Mõnikord  tunnen, et avanen aknana ootusesse, uskudes vana maailma tagasitulekut. Kujutan ette härmas puid, hange alla mattunud majatreppi, lumelabidat seina najal ja hingetuisku, mis pühib maa ja taeva vahelt silmapiirid, nagu ka maa ja taeva endagi. Mõtlen ennast varahommikustele jäistele teedele, kus armastan lonkida, jalas punased talitossud, ja suusaradadele keset lumevalevust, mis hetkel näivad kulgevat kusagil eelmises elus. Ikka ja jälle kordab mu sisehääl, et ainsad tõelised paradiisid on kaotatud  paradiisid. Nii on öelnud üks kirjanik, mulle ei meenu, kes, ja see polegi tähtis. Tähtis on see, et leian selle ütluse olevat tabava ja õige. Imeline põhjamaine talv eksib meeltesse nagu tükike paradiisi ja ilusat ajalugu ning ma surun alla tundmuse, et jään lund, hangi ja härmatist igavesti ootama nagu flegmaatikust sant Betsata tiigi ääres oma suplusjärjekorda.  Üritan üksluisuse ja halluse eest põgeneda, ühtaegu nii ajas kui ruumis. Keelestada mälestusi nagu vana kitarri ning viia end mõttehaarde jõul  eilsesse. Täpsemalt öeldes lumekristallidest säravale mäekünkale, kus rähni toksimine kõrge mastimänni ladvas heliseb läbi õhu, kurakäel hingab linna väsinud kontuur ja hüvakäel suundub suusarada unustusse. Päikeseketas vajub servapidi sellessesamasse unustusse, tuul laulab sotto voce ja taevavõlvid on nii kõrged nagu Saalomoni templi väravad. See mõte, see mälestuskild on otsekui magus hüvitis praeguse vihmasaju eest. Ja tormi eest, mis täna saabumas, saatanlik sõim huulil.  Vaatan aknana  ootusesse, kattumas sajupisaratega ja uskumas vana maailma tagasitulekut. Ometi olen uue maailma kaduvates hetkedes õnnelik. Sest tean - kõige täiuslikum hetk on armastus. Ja ma teen kõik selleks, et see mu pihkude vahelt välja ei libiseks.