Mina, tollal perekonnanimega Roosma, see olingi ja sõitsin õppima Leningradi Lesgafti-nimelise Kehakultuuri Instituudi treenerite kooli. Selle tollal uskumatult julge ettevõtmise algataja oli rinnuli-  ja liblikujuja, tulevane Nõukogude Liidu teeneline treener ja paari olümpiaraamatu autor Peet Soosaar, kes seal ees oli. Minust päev hiljem jõudis Moskvast võistlustelt Neevalinna juba tuntud ujuja Anne Reintam, hilisem 17-kordne NL medaliomanik seliliujumises ja see minu hea sõbranna oligi peamine põhjus, miks ma Piiteri tee jalge alla võtsin. Tema nimelt kuulutas häälekalt, et ta võib ju sinna Leningradi õppima minna, aga ainult koos minuga! Väike omakasu oli seal ka mängus: tema vene keel oli üpris napp,  minul siiski veidi parem, nii et mul tuli mõnedki tema eksamid tõlkida ja, mis salata, ka oma teadmised mängu panna. Igal juhul, kui me selle kooli lõpetasime, rääkis juhataja: "Keelega olid nad hädas, aga küll õppisid!" Leningradi Balti jaamas istusin taksosse, vist mingisse sõjaeelsesse lääne mudelisse, mis viis mind üle mõnegi kanali, ikkagi Põhjamaa Veneetsia, ühel suuremal platsil kostis sohver vasakule näidates, et seal on Marinka, siis tegelikult Kirovi-nimeline. Ooperi- ja Balletiteater, nüüd Maria  teater, paremal konservatoorium. Samas keeras ta vasakule, Dekabristide tänavale ja jäi seisma maja number 35 ees. Olin jõudnud oma esimesse alma mater'isse. Seadnud end ühiselamus sisse, läksin uut linnaruumi uurima, seda kõigepealt toidupoe asjus: üks neist oli Teatriväljakul, teine meist mõni maja edasi "prohodnajast", pääslast paremal, sinna sammud ka seadsin. Kohe jäi pilk peatuma üle tänava seisval, teistest erineva olekuga hoonel. Maja tänavapoolses otsas oli kõrge katuseviilu all fassaadist eenduv,  rohkete akendega poolkaarekujuline moodustis, mis meenutas mingil moel meie sõjaeelsete Voldemar Johansoni projekteeritud koolimajade varutrepikodasid; selline oli ka minu esimesel koolil, Elfriede Lenderi gümnaasiumil Kreutzwaldi tänavas.