Varajased kennelid     Siberi husky tõu kujunemist mõjutanud varajastest kennelitest rääkides saame peamiselt rääkida kasvatajate Short Seeley ja Lorna Demidoffi kennelitest. Paljudele teistele samal ajal tegutsenud kennelitele sai saatuslikuks koerte suremine haigustesse, mida tänapäeval saab ennetada vahepeal väljatöötatud vaktsiinide abil. Koertekatk oli põhiline süüdlane, miks paljud  toonased siberi husky liinid hääbusid. Kindlasti ei mänginud väikest rolli Monadnock ja Chinook kennelite liinide püsimajäämises ka Demidoffi ja Seeleyde pühendumus ja aretustöö ulatus. Tänapäeval on väga raske leida koera, kelle sugupuus piisavalt kaugele tagasi minnes ei kohta koeri eesliitega Monadnock's või Chinook- tavaliselt on seal segu mõlemast. Olles ühtlasi ka tolle aja nais-kelgujuhtide seas suurimate saavutustega naised, tegelesid nad oma koertega suurel määral kelguveoga. Selle ajastu koerad  olidki võib-olla kõige lähemal nn topeltkasutusega siberi huskyle (dual-purpose siberian), mille võimalikkusse üldsus tänapäeval usu on kaotanud- koerad olid võrdselt edukad näituseringis ja kelguveo võistlustel.     Kennelnime Chinook saab seostada kahe nimega- Milton Seeley ja Eva "Short" (Eva hüüdnimi, eesti keeles "Lühike") Seeley, kes olid abielupaar. Nende seotus kelgukoertega saigi arvatavasti alguse sellest, kui nad  mesinädalatel olles New Englandi osariigis Arthur Waldeni chinooki tõunimetust kandvaid kelgukoeri nägid. Olles lummatud nendest koertest , sai Seeleyde esimeseks kelgukoeraks üks Arthur Waldeni kasvandik. Mõni aeg hiljem olid nad Miltoni tervise pärast sunnitud kolima põhja poole. Arhuri kennel vajas aga abikäsi ja sihtpunkt kujunes iseenesestmõistetavaks.     Veidi aja pärast müüs Arthur osa oma kennelist Seeleydele nig nemad, olles  ühtlasi tutvunud ka teiste kelgukoeratõugudega, hakkasid kasvatama lisaks chinookidele alaska malamuute ja siberi huskysid. Nii alaska malamuutide kui siberi huskyde puhul olid Seeleyd põhilisteks eestvedajateks Ameerika kennelklubi poolse tunnustuse saamiseks. Just Chinook kennelis treeniti ka koeri admiral Byrdi ekspeditsiooni jaoks ning neid samu koeri kasutati ka II maailmasõjas.     Kuulsamad Seeleyde koerad kannavad nimesid  Wonalanchet Baldy of Alyeska (esimene husky, kes tuli näituse rühmavõistluse parimaks), Cheeak of Alyeska, Cheenah of Alyeska (esimene emane tšempionitiitliga husky), Alyeska's Suggen of Chinook.     Milton Seeley suri 1944 aastal, kuid Eva jätkas olemast malamuutide ja huskyde arengu liikumapanevaid jõude kuni oma surmani 1985. Ta oli aktiivne aretaja, kohtunik, Ameerika siberi husky klubi austatud eluaegune president (Honorary Life  President of the Siberian Husky Club of America), püsivalt uute tulijate otsekohene ja tulihingeline õpetaja ja valvas valvur tõugudele, mille loomes tema ise osalenud oli. Seeleyde panus siberi husky tõule on hindamatu.     Nimed Lorna Demodoff ja Monadnock ei ole arvatavasti võõrad ühelegi siberi husky armastajale, kuid vähesed suudavad arvatavasti hoomata seda pühendumust ja jonnakust, mille tähe all toimus töö Monadnocki kennelis.  Koertekatk oli Mondnocki needus- see sai saatuslikuks paljudele kutsikatele ja osad haigestunud vanemad koerad, kes muidu oleksid olnud edukad näituse- või aretuskoerad, jäid tüsistusena steriilseks või pimedaks. Tagasilööke oli piisavalt, et panna loobuma enamus inimesi. Lorna Demidoff aga ei olnud nagu enamus inimesi- temal oli unistus.     Lorna Demidoffi kiindumus kelgukoertesse sai alguse juba lapsepõlves ja kestis kuni tema  elu lõpuni. 1930 aastal Laconia võiduajamisel nägi Lorna esmakordselt siberi huskysid, kellega Seppala võistlema oli tulnud. Arvatavasti sellest päevast sai alguse tema armastus siberi huskyde vastu. 1931. aastal abiellus Lorna Moseley Tayloriga, kelle segaverelistest koertest koosneva rakendiga ta oma esimestel võistlustel osales. Teadlik oma kaasa vaimustusest väikeste siberi huskyde suhtes, kinkis Moseley talle 7 siberi huskyt. Selle tiimiga sai Lornast edukas rakendijuht ja esimene naine ajaloos, kes  üldse kelgurakendi võistluse võitis. 1930ndatel aastatel hakkas Lorna ka oma koeri näitustel esitama, põhiliselt selleks, et ka suvekuudel koertega midagi teha oleks.     Alles 1940. aastal registreeris Lorna kennelnime Monadnock, aasta enne seda lahutas ta abielu Moseleyga ja abiellus prints Aleksandovitš Lopoutšin-Demidoffi, USAsse revolutsiooni järel emigreerunud Venemaa printsiga. Seega enne 1940. toimunud aretustööst sündinud  koerad Monadnock prefiksi ei kandnud.     Tuntumad nimed Lorna koertest olid Belka of Monadnock II, Vanya of Monadnock III, Wonalanchet Baldy of Alyeska lapselaps Mulpus Brooks The Roadmaster, Monadnock's Pando, Monadnock's King. Viimased kolm on tõenäoliselt kõige enam mõjutanud tõu arengut. Pando ja King olid eriliselt märkimisväärsed koerad näituseringis (Roadmaster näitusel ei käinud, kuna oli koertekatku tagajärjel pimedaks  jäänud), kuid nende mõju ulatust saab hinnata pigem kvaliteetsete järglaste näol, mida nad edasi andsid.     Lorna Demidoff ise on öelnud, et kahetseb võib-olla enim, et Pando näituse edu tulemusel kogusid põhjendamatult populaarsust siniste silmadega must-valged koerad. Puna-valge koer Monadnock's Akela of Monadnock aga tõestas peatselt oma näitusevõitudega, et värvil tõepoolest ei ole mingit tähtsust. Ka Pando näitusekarjäär oleks  tõenäoliselt olnud samasugune, kui ta oleks olnud muud värvi.      Vanematest 40ndatel kuni 60ndatel rajatud kennelitest, mis on olulisemal määral tõu arengu kulgu kujundanud, võiks veel nimetada kennelid Alakazan, Alaskan Anadyr, Dichoda, Fra-Mar, Frosty Aire, Igloo Pak, Innisfree, Karnovanda, Koryak, Marlytuk, Savdajure, S-K-MO, Yeso Pac. Kindlasti saaks seda nimekirja jätkata, kuid eelnimetatud nimesid võib vast kõige tihedamini  kohata tagapool meie tänaste koerte sugupuus. Osad neist kennelitest on aga endiselt aktiivsed ja panustavad tõu arengusse jätkuvalt läbi oma aja jooksul kogutud teadmiste jagamise ja meeletust hulgast mälestustest rääkimise. Hiljem tekkis juba suurem hulk siberi huskydega tegelevaid inimesi ning tõug levis kiiresti üle maailma.