Kui kõik olid järele jõudnud, hakkasime teiseltpoolt küngast alla laskuma, aimates, et läbitud tõus ei olnud kaugeltki mitte viimane ja ka mitte kõige raskem meie teel. Laskumine raske rattaga oli igal juhul palju lõbusam kui tõus. Sirge asfalttee kadus ees allapoole. Sellel võis saavutada metsikuid ja eluohtlikke kiirusi, kui pidureid poolenisti peal ei hoidnud. Pärast matka kuulsime, et teisest grupist oli  keegi hull proovi mõttes lausa 75-kilomeetrise tunnikiirusega sealt alla tulnud ja õnneks ta ei kukkunud. Nii jõudsime lühikese ajaga alla tagasi ja hakkasime lähenema järgmisele mäele. Ekslesime seal pisut ja lõpuks leidsime jalgrattatee, mis viis Callanderi. Otsustati, et see on enam-vähem õige suund, ja hakatigi rõõmsalt minema.