Aga füüsilised märgid  kooliküpsuse saabumisest - kuidas Martal nendega on? Kas ja kui palju tal hambad on vahetunud jne. Ja mina usaldaks Marta kasvatajate (just nende kasvatajate   , mu pesamuna käis eelmisel aastal samas hoius   ) arvamust, just Martast lähtuvalt, mitte abstrakselt, et kellegi tuttava laps läks kuuesena  kooli ja neljandas klassis tekkisid probleemid. Selles vanuses, olgem ausad, tahavad kõik lapsed kooli minna. Et olla suur. Minu jaoks oli küsimus kui mu esimene laps kooli läks (läks seitsmeselt (aprillis sündinud), lugema hakkas 4,5selt ning enne kooli oli läbi lugenud Potteri kõik osad (kusjuures, ei olnud probleemiks see, et nad uuesti hakkasid koolis tähti õppima, et oleks igav olnud vmt) ja ka sotsiaalselt oli/on hästi arenenud, oleks vabalt võinud ka kuueselt minna), et kuidas teha nii, et ta tahaks  kooli minna ka 1. klassi teisel poolaastal ja kolmanda klassi alguses ja veel edaspidigi. Et kuidas vältida seda et kool tapab kooliminemise ja kooliskäimise rõõmu ning lapsele loomuomase soovi ja vajaduse areneda ning õppida. Valisin waldorfkooli. Lähtudes loogikast, et teadmisi, kui vaja, (noh näiteks kui selgub umbes 7. klassis et jubedalt tahaks tuumafüüsikuks hakata   ) saab alati juurde anda, aga  nö tervet närvikava on hiljem palju raskem taastada. Et ma vajadusel pigem investeerin koduõpetajatesse kui psühholoogidesse ja terapeutidesse. Sest jah, kooliskäimine on väga palju muud kui teadmiste omandamine, minu hakkaja, targa ja tubli tütre 1. klass oli kõiges muus, v.a õppimine minu jaoks keeruline aasta. See, kuidas toetada ja õpetada oma last suhetega klassis toime tulema, suhetega klassiväliselt, sõbrannadel külaskäimist, kellaaegadest kinnipidamist, teistega arvestamist, enda koha leidmist  grupis jne jne jne. Õppimine oli selle kõige kõrval köki-möki.