Peet Raig oli Kulle armastus, mees ja kahe tütre isa, mistap pole kahtlust, et ta teab rohkem kui kirjutab. See annabki raamatule oma lisavõlu. Raamat on kui Eesti võrkpallihiilguse jäämägi. Milles on oma koht nii sportlastel, nende  treeneril, nende elus ja eluta vastastel kui ka ja vältimatult nende kallimatel.  Nii et see raamat pole ainult skoorid, vene olud, välismaa sõitude pinged, sportlaste omavahelised suhted. See on ka ühe armastuse lugu, mis avaldub meile nii, nagu ei mäleta küll kusagil mujal avaldunud olevat.  Hea mänguga käib kaasas küll higi ja veri ja pisarad, ent ka hea tuju ja nali. Nii kirjeldatakse siin Viljar Loori isa avastatud võimaluse realiseerimist Peet Raigi poolt ehk servi, kus ta viskas palli kõrgele üles  võrgu poole minema, jooksis siis väljaspool külgjoont sellele järele ja surus hüppelt vastaspoolele maha. Segadust vene kohtunike seas kui palju. Või siis need Peet Raigi ehk Piilu võrratud hanitamised, mis vene võrkpallihärjad, kelle peakolu peale üks-kaks-kolm-ja-siis- matsti- maha muud välja ei kandnud, marru ajasid. Ja muidugi see "esimene üles" ehk löök esimeselt söödult. Nalja kui palju.  Ja kuigi Sigmund Freud oma raamatus "Nali ja selle seos teadvustamatusega" spordist ei kirjutanud, ootab  inimene spordilt lisaks tulemustele ikka veidi nalja ka. Liiga tõsiselt seda ju ometi võta ei saa. Nii nagu teadustki. Ses mõttes on hea pingevaba teadus üsnagi spordi sarnane.  Tiit Kändler