Aga selliste uute abivahendite väljamõtlemise asemel oleme kaotanud needki, mis enne meie käsutuses olid. Eelpool kirjeldatud nõudmistele vastavaks abivahendiks oli Sokratesel dialektika, mis nii oivaliselt väljendub Platoni dialoogides. Need dialoogid olid oma olemuselt vastuväiteline mõttevahetus elu ja filosoofia suurtes küsimustes, ülima osavusega suunatud veenma üldlevinud arvamuste aabitsatõdede valdajat selles, et ta pole  veel asjast aru saanud - et ta ei oska omaksvõetud doktriinidele esialgu mingit kindlat tähendust anda, nii et ta oma võhiklikkusest teadlikuks saades jõuaks kindla usu rajale, mille tingimuseks on selge arusaam nii õpetuste tähendusest kui ka nende tõestustest. Keskaegsetel koolidispuutidel oli umbes samasugune siht. Nende eesmärgiks oli kindlaks teha, et õpilane mõistab omaenda seisukohta ja (sellega vältimatult kaasnevalt) enda omale vastandlikku seisukohta ning et ta suudab esimese maksma panna ning teise  ümber lükata. Neil viimati nimetatud võistlustel oli küll see parandamatu viga, et alused, millega tegeldi, pärinesid autoriteetidelt ja mitte loogikast; vaimuharjutustena jäid nad igas mõttes alla sellele võimsale dialektikale, mille järgi vormisid oma mõistust Socratici viri. Moodne vaim võlgneb mõlemale siiski palju rohkem, kui ta üldiselt tunnistada tahab, ning tänapäeva hariduses ei leidu midagi, mis vähimalgi määral emmakumma aset suudaks täita. Inimene, keda on harinud ainult õpetajad ja raamatud, ei tunne mingit vajadust ära kuulata mõlemat poolt, isegi kui ta suudab hoiduda tavalisest kiusatusest rahulduda pähetuubituga; et see nii on, siis pole mõlema poole argumentide tundmine isegi filosoofide puhul kaugeltki tavaline; igaühe nõrgim koht oma vaadete kaitsel on just see, millega kavatsetakse anda vastulöök vastastele.