Eesti filmide linastamisega ei ole lood kõige paremad. Mängufilmidest vilksatavad korra kinodest läbi põhiliselt täispikad. Animafilmid jõuavad enamasti teleekraanile pärast seda, kui nende vastu on välisfestivalid huvi minetanud. Kunagi näidati pikkade filmide ees ringvaadet või multikaid, nüüd asendavad neid reklaamiklipid ja tulevase repertuaari promo. Dokumentaalfilmide osaks jääb ainsana televisioon, tehakse ju nüüd praktiliselt kogu toodang videos ja eks nende väljundiks olegi ennekõike sinine ekraan. Üheksakümnendatel ei ole eesti tõsielufilme üldiselt suurel ekraanil näidatud, kui jätta kõrvale esilinastused ja festivalid. Ent dokfilmide jõudmisel mõnele teleekraanile puudub kindel süsteem või korrapära, tihti täidavad need mingit eetriauku vaatajale täiesti ebasobival kellaajal. Nii on kujunenud olukord, kus filme küll tehakse ja seejuures üha rohkem, kuid nende jõudmine avalikkuse ette jätab tugevasti soovida. Kusagil tõepoolest toimub esilinastus, ent sageli ei tea sellest kriitikud ega teised tegijad, ja kui stuudio või rezhissöör ise hoolt ei kanna, siis ei jõua film ka teleekraanile. Tihti jääb mulje, nagu huvitaks tegijaid üksnes filmi tegemine, mis saab sellest aga hiljem, kas ta vaataja leiab, näib olevat üsna teisejärguline.