Kaasaegne (transpersonaalne) arengupsühholoogia on tuvastanud, et varemalt inimese areng isiksusena kuskil noorusea lõpus katkes - kultuuris puudusid piisavalt jõulised impulsid selle jätkumiseks. Inimene jäi kogu eluks "enam-vähem samaks" - tema kui isiksuse raamid reeglina enam ei avardunud, ta jäi oma  "teada-tuntud piiratusse". Seevastu kaasajal lahvatanud elukestvas arengus kõik muutub tõusujoones: meie tuumuskumused avarduvad, kehaenergiad avanevad, me terveneme tõhusalt, saavutades oivalise tervise uusi astmeid (sisenedes lõpuks eatusse); meie inimsuhted süvenevad, kinkides üha sügavamat ühtsust ja sünergiat (sünnitades Südamesõprust ja Püha Lähisuhet); meie kontakt "üliteadvusega" ja seeläbi meie inspireeritus, loovus kasvab; ja lõpuks - me hakkame koos muutma ka "maist", materiaalset maailma oma kõrgematele  vajadustele vastavalt. Elukestva arengu peatunnuseks on, et muutused meis on ettearvamatud - me ei oska "uneski ette näha", mida tunneme, mõtleme, unistame jne ja mida teeme nt aasta pärast. See on inimpotentsiaali, meie annete-võimete lõputu lahtirullumine, mis oma viljadelt ületab meie kujutluse piirid, sh isegi Robin S. Sharma üleva nägemuse eneseteostusest, millest ta kirjutab: