Äratus 5.00. Pakin oma magamiskoti kokku ja longin kööki, kus vastu vaatavad mõned hägused näod, kes jaanipäeval veel sõba silmale saanud ei ole. Kärdi tungival soovil sõin ära ühe imet tegeva poola  jogurti, surusin kotti ühe banaani ja õuna, millest hiljem teel USA-sse lennukis loobuma pidin.    5.40 Tallinna lennujaam. Vastu longib Heidy, kelle näo järgi otsustades, oli ka otse peolt lennujaama tulnud.  6.30 lehvitused ja kallistused Heidyle ja läinud ta oligi puhkusele Horvaatiasse.    9.10 (kohaliku aja järgi) maandumine Frankfurdis. Ärevaks tegi aga fakt, et lubatud A terminali asemel lasti meid välja hoopis B terminalis, mis tõttu läks täielikuks ralliks, et jõuda 9.45  väljuvale Dallase lennule. Jooksnud maha ca 300m ja sõitnud ka mõningad peatused rongiga (mida varasemast kogemusest üldse ei mäleta), pidin tolli juures rabanduse osaliseks saama, kui nägin ca 300 m pikkust tolli saba neljas reas. Nõme nagu asja juures oli see, et lennuni aega 30 min ja kõik tolli töötajad lehvitasid käsi ja suunasid mind rivi lõppu, mis sest, et kurmause lennuk on kohe kohe väljumas. Õnneks jäi mulle pool juhuslikult jalgu üks lennujaama töötaja, kes käis ühes sabas otsimas Dallase  reisijaid. Tulemuseks oli see, et võeti meid sappa ja saadeti jõuga rivi ette tollist läbi.    Takistus läbitud, pistsime jälle jooksu, kuna see värav 62 ei olnu teps mitte nurga taga. Jõuame siis hädavaevu väravani, kui meid kinni peeti ja hakati esitama igast ajuvabasid küsimusi, kuni oldi rahul ja lubati lennukile pääseda. Kuna Frankfurdis orienteerumine oli kõik minu kaelas ja Antoni haugi mälu ei võimaldanud tal üldse aru saada kuhu ja kunas kuhugi jõuda tuleb, ristisin ta mõttes lambaks.    9.45 lennuk väljus Dallasesse. Istekohad loomulikult äriklassis, kus harjumatult palju otsustati tähelepanu, mis kohati oli isegi pisut tüütu. Lahe oli see, et istepingid olid mõnusalt suured ja kõikvõimalike mugavusvidinatega (video, cd muusika, playstation, tooli massaaž jne.) Peale ühe tunnist istumist ja raamatu lugemist läks katus kokku ja otsustasin oma 10,5 h reisi mööda saata filmide vaatamisega. Vahepeal pisteti kätte ka USA tolli jaoks deklareerimislehed, kus küsiti ka igast naljakaid küsimusi  nagu kas olen kokku puutunud loomadega, teen äri puuviljade ja juurikatega jne. No komoon küll...    21.15 Frankfurdi aja järgi jõudmine Dallasesse. Piirikontroll...lollid küsimused, sõrmejäljed ja siferplaadist weebi kaameraga pildi tegemine. Järgmine kontrollpunkt, kus käseti isegi plätud jalast ära võtta ja röngtenist läbi saata. See oli küll täiesti arusaamatu nõudmine aga noh, kui nedel sellest parem hakkab siis andku tuld. Turvatöötajad siis pärima, kui mitut keelt eestlased valdavad. Mina  vastu: eesti, vene, inglise, üldjuhul ka saksa ja soome keelt. Nenedel selle peale kukkus mokk ohkides töllakile.    Tollist uuesti läbi, sõitsime rongiga C terminali ca 10 min. Lennujaama rongis olin tõeliselt hämmelduses, kui iga samm öeldi resisjatele automaat teataja poolt ette. Näiteks, the train is going to departure...please hold on.   Täiesti ajuvaba, mis  pani mind mõtlema, et ameeriklased ei suuda nagu ise aru saada, et võiks millegist kinni hoida, kui rong peatub või väljub.    C terminals passime 3,5 h oma reisi Austinisse. Suurest igavusest astusin läbi ka raamatu poest, mille riiulite alapealkirjad panid täiega muigama. Huvitav, kas jänkidele on tõesti oluline raamatu poes riiuli täis raamatuid, teemal   või siis   jne. Igatahes tekkis  jänkidest mõtte kui  .    18:40 maandumine Austinisse. Uni hakkas juba kergelt tapvaks muutuma. Esimene asi mida tegin, läksin rendi autode hindu uurima. Lõpuks sai renditud kõige odavamalt tulipunase 2 ukselise sportliku automaat käigukastiga Chevrolet Cobalt'i hinnaga 520 USD per 5 päeva. Hinna kallidus tulenes aga Ameerika seadusest, et alla 25 aastased rentnikud peavad maksma noore sõitja maksu, mis on siis 25 USD per päev + käibemaks. Ehk siis röövlid sellised.    20.10 kohaliku aja järgi saime lõpuks lennujaamast minema GPS seade taskus. Aga noh sellest ei olnud eriti abi kuna kõrval kaardi lugeja on täiesti äpu ja saamatu, kelle põhivastus küsimustele stiilis kus-me-oleme-ja-kuhu-keerata-tuleb, on i guess so ja i think so. Tulemuseks oli loomulikult see, et 15km lennujaamast hotelli võttis kokku aega 2 tundi, sest ma olin sunnitud iga 5-10 minuti tagant teed küsima.  Igatahes olin nii vihane, et olin valmis kellegi kaela kahe korra keerama. Aga noh, hoteelli oli hea jõuda ja voodisse magama keerata.    Täna võtsin siis ette linna avastamise, mis oli suhteliselt suur katsumus tänu 35 kraadisele ilmale. Esialgu orienteerumine ei olnud teps mitte hea, kuid pärast mõningaid sõite sain tagasi õigesse kohta ja parkisin auto Zilkeri Parki. Kohta võiks lühidalt iseloomustada nii - tohutu suur ala jõe ääres, kus inimesed tulevad oma nädalavahetust veetma ja sporti  tegema. Otsustasime siis kõmpida sealt kesklinna, mis siis kokku tegi ca 2 miili. Ei ole mõtet küsida, palju see kilomeetrites teeb, kuna olen loobunud eurooplase mõõdusüsteemi asjade ümber arvestamisest. Sealt edasi aga Congress Avenüüle ja Austini kapitooliumisse, mis olemuselt näeb sarnane välja Valgele Majale, kuid suurem ja pruunikat värvi. Üllatuslikult olid tänavad liiklusest peaagu, et tühjad ning kapitoolimui külastuse eest ei küsitud aga sentigi. Eurooplane oleks küll leidnud viisi, kuidas  organiseerida piletiputka ja siis raha sisse kasseerida.    Linnas sattusime kokku ka 2 kohalikuga, kellest üks on käinud Tallinnas kruiisi raames ja teine teadis üldse asjadest palju. Igatahes too teine tüüp oli küll äärmiselt meeldiv ja jutukas inimene, kes kohe küsima, kust tuleme ja mida teeme jne. Lisaks saime teada ka Austini linna iseärasused nii rassilise jagunemise kui ka poliitiliste otsuste poolest. Jutu lõpuks sain siis aru, miks ma eile teel hoteeli sattusin igast imelikkesse kantidesse, kus  domineerisid nii gängi tüüpi neegrite massid, kes siiski olid sõbralikud ja suhteliselt abivalmid, mis tõttu olen ikakgi jõudnud soovitud punktist A punkti B.