Teine film, Terry Gilliami särav "The Imaginarium of Doctor Parnassus" ("Doktor Parnassuse Imaginaarium") oli aga täielik meistriteos, mida on kindlasti vaja korduvalt vaadata. Teisel korral suudaksin ehk ka mõttega süveneda, esimesel vaatamisel oli kogu loo visuaalne suurus lihtsalt liiga võimas, et oleksin suutnud sügavat sisu täielikult jälgida. Esmakordselt oma elus tundsin saalist välja tulles, et olen näinud kinoajaloo klassikat. Kujutan ette, et samasugune tunne võis inimesi vallata inimesi Kubricku "2001 - Kosmoseodüsseia" esilinastuse ajal. Oli juba ammu ette teada, et sellest tuleb 2009. aasta üks suurimaid filme, ning minul ei tulnud siin milleski pettuda. Kuigi ma saan põhimõtteliselt aru, miks see ei pruugi osadele vaatajatele puhtalt maitse-eelistuste pärast meeldida.  Terry Gilliam on ammu juba end tõestanud maailma ühe fantaasiarohkema filmiloojana, tema tööd võimendavad siin muljetavaldav näitlejate pleiaaž ja veelgi võimsam animatsioon/tehnika. Kujutan ette, et kui Salvador Dali oleks saanud luua mõnda filmiteost ilma igasuguste piiranguteta tehnoloogia osas, siis sellest oleks ehk võinud sündida midagi sellist. Pildikeel on kohati täiesti sõnatuksvõttev, lugu ise niivõrd mitmetasandiline, et selle üle võib ennast  peaaegu katki mõelda. Siin on olemas midagi ühist Daliga, midagi Meistri ja Margaritaga, midagi Tim Burtoniga, midagi Kubrickuga, samas ka Monty Pythoniga. Seelikutes tantsivad Londoni Bobby'd on ilmselt vihje Pythoni surematutele laulvatele ümarlauarüütlitele.  Loomulikult ei saa sellest filmist rääkida ilma mainimata, et tegemist on praeguseks juba legendaarse Heath Ledgeri viimase filmiga. Pärast Ledgeri surma võtsid Johnny Depp, Colin Farrell ja Jude Law tema tegelase üle ja sellega seoses ning  selleks, et see ka välja tuleks, on stoorit selgelt ka veidi muudetud. Esiteks on see kindlasti imetlusväärne homaaž ning arvestades olusid, on probleem lahendatud hiilgavalt. Algselt Ledgeri kujutatud Tony transformatsioonid annavad tegelasele tegelikult isegi juurde. Tegelastest nõrgimad on vast Parnassuse tütar Valentina (keda mängib siin vahepeal pimestavalt ilus Lily Cole) ja Imaginaariumit sisse juhatav šõupoiss Anton, keda samas mängib suurepäraselt ja mitmekülgselt Andrew Garfield. Tom Waits Mr.  Nick'i ehk Saatanana on erakordne valik. Ainus, kes siia ei sobinud, oli Jude Law, kelle Tony kujutamine ei lähe kuidagi üldse kokku Ledgeri, Deppi ja Farrelliga. Suurima roll teeb aga Christopher Plummer pealkirjategelase doktor Parnassusena.  "Doktor Parnassuse Imaginaariumiga" on Terry Gilliam suutnud luua unustamatu vaatemängu ja öelda enda poolt uhke viimase sõna mööduva sajandi filmilukku. Huvitav tähelepanek minu jaoks oli, et kuigi Gilliam on näiteks Martin Scorsesest vanem, kuid kui Scorseset  peetakse juba "vanameistriks", siis Gilliamist räägitakse pigem kui jätkuvalt elujõulisest ja kaasaegse filmikunsti piire nihutavatest režissöörist.  Ma tahaksin siin kirjutada rohkem, aga ma ei julge selle filmi kohta veel liiga palju mõelda.