T. arvas kunagi, et Aegnal on paar geopeituse aaret ja need vaja tal/mul kindlasti üles leida. Laevaga sõita on igav, siis ta leidis, et parim viis saarele jõudmiseks on kuskilt süstaga aerutada. Nii ta orgunnis paar inimest meile juurde ja eila me siis selle retke Rohuneemelt ette võtsime. Kuna me kõik olime algajaid, siis võttis  giid veel paar varu meest kaasa, et mine tea millega hakkama saame.:) Mina kes ma kardan natuke vett kamandasin sõudmise ja ujumisega noorpõlves tegelenud E. kaasa. Vestid, pritsmepõlled seljas sai süstasse kobitud. E. panin tüürima ise kobisin esiaerutajaks. Vee peal tekkis kuidagi väga veider tunne, kivide kaugusest ei saanu apsull sotti. Igaljuhul kui algus oli suht roosiline ja vesi sile, siis Aegna lähedal sattusime avamerelt tuleva lainetuse ohvriks. Kuna merepõhi on seal suht madal, siis laine  muudkui lõid laksudes üle süsta. See pritsmepõll pole nii veekindel ühtegi. Randa triivimisele kulus ikka paras võhm. Enne seda jõudsin ma muidugi paanikakomitee tekitada , et varsti me ümber käime, selle õõtsumise ja hüppamise peale. Ma ikka aeg ajalt imestan kuidas E. suudab mind sellistes "kriisi olukordades" välja kannatada ja väga rahulikuks jääda. Igaljuhul olles õnnelikult kaldal olid mu tagumik natuke märg. Peale väikest kehakinnitust pani siis kogu seltskond T. järgi geootsima. Ma olen korra Aegnal  käinud, kui ma olin nii 12a plikatirts ja tädi mind sinna ükskord nädalaks kaasa tiris. Nimelt asusid saarel tol ajal paljude asutuste puhkekodud. Laev käis viiskorda päevas jne. Ühesõnaga elu kees ja tagumine liivarand oli rahvast paksult täis. Tänaseks on ehitatud uusi kämpingu laadseid puhkemaju ja RMK on seal lõkkeplatse ja laudu üles seadnud. Igati meeldiv suvituskoht mändide rüppes. Igaljuhul leidsime me mõlemad otsitavad objektid ülesse ja paar tunnikest oli suht kiiresti möödunud. Fa fa fa - nüüd see  kõikse raskem osa, ilma "kaita" süstasse ronimine. Kuna vahepeal oli vihma tibutama hakanud ja mul vihmakeep seljas, siis jätsingi ta vestide ja põlle alla. Õieti tegin, tagasi jõudse oli vahepeal ära kuivada jõudnud tagumik vaid kergelt niiske. Kuna meil õnneks oli seltskonnas mehi rohkem kui naisi siis mehed hoidsid paarikaupa süstat niikaua kinni, kui me neisse endid olime jälle ära mahutanud. Tuul oli natuke vaibunu ja tagasiteel saime vaid ühe "vahutava" lainega laksu kirja. Ma ütleks, et päris vaffa  kogemus oli.