Siis teatrites käisime ka ära. Suures majas oli vist Endla teatri? külalisetendus "Mees, kes teadis ussisõnu" ja see oli kuidagi.. neeeh. Esiteks, muidugi, polnud ma raamatut lugenud. Ma ei tea, kas see oleks pidanud midagi lugema. Ja see kuidagi venis ja.. ma ei tea. Rahvas möirgas naerda kõige ulmelistemate asjade peale. Kui näitleja lauses oli "sitt" või "pask", siis nad kõik hullusid järgemööda  ja nii naljakas. Või kui näitlejatel oli seljas nahavärvi kostüüm, millele olid külge õmmeldud suured rippuvad vana naise rinnad ja mehel vastavalt meessuguelundid. Ei ole ju naljakas. Mu kõrval istus selline erksinises pükskostüümis daam oma kahe tütrega ja ta oli üks täpselt selline. Itsitas nõmedalt iga asja peale. Isegi neis kohtades, kus keegi teine ei naernud. Üleni nõme. Ja lõpus ta isegi ei plaksutanud. Lissalt istus seal, jalg üle põlve ja vahtis ringi oma nõmeda kõverdatud muigega. Tahtsin teda lüüa.