuuri ja tsivilisatsiooni alal, tegeles just meeleldi sellega, et antiikilma läbistada modernide kujutelmadega ja seejuures eriti süveneda enne veidi hooletusse jäetud antiiksesse teadusse ja tehnikasse. Meile jutustati agarasti, et juba Plaatonil olnud öölaual äratuskell, mis varahommikul vilistanud loengute alguse tundi, et hellenismi ajajärgul automaate omatud, mis näit mõne rahatüki vastu ulatanud pühitsemisvett, et roomlased tundnud WC ja terassulge ja et nad isegi mingisugust taime  olevat suitsetanud, võib olla küll mitte Cicero ise, kuid igal juhul legionaarid riigipiiril, - ja tuhat teist samalaadilist asja. Küll on kõige uuem klassilise filoloogia suund, kui ma seda õieti oskan näha, jälle asunud uutele teedele, rõhutades vastukaaluks senisele distantsi puudumisele aukartust raskesti käsitatava isiksuse vastu: ta ei tõlgi näiteks mitte enam nii, et mõned autorid lihtsalt arusaadavaks teha, vaid niiviisi, et sõna ideeline sisu leiaks kõigi oma kõrvalkujutelmadega võimalikult täpse  avalduse, olgugi et see sünniks tavalise selguse kulul. Nagu sellest näha, võib põhikäsituse (Grundauffassung) suhtes tõepoolest rääkida mingisugusest täiesti lepitamatute kujutelmade kaosest, mis meile esitatakse vana ilma praegusele sarnanemise või mittesarnanemise kohta. Olgu mulle lubatud enne otsemalt teema juurde asumist alustada mingi pihtimisega. Antiikaja inimese hinge Spengleri kombel välja prepareerida, nii et tekiks üks ühine nimetaja lõpmatu suure nähtustehulga kohta, ühesilmalise Polüfeemose,  Mükeeni losside, Trooja kangelaste, Sappho luuletuste, Aristotelese loogika, kuninganna Lerenike lokkide, Romuluse meeste poolt röövitud sabiinlannade, vana Cato, Oviidiuse armastusekunsti, ja ma ei tea, mille vast veel, - kõige selle aegade ja rahvaste määratu mitmekesisuse kohta: on ju siin tegemist vähemalt kahe aastatuhandega ja kahe peanäitleja, kreeklaste ja roomlaste, kõrval paljude teiste, enam või vähem tähtsate rahvastega, kelle kohta raske korraga ülevaadetki saada, - kõik selle hiigla  materjalihulga ühte viia, selleks ei jätku mul küllaliselt julgust ega grandioosset ajaloolise sünteesi võimet. Ma tahan käesoleval korral pigemini niiviisi talitada, et ma ajast, mis on meile selle arvurikastes isikutes väga täpsalt tuttav, nimelt Rooma vabariigi lõpu ja keiserriigi alguse ajast, katsun joonistada roomlase kohta tüüpilise pildi, kusjuures vastavalt teemale tulevad teadlikult esile tõsta just meile võõrad ja raskesti arusaadavad jooned. Ma tõotan, et ma mitte midagi ei väida, mida ma ei võiks ühel või  teisel teel tõestada, kuid vist küll kindlasti ei hakata minult nõudma, et ma igale lausele otsekohe laseksin järgneda terve jõevoolu märkusi ja tõestusi. Meil kasutada olevas materjalis, kui mitmekesine see materjal muidu ka ei oleks, puuduvad siiski päris väikeste inimeste hääled: legionääri oma, kes võitleb riigi perifeerial, naisterahva oma, kes elab mõnes Itaalia maalinnakeses. Vaevalt võiks aga säärased dokumendid, nagu me neid omame näit. helleniseeritud Egiptusest, anda meile väikestest igapäeva  sündmustest kaugemale ulatuvate ja meie teema jaoks tähtsate küsimuste kohta mingisuguseid lisandusi, ja seda mitte seepärast, nagu ei oleks väike mees tol ajal iseenesest omanud diferentseeritud elutunnet - seda väita oleks sõgedus - vaid seepärast, et tema huuled millegi sellelaadilise avaldamiseks end üldse ei avanud ja et temas vist küll selleks soovegi ei tekkinud.