Maljpierot võib sama hästi lugeda sümfoonikuks kui ooperikompo­nistiks. Õieti algaski ta orkestritöödega, sai (1913) rahvusliku sümfoonia auhinnagi, kuna järgmisel aastal auhinnavääriliseks arvat ooper "Canossa" (milles arendet Heinrich IV tuntud episood armastusidülli lüürilisel foonil) pidi esietendusel leppima fiaskoga. Vaevalt oleks nüüdki tuntud Malipierot väljaspool kodumaa piire tema  lavateoste kaudu; peenemaitselise orkestraatorina lugupeet terves muusikalises ilmas on ta just oma orkestri­teoste tõttu, millest tuleks märkida eestkätt sümfoonilised süüdid "Impres-sioni dal vero I e II" ning "Sinfonia della Morte e del Silenzio".