Sain oma raha potsiku vastu vahetatud ja lasin koperdades jalga.  Laevas jätkus mu piinarikas nälgimine. Jätsin ära ka apelsinid, hakkasin tihedamini jooma mõrudat musta kohvi. Järjekindlalt otsisin tegevust, alailma oli mul käes tolmulapp.  Mingil  ajal märkasin, et meeskond on hakanud minust eemale hoidma. Kui puhkeruumi sisenesin, lõpetasid kaaslased jutu. Eks omaette olin hakanud ka mina hoidma, sest söögipauside ajal küürisin niigi puhtaid pindu ja tillukese lõunapala sõin kusagil nurgas konutades, et mäluda iga raasukest suus võimalikult kaua. Möödus kuu ja mul oli vaja uue portsjoni järele minna. Ma ei julgenud. Saatsin ühe tuttava, et mingu liitugu ka ja toogu toidulisand mulle. Sain oma pulbri kätte ja jätkasin sama režiimiga. Kole lugu oli  see, et olin hakanud kokutama. Pea töötas kiiremini, kui suu järele suutis jõuda. Vabadel päevadel kodus ma seda ei märganud, sest elasin üksi ja tolmulapiga polnud vaja rääkida.  Nõnda kestis mu katsumusrohke dieet soovituslikud kuus kuud. Tööhooaeg jõudis lõpule. Tagajärjed olid silmanähtavad ja kõrvukuuldavad. Visati juba nalja, et ma peaksin hakkama riideid lastepoest ostma ja tehti märkusi, et mul on näonahk suureks jäänud. Vormipükse ei saanud ma enam kanda, need oleksid puusaotsast alla vajunud.  Hankisin endale stretšpüksid ja needki mitu numbrit väiksemad kui varem. Ma tunnistan, et tundsin end hästi. Riided istusid seljas nagu modellil, energiat oli palju ja toidu peale ei kulunud üldse raha. Ma olin rahul, et sain hakkama ja natuke ehk ülbegi, et «tehke järgi!».  Kiirlaeval töötades on meil sõlmitud hooajalepingud. Igal kevadel võetakse tööle ja sügisel lastakse vabaks, et siis jälle kevadel tööle vormistada. Nii on see aastaid olnud. Sel sügisel kutsuti mind kontorisse personaalselt. Läksin  hüpeldes. Arvasin, et saan kiita oma heade müüginumbrite eest, sest kaupluse käive oli kasvanud. Samuti säras pood puhtusest nagu apteek. Istusin personalijuhi vastu toolile ja naeratasin. Vanem daam mu vastas sirvis pabereid.