Dünaamilises aatlemislaadis  nähti XVIII sajandil parimat tagatist inimmõistuse paratamatute eksimuste ja vigade vastu. Kuigi eba­kindel ja puudulik, suutvat inimmõistus oma vead siiski ise ära parandada juhul, kui ta saab vabalt liikuda ja teotseda. Sageli olevat need vead tingitud sellest, et meie teadmine alatasa kipub ületama temale seatud piirid. Säärastest vigadest hoidumiseks ei tohtivat kunagi unustada, et inimlikul tunnetamisel on teatavad kindlad piirid, mida ta kunagi ei suuda ületada. Samuti tulevat kategooriliselt taunida  dogmaatilistele süsteemidele omast vaadet, nagu võiksime neist piirest teatava mõttepingutuse juures siiski üle pääseda. Nii looduse kui ka inimvaimu nähtused tuleb seletada ja tõlgendada, lähtudes nende endi olemusest ja avaldumisviisidest, inimesele omase kogemuse pinnal, sest nende seletamine kogemusele võõraste põhi­mõtete kaudu tähendaks tundmata uurimiseseme asendamist veel suuremal määral tundmatuga. Tunnetamise ja tegelikkuse, tunnetava subjekti ja uuritava objekti vahele ei tohi tungida mingid  võõrad transtsendentsed instantsid, kui tahetakse hoiduda laskumast lausa meelevaldseisse ja ebateaduslikesse konstruktsioonidesse. Teadmiste piiride ja tunnetamise immanentsuse rõhutamine, mis käib punase joonena läbi valgustusajastu psühholoogilistest ja tunnetusteoreetilistest teostest, eraldab jällegi positiivses mõttes seda ajastut XVII sajandi dogmaatilisest ratsionalismist.