Võib muidugi peituda  geostrateegia varju ja käsitleda kõike dikteerituna ühest tegurist või mõne teguri kombinatsioonist, aga tegelikkuses on motiivid ja kavatsused alati äärmiselt keerulised ning geostrateegia paratamatult reduktsionistlik. Päästerõngaks on väide, et kõik muu on ebaoluline lühiajaline müra ning põhialused osutavad nii või teisiti ühes kindlas suunas. See tundub ajaloolise paratamatuse asendamisena geostrateegilise paratamatusega, mistõttu see mõtteviis kannatab samasuguste puuduste käes nagu marksism: mõlemad on  näited äärmiselt modernistlikust, rõhutatult lineaarsest analüüsist, millel jagub päästerõngaid vastupidist näitavate ilmingute elimineerimiseks. Seepärast pole kumbki ka kuigi veenev, aga - ja see on tähelepanuväärne - mõlemad on köitvad, sest pakuvad kaudset, mõnikord isegi otsest seletust tulevikule. Ja kes siis ei sooviks tulevikku ette teada?