[23] Näiteks Egdunas Racius. The Multiple Nature of Islamic Da'wa. Academic Dissertation. University of Helsinki, 2004. kus lk 50 on nii korduv ja tüüpiline arusaam dihaadist, et toome selle siinkohal pikemalt ära: In the scholarship (especially in the realm of social sciences), jihad traditionally has been viewed through the prism of violence - it has become associated with armed strugle and fighting and usually described in negative terms. Most muslims, among them religious scholars, have forcefully contested such an approach - they insisted that islam is in general a peaceful religion and jihad in particular exemplifies this. Yet, within the Muslim Umma there have allways been these who advocate the jihad-as-fighting concept." Seejärel, püüdes üle saada tõsiasjast, et traditsioonikogumikes on dihaad alati sõjana käsiteldav, ning enne veel väites, et Koraanis dihaad mitte kusagil sõda ei tähenda, jõuab autor järeldusele, et esimeste põlvkondade muslimid kinnitasid dihaadile selle sõjakuse maine rahumeelse misjonitöö ees (lk 53). Raciusel on kahtlemata õigus, et enamus muslimi teolooge tänapäeval on häälekalt dihaadi sõjaka olemuse vastu, kuid minu arvates ta eksib, suutmata eristada seda, mida tänapäeva (või 12. - 15. sajandi) muslimitest teoloogid väga tahavad näha ja mida Koraan ja sunna tegelikult ütlevad