Suurest hulgast tuttavatest toiduainetest veidi pöördesse sattununa ladusin hoobilt letile paki pelmeene, karbi sprotte, purgi   ja paki kaerahelbeid. Raha küsiti selle kõige eest küll 11 euri, kuid tol hetkel see ei olnudki oluline. Sest:  PELMEENID! SPROTID! Kuidas saab sellistele kuldaväärt leiutistele üldse hinnasilti külge panna? :p  Minu ja Margitiga koos poes olnud prantsuse tsikid pööritasid mu ennastunustava rõõmu peale ainult veidi silmi ja arvasid, et üks post-sovjett on lolliks läinud.       Hiljem kodus mõtlesin veidi selle stseeni üle järele. Lõppeks ei ole ei pelmeenid ega sprotid ega ka mitte hapukoor gulinaarses mõttes ju mingid delikatessid. Ja minu jaoks seonduvad nad tavaliselt pigem vene köögiga. Kuid  ometi lõi seal poes emotsioon mul puhtalt nende toiduainete nägemisest üle pea. Ei olnud oluline, et müüja oli venelanna või et toidul peal venekeelsed kirjad. See toidukraam oli läbi ja lõhki "oma". Isegi babulja oli "oma".  Paistab, et isegi kui ma sellest endale aru ei anna või seda tunnistada ei taha, jälitab see sovjetimineviku-tont ka mind. Kasvõi läbi pelmeeniarmastuse.