Kui professor Richards Cambridge'ist väidab, et iga luulepala tea­tav tundmuslikkus äratab  vastuvõtjas teatava hoiaku ümbruse vastu, ja et see hoiak on ettevalmistuseks aktsioonile, siis Eastman vaidleb vastu sellisele poeesia laadimisele aktiivsusega. Ta väidab, et ka tea­dus sunnib peale aktiivseid hoiakuid ümbritseva suhtes, kuna luule seda igakord ei tee; "ärgu püütagu jälle luulet troonile tõsta. Luule ülesanne ei ole mitte vastuvõtjat aktiivseks teha, ega tema meelt väsi­muses lahutada: ta peab inimesele võimaldama täie seesmise energia juures hoiduda tegevusest ja saada teadlikuks oma  kogemusest kõrge­mal määral".