Olen mõelnud ka sellele, et kas varem oli laste ja vanemate elu mõnes mõttes kergem. Või oli see lihtsalt teistmoodi? Niipalju, kui võimalik, sooviks selle uue, "Aja lood" sarjaga  avada uksi ka kaugemasse aega. Ja Nasta Pino "Seal, kus rukkiväli" annab meile võimaluse lõimuda 1940ndatel aastatel kasvanute lapsepõlve. Täpsemalt: meie ees avaneb Setumaal, Mikitamäe vallas, paljulapselises talus kasvava tüdruku maailm. See tüdruk tundub olevat oma emale-isale lähemal kui Sillamäe Andrei. Ta jagab oma ema-isaga töid ja ta saab aru, kust asjad tulevad: riided, toidud, kõigel ta ümber on loomulik ja loogiline taust, kõik on mingisuguste tööringide tulemus. Muidugi on ka asju, mis tulevad linnast laadalt ja poest, aga neid on üsna vähe ja neilgi on oma rahulik rütm ja rutiin, nii nagu on kõigil lähikonna inimestel ja legendidel oma taust ja rutiin. Andrei hädaks tundus olevat see, et ta ei tunnetanud oma juuri, Nasta aga kasvas täpselt oma juurte peal, kõik need tööd ja vanapaganajutud, uskumised, kombed…