Noeitea, äkki arvan endast tagantjärele liiga palju. Oi-küll-ma-olin-paha-laps. Aga-näed-kui-tubliks-kasvasin.  Viletsat lapsevanema-lapse suhtlemist muidugi oleks ehk parem mu õe kasvamisest järeldada, aga ei ole minu asi seda lugu arutada. Ühes asjas on meie pere lapsed siiski ühel meelel (ja olen seda varemgi maininud): meie vanemad on osanud oma lastesse suhtuda kui täiskasvanud inimestesse, kellel on oma elu ja keda ei saa enam "kasvatada". Iial pole meile ette heidetud, et me ei oska elada. "Isegi ei oska, mismoodi ma peaksin sind nüüd õpetama?" on olnud kõige lähem kommentaar. Võib vaid aimata, et näiteks  peresuhete osas on kõik neli olnud pigem pettumus, et ei ole osand, esialgu, ehitada midagi püsivat. Aga vähemalt tunnevad nad sellegi üle headmeelt, mis meil kõige tulemusena olemas on.