Sellise käsitluse kaudu peab laps mõistma, et ajalooline elu ei ole igavene kordamine, vaid, et igal kindlal ajastul tehakse inimkonna heaks midagi kindlat, mis ka jääb. Hilisemal ajastul aga tehakse midagi muud, mis on samuti jääv. Nii saavutab laps olevikus teatud kindla seisundi. Ta ütleb endale: ka meie ajastu peab andma midagi kindlat igaviku jaoks. Selline ajalookäsitlus mõjub hingele ja tahtele tõesti innustavalt. Erakordselt oluline on ka see viis, kuidas seda kõike käsitletakse. Meil on võimalus tuua  lapsele lähemale kõik need kujutlused ja muljed, mille kohta võime öelda: kreeklased tõid selle pärandina inimellu. Lähtudes kõigest sellest elavast, võime seda kirjeldada lastele nii, et selles pole veel midagi kristlikku. Kõneldes kreeklusest nii ühelt kui teiselt poolt nii, et seda tajutakse elavana, laskume mateeriasse, milles pole veel midagi kristlikku. Hoides aga lapses kujutlusi pikemat aega elavana, mis on kristluse suhtes veel üsna neutraalsed, siis hiljem on võimalus esitada lastele kristluse ja  Kolgata sündmuste tekkimise algeid. Kui me sel viisil esitame kogu kreeka ajalugu, siis võime kogu kreekluse iseloomustamiseks minna üle üksikasjade juurde. Nii valmistame lapsi õigesti ette kristluse tunnetamiseks.