Kell kuus langes akna taga paksu ja kohevat lund. Olin nii elevil, et ei läinud isegi tagasi magama. Kell üheksa andsin poisile süüa, pakkisin meid autosse ja võtsin suuna järve juurde, et hommikusel jalutuskäigul lumine kallas ära näha. Lumi ei olnud küll enam otseselt lumi, pigem vesine lörts - aga ikkagi!        A nägin siis, lumist kallast? Ei näinud. Ei läinud jalutamagi.    Nii kui autoga mäest alla jõudsin, linna, oli lumi igalt  poolt kadunud ja ainult loigud ümberingi. Kõrguste vahe ei ole tegelt nii VÄGA suur, meie maja on järvest vast... no ma ei tea, 50 meetrit kõrgemal?, aga lume ja loikude vahe oli küll suur. Tegin ühe klõpsu, et näidata, kuidas Bruce'i kapott on lumine, aga ümberringi vihm, ja keerasin tagasi koju. Ei taha külma vihma sees jalutada, olgugi, et riided seljas.     Istun selle asemel arvuti ette ja hakkan immigratsiooniametile kirja kirjutama.    ***    Muideks, kas te pildi paremal poolel tumedat kühmu näete? Seal, kus mäekülg  tuleb alla ja enne orupõhjaga kokkusaamist "põrkab" veel korraks tiba üles? Seal, kus tumedad okaspuud hunnikus koos on?    Meie elame seal. Meil on veel lumi.