Võsas luusides sattusin mingile rajale. Et tallatud rohi polnud ühtlaselt sirge, vaid muljutud ebaühtlaselt, järeldasin, et siin kõndinud jalad ja mõeldud mõtted on teistsugused kui inimesel. Küllap on kitserada. Neid on siin ikka aegajalt näha olnud. Mööda kitserada kõndides sattusin võsast välja. Hoopis teisest kohast, kui sisse olin tulnud. Ümberringi oli tühi väli, vaid  nägemisulatuse äärt ümbritsesid inimeste eluasemed. Taevas tundus kuidagi suur ja ääretu. Vahel, mõnes kohas, tabab kohe selline tunne, et taevas on väga suur. Millest see tunne, ma polegi päris täpselt aru saanud. Seisin seal võsa veerel kohe tükk aega ja keerutasin pead siia ja sinnapoole. Ilus oli. Püüdsin seda ääretust ka pildi peale saada.      Äh, lootusetu ettevõtmine. Mõtlesin, et küllap kitsed käivad siin taeva vaatemängu nautlemas. Tagasi kodu poole minnes peatusin, vaatasin taevast ja püüdsin aduda, kas tuleb  sama suure taeva tunne sisse nagu seal kitserajal. Aga ei tulnud. Loomad ikka teavad kus on looduses eriliselt tähendusrikkad kohad.