Tähendusrikas (minu enda jaoks muidugi) on aga seik, millega kinnitub mõnes mõttes uskumus kellestki-millestki, mis su üle valvab. Kõnnin, eksole, töö juurde. Minu ees tuterdavad kaks meest, kes välimuse järgi otsustades pole küll päris asotsiaalid, aga sellele ikka kõvasti lähemal. Kui nendeni jõuan, kõnetab üks meestest mind ja pika sissejuhatuse peale palub endale anda "kaks ja pool krooni, et saaks Elvasse sõita." Üldreeglina ma sellisel moel raha ei anna (liiatigi ei kujuta ette, millega ta oleks  sinna Elasse sellise raha eest sõitnud), aga seekord oleks isegi andnud. Meeldetuletuse eest. Sest kui mul hakkas juba tulema peale oh-küll-mul-läheb-halvasti-meeleolu, näidati mulle, kuidas tegelikult võiks olla. Natuke häbi hakkas, samas läks kohe kergemaks.