Kääkida Tammsaare puhul kirjanduslikest vooludest, uusromantismist, mille valitsusaega­dega umbes ühel ajal tema täht kerkis meie kirjanduse taevasse, realismist või naturalismist, millede kõige puhtamaid sugemeid  leidub kül­luses Tammsaare loomingus, oleks tarbetu for­maalsus. Ta pole palju hoolinud voolude puhtu­sest ega moenõudeist, mis iseenesest ongi pea­miselt väliseks asjaoluks, omasemad vaatlejale klassifitseerijale, kirjandusajaloolasele kui loo­mingulõõmas põlevale autorile, kelle süsteem ja reeglid alluvad pigemini alateadvusele, vaistule kui arule ja kainele mõistusele, kes valab ja vormib ainult oma sisemiste, tema natuurist ja hingest võrsunud mõõtühikute järgi.