vaatasin üks päev saadet 60 minutit, seal oli juttu usa linnast, mis on  sõltuv suurest tööandjast. nüüd see tööandja koondab iga päev inimesi ja linnal on perse majas. inimesed, kes töötasid enne kõrgetel kohtadel on nõus ka valvuri ametiga. üks kaebas, et peab nüüd ostma vähem asju. inimestel on eluaseme võlad maksmata kuid. üks ettevõtlikum mees tegi homa hobist sissetulekuallika. paljud olid õnnetud, et peavad lahkuma kollektiivist, kus kaua oldud ja inimestega lähedasteks saadud. aga minu arvates hullem on see, et inimesed mõtlevad palgatöö ja rahamajanduse keskselt. kas  tõesti ei osata mõelda enam muudest alternatiividest, või kardetakse muutusi nii hirmsalt. kui inimesed on seal kaua koos töötanud ja nad tunnevad ning usaldavad üksteist, siis on ju lihtne midagi koos ettevõtta. kindlasti on seal linna ümber hulga kasutamata põllumaad, mis ei sobi intensiivpõllunduseks, pannes rahad kokku saab selle välja osta, või pikaks ajaks rentida. peale ehitada looduslikest materjalidest majad(koos ehitades tuleb maja hind väga madal), külvata maha köögi-ja teravili ning soetada  loomakari. ülejäänud toidu saab linnas tuttavatele maha müüa(kindlasti toetavad nad omasid ja eelsitavad puhast toitu), sealt saab väikese sularaha vajaduse tarbeks raha. selliseid lahendusi on veel hulga, mina kirjutasin nii nagu ise teeksin. palgatöö keskne inimene on nõrk, kaotades töö, võib kaotada ta tasakaalu ja keerata oma elu tuksi. kui, aga vaadata laiemalt, siis elu pakub alati alternatiive, eriti lihtne on neid teostada juhul, kui saad tegutseda koos usaldusväärsete inimestega.