Kaheksateistkümnendal sajandil pikk poeem  oli Euroopas enamasti tardund akadeemiliseks harjutuseks. Seda loeti, seda kiideti, sellel oli publikut ning julgustavat vastuvõttu kriitikas, kuid elavat jõudu oli selles vähe. Tõeliselt suurejooneliseks muutus see alles siis, kui suur üleeuroopalik liikumine oli mandrit vapustand, ning eriti siis, kui see jälle oli surut kaitsepositsiooni. Siis alustas vaim rünnaku, ning ründajate esirinda kuu­lusid luuletajad. Shelley, Byron, Puškin, Mickiewicz olid igaüks omal viisil protestijad kehtiva olukorra vastu.  Shelley panteism oli kõiges oma jaatavuses ühtlasi vastupanuavaldus sellele tardumusele, mis tahtis üldsust haarata. Ta tundis ennast sagedasti äärmiselt üksi, tal ei paistnud olevat kandepinda, kuid seda enam põles tema vaim, seda võitlevam oli tema luule, üldsuse hellitet lemmikuna ta oleks võib-olla vähem võidelnud ja vähem saavutand. Ta oleks ehk muutund pisut elutuks avalikuks insti­tutsiooniks nagu Wordsworth ja Alfred Tennyson oma poeta laureatu- seks olemise aegu. "Vabastet Prometheust" ta ei oleks  kirjutand.