kui ma manchesteri jõudsin, siis pargis küll krookused õitsesid ja oli kevad ja puha, aga  vile tuul puhus kontidest läbi, ja apollosse otseloomulikult sisse ei lastud. nii et ma ootasin poolteist tundi järjekorras, mis sadu meetreid mööda kõrvaltänavat lookles, ise vappudes nagu mingi jumala poolt hüljatud seitsme surmahaigusega vaene patune. isegi kui ma lõpuks sisse sain, siis ma tükk aega veel kentsakalt tõmblesin.