Fotofondi uksest sisse astudes näen, et Vallo Kepp on toetanud oma suure kandilise koti ühele kollakaspruuni kattega pehmetest toolidest. Teisel samasugusel on ta mõnusalt sisse seadnud iseennast. Tundub, et tal on fotoarhiivi hoidja Lemmi Toomisega käimas väike võistlus, kummal on mahukam ja sisukam kodune raamatukogu. Vallo kiidab parajasti oma viimaseid eriti soodsaid raamatuoste ja Lemmil ei jää muud üle, kui teha mossis nägu. Naeruga pooleks muidugi.    Kui Lemmiga kahekesi jääme, siis lihtsalt pean paluma, et ta  lubaks mind suure fotoarhiivi lõhna nuusutama. Lemmi lubab. Suures kõrge laega ruumis on ukse kõrval vanamoeline väikeste sahtlitega kartoteegikapp. Ülejäänud ruum on täis maast laeni ulatuvaid riiuleid papist kaustadega, mis sisaldavad endas väärtuslikku ja maagilist fotomaterjali peaaegu kõigest, mida oskan ette kujutada. 1980-ndatest aastatest pärinev konditsioneer hoiab kindlat temperatuuri 16-18 kraadi vahel ja 60 protsendilist õhuniiskust. Negatiive hoitakse siin ettenägelikult kahes raudkapis. Esimese ja  teise riiuli vahelisel seinal näen lapse joonistusi. Kõige suuremal pildil on ümmarguste kõrvadega koer ja all kiri: Mina kuulun Lemmile! "Viire Kivimäe tütar Liisa on aastate jooksul mulle oma joonistusi kinkinud. Ta ütles, et olen talle nagu vanaema. See sõprus on minu jaoks suur väärtus," räägib Lemmi.  16-18 kraadi teeb peagi oma töö ja me läheme väikesesse tuppa üle koridori, et mõnuleda soojuses, mis on parim inimeste, mitte vanade fotode jaoks.