Hoian end rütmis. Üritan oma hommikusööki nautida. Keegi ei prae mune paremini kui ma ise: rebu on vaid servast kallerdunud.  Mu  naine on taldriku kõrvale jätnud tööpakkumiste leheküljelt avatud ajalehe. Ma peaksin seda vihjena käsitlema. Kuid ma eelistan sellist vee sogamist ignoreerida. Mul on pea palju olulisemaid asjadega hõivatud. Ühel õhtul mõtlesin välja uue teooria: liikumise parallaks.  Kui seisvas rongis istudes vaadata aknast teist möödasõitvat rongi, on raske öelda, kas sinu rong sõidab või seisab.  Pärast hommikusööki viskan jäägid prügikasti ise silmanurgast maja piiludes. Kui võin olla kindel, et keegi ei vaata,  lähen välja uurimustööle. Kõnnin läbi pargi, et jõuda keldriboksideni. Sinna jookseb kokku kolm laia teed. Üks neist on minu maja juurest tuleva teega paralleelne.  Mida ma lootsin leida?  Lähen tagasi lifti, saades aru, et nii ei saa mingit uurimust teha. Kui istuda liiga ligidal, ei saa korralikku ülevaadet. Sa üritad vaid üksikasju tabada, mitte kogu tee kontseptsiooni. Kui muutused on liiga lihtsalt nähtavad, võib iga elanik neid märgata.