Loomulikult, kannatus on teatava piirini psühholoogiline. On see, mida me tunneme olevat kannatuse. Ses mõttes muidugi võib olla kannatus ka, et  sukasilmad jooksevad või geelküüned murduvad. Kusjuures päris tõsiselt ja eksistentsiaalselt võib see kannatus olla. Kaks Tallinna koolitüdrukut   tapnud end ju kunagi ära just jooksvate sukasilmade pärast, sest kuidas saab elada maailmas, kus kõik laguneb.*