/-/ Pärast niisugust õhtut olid nad mõlemad väga vaiksed, sest nad olid tunda saanud kire mõõtmatust. Nad olid äkki kuidagi pisikesed, pelglikud, lapsikud, hämmeldunud nagu Aadam ja Eeva, kui nad pärast pattulangemist  korraga tunnetasid seda ülevat väge, mille pärast neid paradiisist välja aeti ja läbi inimlikkuse otsatu öö ja otsatu päeva kõnnitati. See andis neile mõlemale pühitsuse ja rahulduse. Nad tajusid nüüd omaenda tühisust, tajusid kõikvõimsat eluvoolust, mis neid alati kannab ja annab neile sisemist rahu. Kui on olemas selline ülev hiigeljõud, mis suudab neid hõlmata, neid täiesti iseendasse sulandada, ja ilmutab neile, et nad on vaid pudemed selles määratus pürgimises, mis paneb võrsuma iga pikukese rohulible ja  iga puu ja iga elusa asja - milleks siis enam iseenda pärast muretseda? Nad võivad lasta elul end kanda. Nad tunnetasid teineteises mingit uut rahu. Nad olid koos ühe tõestuse läbi teinud. Miski ei võinud seda enam tühistada, miski ei võinud seda enam tagasi võtta. See oli nüüd peaaegu nende eluusk./-/