Alles 1840-ndail aastail järgnes ametliku kiriku poolt suurem aktsioon viinajoomise  vastu, milleks anti välja ka mitmed karskussisulised raamatud. Sellest ajast peale hakkas aga vennastekoguduse mõju järjest vähenema, andes aset pastorite organiseeritud palveringidele, koolidele, ärkamisaja seltskondlikule tegevusele ja moodsama elu muudele diferentseerunud tegevusaladele. Kuid vennastekoguduse poolt rajatud tõsiusklik meelsus ja vali moraalinõudlikkus püsisid veel mitme põlve kestel laiemate ringkondade või üksikute perekondade elutähistena. Neile alustele on hiljem mõndagi positiivset peale  ehitatud, tihti hoopis uues vormis ja sisus. Sellist "vana pärmi" varjatud ja moondatud edasikäärimist uuemais sündmus järkudes peab muidugi eraldi selgitama. Vennastekoguduse varasem allakäimine toimus Lõuna-Eesti maakondades, kus uuemad haridusvoolud varem sisse tungisid. Põhja-Eestis aga valitses kogudus laiu rahvahulki XIX saj. lõpuni, osalt veel tänapäevani. Seal võib oma silmaga näha nõudlikkude usuvendade valju enesekitsendamist, mis on esimeses järjekorras vaenulik ka viinajoomisele. Muidugi pole  kõik puhtad variserlikust näivast vagadusest, kuid valitsev suund on nendegi vastu vaenulik. Vennastekoguduse laialdane liikmeskond on ikkagi üle poolteise sajandi olnud üheks tugevamaks ja teadlikumaks frondiks võitluses liigjoomise, eesti talupoja kardetava pärispahe vastu, eriti pimedail orjusaegadel, mil rahval puudus igasugune organiseeritud jõud ja programmiline võitlussuund.