Kui tehakse filmi, siis teavad kõik, kes on REŽISSÖÖR.    Ta istub uhkes toolis, mille seljale on kirjutatud ta nimi, tõstab käed ja kõik vaikivad, langetab kulmu ja kõik jooksevad, vaatab mõtlikult pilvedesse ja näitlejanna nutab. Ta on kapten laevas ja Jumal taevas. Tema teab, mis,  kuidas ja kui hästi kogu jamast, mida igapäev tehakse, annab SUURE KUNSTI kokku panna.    TELEVISIOONIS on kõik SAMAMOODI. Ainult tooli ei ole, jooksjaid on vähem, näitlejannade asemel on saatejuhid, kes ka teavad, mis peab välja tulema. Aga muidu - režissöör - see vana alatu, võtab kõigi ühised punnistused, operaatori pildi, valgustaja valgustatud objekti, helimehe heli, saatejuhi idee, toimetaja orgunni, monteerija käteosavuse, assistendi kiired jalad ja vilkad näpud, segab selle kokku ja saabki  LOO, mis siis vaatajale meeldib või mitte. Ning natuke hull peab ta ka veel olema.    Sest: Töötanud kord koos pime operaator, kurt helirežissöör ja hull režissöör. Peale võttepäeva hakkasid nad materjali läbi vaatama. Operaator ütles: "Ma ei kuule midagi", Helirežissöör: "Ma ei näe midagi", aga režissöör …- lõi kaht kätt kokku ja hüüdis rõõmsalt: "Ma ei tea kuidas teile, poisid, aga mulle - meeldib."