kuna ma olen lugenud juba kahte arvustust mainekast eesti trükitud meediast, mis rääkisid mõlemad coppola uuest filmist ja olid võrdselt nigelad, siis mul tekkis ka isu kirjutada.    sofia coppolat teate te kui kolme varajasema filmi direktorit. üks on see igav, faux-lolitalik ja venivpruun 90ndate film "the virgin suicides",  mis kujutab ameerika kodanlike tüdrukute hingevalu ja poiste vuajeristlikku kiindumust sama saamatult kui samanimeline raamat. palun, kui sulle lähevad kuupuhastusveri ja roosad aluspüksid mängukarudel peale, siis mine loe nabokovi ja kuula 7 korda ultramelanhooli peeglite muusikat, aga see film on lihtsalt piinlik.    teine on palju kiidetud "marie-antoinette", millest oled sa näinud miljardit screenshoti kirsten dunstist ühes kleidis, kirsten dunstist teises kleidis, kirsten dunstist kookide  keskel, kirsten dunstist kingade keskel, kirsten dunstist kolmandas kleidis, kirsten dunstist lehvikute keskel, kirsten dunstist alasti lehvikute keskel.... ja muidugi kirsten dunst vannis, all subtiitrid: "eat a cake!".    kolmas on "lost in translation", mida sa oled käinud kinos vaatamas ja unustanud kohe ära või näinud telekast ja unustanud kohe ära või vaadanud koos poikaga ja unustanud kohe ära või vaadanud üksinda öösel ja unustanud kohe ära. iseenesest ei olnud sel suurt midagi viga,  kui mitte arvestada seda, et sa selle kohe ära unustasid.    noh, ja coppola neljas film "somewhere"... katsu nüüd veidi meenutada seda filmi, mille sa kohe ära unustasid. jah, ja nüüd muuda kõik osaliseid veidi nooremaks ning vaheta jaapan itaalia vastu. voila!    okei, tõsi, tunnistagem, mulle veidi meeldib coppola pildikeel "lost in translationis" ja "somewhere'is". mulle meeldib ka eesti kino enda staatiliste kaadrite ning paneelmajaängi ja isamaailu järgi ilastamisega. sofia  coppola on veidi nagu too eesti film ameerikas - märkimisväärselt õrnem ja leebem, kuid ameerika kohta siiski piisavalt eksistentsialistlik. paneelmajaäng on asendunud luksusängiga, aga staatilised kaadrid on truult omal kohal.    noh, jah, mulle meeldib coppola, aga seda ei saa kuigi rahulikult tunnistada. säilib see heleni filmivaatamisele omane kibelus, et miski on puudu. see, mis sulle meeldib, ei ole nii ÄGE, kui olla võiks, säilib mingisugune manipuleeritavuse kahtlus, liigne magusus,  kommertslikkus. kogu üldmulje on naiselikult liialt siledaks lakutud, lõpuni viimistletud, ning teema on juba käsitletud.    aga ikkagi meeldib. kõigepealt see ülim lihtsus ja igapäevasus, mis tasakesi läbi kumab, nagu keegi vaataks sulle lihtsalt otsa, ilma traagikata. (pop)muusikavalik kindlustab seda veelgi - elu käib siin niimoodi vaikselt, läheb ikka edasi, bensiinijaamas mängib raadio pophitte, inimesed lähevad õhtul poodi, kusagil koostatakse antud aasta kohta edetabeleid, everything's normal.  pole eriti oluline, kas on aasta 2003 või 2006 või kus me oleme, "kusagil"..    elle fanning mängib masendunud hollywoodistaari 11-aastast tütart väga säravalt. tabatud on mingisugused üheteistaastase tüdruku tunnusjooned - veidi puine ja hüplik kõnnak, nagu ei oskaks veel enda pikaks veninud liikmeid kasutada; kasvav teadmine oma välimusest, mis on ikka veel poolik, ühelt poolt tagasihoidlikkus ja teisalt suu pärani itsitamine; naljakas koht, kus ta oma isale twilighti sisu ümber jutustab ning  lõpetuseks magus unisus, millega ta oma pea isa õlale paneb ja hotelli eesruumi magama jääb.    aga ilusate tüdrukutega on minu arust veits üle pingutatud. läheb liiale, kui iga hotellikoridoris vastu tulev modell rinnad paljaks kisub ja uksepiidale ilatsema jääb. okei, stephen dorffi mängitud johnny marco ei näe jah eriti halb välja ja kuulus on ta ka, aga see ei saa ju tulla ainult sellest, et ma idaeuroopa intellektuaal olen, et ma ameerika naiste sellises ulatuses käitumist ebarealistlikuks pean.    lõpp oli ka nigel ja dramaatiline, samas ongi sellist eksistentsialistlikku ängi täis filmi väga keeruline normaalselt lõpetada. võib-olla oleksin mina lõpetanud trotslikult kaadriga helikopterist pärast seda, kui a-kategooria staari tütar laagrisse sõidab. pärast seda pole nii kui nii kui muud kui nutt ja hala, epiloog, mis on vaevaga külge poogitud.    lõpetuseks ootan ma aega, mil filmis vaikuses hingav inimene ei kõlaks enam nii rõvedalt võltsilt läbi kõlarite. kuniks see aeg käes  pole, soovitan kõigil sellistest stseenidest hoiduda. muusika võite ära jätta hoopis filmikangelaste igapäevategudes.    edit: kõik teised toovad esile ka selle, et dialoogi on vähe, mina kui eestlane isegi ei märganud seda.