Istusime Urmase elutoas ja Piret tikkis mu peaehtele pärleid, kõht oli täis ning klaasis sätendas juba ei tea mitmes annus valget veini. Jutlesime maast  ja ilmast, Urmas surfas hajameelselt oma tavapärastes uudisteportaalides. Järsku hakkas ta ette lugema prantsuskeelset teksti, mille sisu on nüüdseks teada igale inimesele kogu maailmas. Aga tolleks hetkeks ei olnud - Eesti lehtede  online is oli endiselt esikohal hoopis mingi sisepoliitiline jama ning teisedki suuremad kanalid vaikisid veel.    Kuidas reageerid sina uudisele, et sinu varajases teismeeas kummardatud iidol on surnud? See on mingi hilinenud  aprillinali, see ei saa tõsi olla. Hüüdsin WHAT?????????? ning juba järgmisel hetkel nentis Piret ratsionaalselt, et see hetk jääb talle eluks ajaks meelde. Nagu jääb meelde hetk, mil said teada kaksiktornide kokkukukkumisest. See ei saa tõsi olla - milline klišee seda öelda, kui teistmoodi seda mõelda!    Hommikuks oli ilmunud ka eestikeelses veebis küsitlus selle kohta, kus lugeja oli ja mida tegi, kui sai teada Michael Jacksoni surmast.    Mulle ei meeldinud üldse, kui mõni Eesti-sõber  teatas, et ta polnud fänn ja mis seal ikka. Ma ka ei olnud fänn, juba oma 15 aastat polnud ma fänn, aga küsimus polnudki ju konkreetses mehes, vaid pigem temas kui sümbolis, tema surmaga lõppenud ajastus. Hääbumine, öeldi, ja kahjuks üsnagi tabavalt. Aga tegelikult pole see tähtis.    Pariisi poodides mängiti järgmisel päeval pea ainult Jacksoni muusikat. Mõned inimesed avasid koduaknad ja lasid tuttavatel lauludel kõlada üle kogu kvartali. Autojuhid olid klaasid alla kruttinud ja kõlarid ei olnud  kõige valjema peal, aga aja jooksul armsaks saanud meloodiad valgusid tänavale pea igast sõidukist.    Siis hakkasidki meenuma detailid.    Kuidas varateismeline ja vähese elukogemusega mina pidas tema defineerimatust huvitavaks ja intrigeerivaks. Kuidas tantsimisega tegelev mina vaimustus tema  moonwalk ist ja tundis piiritut uhkust, kui oli selle selgeks saanud. Kuidas sai Meie Meele kaudu sebitud tema Suosikki-poster ja see isa põlgusest  hoolimata seinale riputatud. Ja muidugi, et Billie Jeani abil on käima tõmmatud lugematud peod või et Smooth Criminal on üks kahest laulust elus, mis on mind sõna otseses mõttes poolelt tegevuselt püsti tõstnud ja inspireerinud koostama tantsu kuuepealisele rühmale. Tantsijaid mul toona polnud ja tantsu ei näinud keegi, aga ta oli kaua aega olemas.    Seevastu Remember The Time'i järgi sai esinetud korduvalt. Mu esimene kassett oli Dangerous'i teine osa - Liis kinkis sünnipäevaks, ehkki mul polnud veel  kassettmakkigi. Meie Meelest olid välja lõigatud Black Or White'i sõnad, ehkki ma ei teadnud veel täpselt, kuidas see laul kõlab. Kui raadiotes hakati mängima Heal The World'i, sai sellest minu lemmiklugu ning ükskord, kui edetabelisaates lasti seda uudiste tõttu ainult ühe salmi ulatuses, valisin ärritunult, samas lootusrikkalt nr 6312000 ja palusin seda uuesti mängida, et saaksin pala täies pikkuses lindistada. Tegelikult ei olnud mul endiselt kassettmakki.    See oli väga väga ammu, aga see oli.  Aastaid hiljem, tegelikult juba rokkaritšikina käisin Michael Jacksoni kontserdil, kus kogesin sellist massipsühhoosi, nagu varem videodest näinud olin - nutvad kuulajad muusikule kaasa elamas. Kui paljud artistid seda suudavad?    Reede õhtuks oli Notre Dame'i ette toodud mõni popikuninga pilt, punaseid roose ja paarkümmend küünalt. Noored seisid ja jutustasid omavahel, taamal tundus suurem inimhulk midagi kooris skandeerivat. Lähemale minnes taipasin, et mõnesaja inimese sisse ära kadunud auto  kõlaritest kostis vaikselt Billie Jean, mida rahvas andunult kaasa laulis. Polnud hüsteeriat, polnud üleliigset alkoholi, polnud pisaraid. Oli lihtsalt austusavaldus inimesele, kelle muusika läks hinge, saatis olulisi hetki paljude elus ja päästis lugematud peod. Inimesele muusikamaailma Kõige Suuremate hulgast.