Zwingli vaade ristimisele tuleneb tema arusaamisest pärispatust. Aadamast päritud süü on kõrvaldatud Kristuse ristisurmaga, meile kaasasündinud pärispatt pole süü vaid orjus. Ristimist vaatles Zwingli kui Vana Testamendi ümberlõikamise (lepingu märk) võrdkuju, millega saranselt tuuakse Uue  Lepingu osadusse kõik, beebid kaasaarvatud. Kui ristiti täiskasvanuid, siis küsiti tema usu kohta ka. Aga mingil juhul ei eeldanud Zwingli, et ristimine uuestisünnitaks või teeks armu osaliseks. Beebide ristimine tuligi kõne alla vaid sel juhul, kui laps sündis kristlikku perekonda, vaid sel juhul kuulus ta tõotuse alla. Ristitud beebisid võis lugeda päästetuteks (kui nad olid "valitud"), ent kui nad said piisavalt vanaks, et oma usku ise tunnistada, siis sellega nad kinnitasid oma "valitust" (sellest siis  termin konfirmatsioon, "kinnitus"). Ja kui nad ei olnud "valitud", siis nad lihtsalt läksid "oma teed".