"Suur kriis on ümber pöörnud paljugi endisi väärtusi," kirjutas Naata Nael (J. Semper) 1921. a. alul. "Anakronism oleks … veel ilut­seda oma hinge müstiliste tundmuste kallal." ("Richard Roht. Mine­vik".  Postimees nr. 7, 1921). Kirjanike ette kerkis järjest teravamini ühiskondlik-poliitiline tänapäev oma vastuoludega. Nõndanimetatud "kafee-esteetikute" ja "kõrtsi-esteetikute" vahelises sõnasõjas ilmnes ikka enam seniste kirjanduslike traditsioonide jätkamise võimatus. Alle tuttav kriitiline grotesk "Koketteriist Issandaga" (ilmunud esmakordselt Ilo nr. 7., hiljem kogus Lilla elevant) omakord osutas neile ekspressionistliku ülepingutuse, võltsi ning poosi ohtudele, mis ähvardasid meie ajalaulude loomingut.  Milles siis seisis pääs?