Turgenev oli suure mõistusega isik. Aga ta mõistuselaadis  ei olnud midagi revolutsioonilist. Tema mõistust on võrreldud Renan'i omaga, tänapäev võiks teda võrrelda vahest veel Anatole France'i suure ajuga. See mõistusehiiglane imes endasse väga palju, ja ta aju labürintides leidus, aimamata varandusi. Kuid see mõtete ja teadmiste mass oli staatiline. Turgenev on vaatleja igal juhtumil. Isegi ta kujudes, nagu tähendab ta­bavalt prof. Ovsjaniko-Kulikovski, pole dünaamikat, mis oli omane näiteks Tolstoile, vaid need seisavad liikumatult otsekui toredad maalid kuskil  kunstimuuseumis. Turgenev oli kunstnik, kes püü­dis olla võimalikult objektiivne. Ja see on tal tihti haruldaselt hästi õnnestunud. Tema "Aadlipesa" on üks paremaid romaane, kus - tarvitamata analüüsi - sünteetilisel teel on loodud kujud, mis elavad omaette sügavat elu. Kui vähe on näiteks antud Liisa hingeelu analüüsi, kuid lugejale saab ometi selgeks ta müs­tiline hingelaad. "Aadlipesa" kontuurid on selgejoonelised ning plastilised ja tasakaal väljendusepüüu ja vormipüüu vahel kindel.