Samasugust halvakspanu puhta vormi vastu näitab Henrik Adamsoni "Mälestuste maja", kuid kes teab, võib-olla ei ole see  halvakspanu, vaid ebateadlikkus vormiprobleemidest. Vormiotsingut on ses ju õieti vägagi palju. Adamson püüab ühtelugu läbi tervete luuletuste läbi viia kaheriimilist skeemi, ainult ei õnnestu see tal enamasti kuigi hästi. Siiski on tema värssides alatasa värsket rütmivere tukset, nad laulavad, nad sisendavad meeleolu. Mõtlust on neis vähe, need on pigemini vabalt veerevad leelutused loodusest, rõõmust, nukrusest ja nal­jast. Vahel juhtub halbu maitsevääratusi, kuid selle eest mõni pilt ja loodusmeeleolu tekib  silme ette ja poeb hinge kastevärskena ja udupehmena, värsside tasakesi helisedes veel hulk aega edasi. Adamson on läbi ja läbi lüürik oma rütmi ja keelega, oma nägemustega üsna lähedases seoses külaga ja loodusega, eriti loodusega, kui selles ei ole inimesi. Kõik on vahenditu ja soe, sagedasti imeõrn, kuid mitmedki kurjad lapsused, kõige­pealt linnakeele toomine kas või laiarütmilistesse uuema rahva­laulu vormidesse rikuvad illusiooni. Selle eest Adamsoni õnnes­tumised pakuvad mõnikord suurt poeetilist  naudingut. Ta ei ole teadlik kunstnik, kuid kahtlemata on ta poeet, kelles mõnigi tundeimpulss võtab üllatavalt sugestiivse vormi. Ta ei luuleta, vaid luule puhkeb temas vahel ise suure värskusega esile. Niipea kui teadlik kunstitsemine tuleb juurde, on võlu haihtunud.