Ma ei taha mõelda sellest mis mul on ja mis mul pole, või sellest kas mu tulevik on ilus või on kole, mis patud on mul hinge peal ja mida olen teinud, ja kas elurada on mul ikka ülesmäge läinud.  Püüan võtta elust kõike, mida annab võtta. Kõik asjad omal ajal, kunagi ette ma ei tõtta. Ma ei tunne häbi selle üle mihuke kunagi olin, häbelik ja  tagasihoidlik poisiklutt, kes huvitus ainult arvutimängudest ja internetist. Potisoenguga lambanahas hunt kes lahti pääsend ketist. Väljas käia ei viitsind, pidudest rääkimata, huvi pakkus ainult see mis järgmisena telekast hakkas. Samas polegi palju muutund, laisk olen siiamaani kuid see häbelik poiss on ammu luikedega lennand taani. Nüüd püüan jälgida, et liialt tähelepanu ei köidaks ning pea kohalt katus ümbermaailmareisile ei sõidaks.  Samal ajal kui vesistades vaatad shokolaadi küpsist, püüan mina  ennast õgida sama laiaks kui mu püksid ja kui peakski juhtuma, et tilli enam ei näe ma, rahumeeli tule kustutada võin ja löön käega. Ausalt öeldes tahaks küll, et ma oleks veidi pikem,  õlad veidi laiemad ja üldse oleks veidi sitkem. Kuid ma ei lase ennast sellest heidutada, söön, joon mida ja palju tahan. Suudan positiivsust leida ka kõige sitemast ja olla rõõmus sellisena nagu olen..  Ma ei hakka teesklema et sulle olla meelt mööda. Kui ei sobi, siis ei sobi, võinuks kohe siis ju öelda. Ma pole  solvuja tüüp, võibolla veidi pohhuistlik aga kui sul miskit öelda, ära räägi selja taga. Ütle otse välja kui see vähegi on mõistlik, sest külamutte vihkan nagu talupoegi mõisnik.  Kui olen jälle mingi sita kokku keeranud või liigse alkoholi tõttu veidi ära pööranud, siis selle asemel, et häbeneda silmi peast,  ma ikka jälle endale meelde tuletan need read: "Eksimine on inimlik, keegi pole täiuslik.Olen selline nagu olen, nagu ise olla tahan sest erinevalt teist on mu mõtteviis vaba."