Mäletan, kuidas esimestel taasiseseisvumise järgsetel olümpiamängudel otsisid silmad teleriekraanilt Eesti lipu värve. Kuidagi imelik ja samas uskumatu tundus näha Eesti trikoloori võistlevate sportlaste nimede kõrval. See tundus kuidagi ebareaalne. Kui Erika Salumäe lõpuks pjedestaali kõrgeimale astmele astus ja kõlas Eesti hümn, oli meeleolu nii ülev, et isegi lipu tagurpidi heiskamine ei suutnud kellegi võidujoovastust rikkuda.