1950ndatel ilmusid  ameerika kirjanduspilti biitnikud eesotsas Jack Kerouaci, Allen Ginsbergi ja William S. Burroughsiga. Kuni viimase ajani olid mu kokkupuuted eelmainitute loominguga piirdunud Kerouaci kultusteose "On the Road" silmitsemisega raamatupoodide riiuleil, nüüd aga sirvisin vana head  1001 raamatu raamatut ja komistasin Burroughsi 1953. aastal kirjutatud romaani "Junky" otsa.    Kuna "Junky" on vähemalt osaliselt  autobiograafiline, oleks paslik põgusalt käsitleda Burroughsi elukäiku. Ta sündis 1914. aastal rikka töösturi perre ja lõpetas 1936. aastal Harvardi ülikooli inglise kirjanduse erialal. Kõlab väga uhkelt ja paljutõotavalt, aga oma võrdlemisi kõrgele seisusele ja kindlale sissetulekule vaatamata töötas tulevane kirjanik nii prussakatõrjuri kui tehasetöölisena. 1945. aastal abiellus ta Joan Vollmeriga, kellega Burroughs jagas huvi relvade vastu. Paraku viis see sama huvi nad ka igaveseks lahku, kuna 1949. aastal  lasi Burroughs kogemata oma naise maha. Olgu naise ja elitaarse suguvõsaga kuidas on, vähemalt "Junky" kontekstis on olulisim kirjaniku suur armastus opiaatide vastu. Selle armuloo tippaastaiks võib "Junky" eessõna järgi lugeda ajavahemikku 1944 - 1959, kuna neil aastail oli ta neist meelemürkidest suisa sõltuvuses. Paistab, et narkootikumid päris laastavat tööd ei teinud, kuna Burroughs suri alles 1997. aastal suisa 83-aastasena.    Kuid nüüd teosest endast. "Junky" on pooleldi autobiograafiline  romaan, mis käsitleb heroiinisõltlaste ja -vahendajate eluolu 1940ndate ja 1950ndate New Yorgis, New Orleansis ja Mehhikos. (Kui palju on teoses väljamõeldut ja kui palju päriselu, pole seejuures minu arvates üldse oluline.) Põhimõtteliselt võiks ju arvata, et narkootikumide teemat käsitledes võib seda esitleda kui glamuurset ja põnevat elustiili või vastupidi, minna hukkamõistu ja näpuga vibutamise teed. Burroughs ei tee aga kumbagi ning kirjeldab varastamisi, üledoose ja võõrutusnähte kalgilt  kõrvaltvaatajaliku antropoloogi pilguga. Huvitaval kombel kujundas see minu kui lugeja peas kuvandi narkomaaniast kui tüütust ja igavast elustiilist (  (lk xvi)), samas tundus täiesti mõistetav, miks keegi selle kasuks otsustada võiks. Otsustamisest on õigupoolest vale rääkida, sest:    Oma arvamust "Junky" kohta on kuidagi keeruline  sõnastada, kuna sisuliselt oli teos justkui huvitav (eriti oma aja kohta), aga sellele vaatamata lugesin ma taskuformaadis 158 lehekülge ligi kaks ja pool nädalat. Võib-olla oli raamat ludinal lugemiseks liiga sünge ja trööstitu, mine tea. Igatahes kui kedagi huvitab, siis pdf-failina on "Junky" saadaval  siin.    Lõpetuseks aga üks mu lemmikuid võõrutuskogemuste kirjelduste hulgast: