ehk siberi võhumõõgad kuuluvad meie kindlate lemmikute hulka.    Siberi võhumõõga looduslik areaal on väga lai, ta kasvab ka Eestis kaitsealuse taimena.    Kui aediiriste sordiaretusele  on aastaid pööratud suurt tähelepanu, siis siberi võhumõõga sordiaretus oli kaua aastaid üsna tagasihoidlik. Esimeste sortidena saime omale väga kuulsa helesinise "Cambridge", kes oma aretusaastal pälvis koguni Dykes`i medali (see antakse välja aasta parimale aediirisele) ja lumivalge sordi "Wisley White".    Enamuse oma sortidest saatis meile sõber Leedust, kes ka ise tegeleb siberi võhumõõkade aretusega. Oma ühele kaunile sordile "Medininkai", andis ta nime 31.07.1991 vene eriüksuslaste poolt  tapetud leedu tollitöötajate ja politseinike mälestuse jäädvustamiseks. Pakk 10 sordiga saabus koos õnnitlustega meie iseseisvuse väljakuulutamise puhul.    Siberi võhumõõgad on pikaealised püsikud ja võivad oma kasvukohal kasvada aastakümneid. Üldiselt niiskust armastava taimena on hämmastav tema vastupidavus kuiva-, kuuma- ja põuaperioodidele. Oma pikkade kitsaste lehtedega loovad nad ilusa rütmi laialehiste püsikute vahel ning on ühed kaunimad kaldataimed.    Siberi võhumõõku ei tohiks  jagada väga väikesteks tükkideks. Nad põevad siis kaua ja võivad vaatamata oma vastupidavusele isegi hukkuda. Peale jagamist jääb järgmisel aastal nende õitsemine kesiseks või ei taha nad üldse õitseda. Nii ei õitse ka meil tänavu hulk sorte.    Vaatamata oma õite näilisele haprusele ja õrnusele on nad äärmiselt vastupidavad vihmadele ja ka tugevatele tuultele. Kui juba lühike vihmasagar võib pojengide ja rooside õied põhjalikult rikkuda, siis siberi võhumõõkadega ei juhtu ka paduvihmade ajal  midagi. Õitsema hakkavad nad veidi enne jaanipäeva ja et ühel suurel puhmal on mitukümmend vart, siis õitsevad nad pea kuu aega. Igal varrel on 2 õienuppu, mis avanevad järgemööda.    Õitsvaid puhmaid vaadates on mul niisugune tunne nagu oleks suur troopiliste liblikate parv laskunud hetkeks rohelisele puhmale puhkama, et siis jälle kiiresti edasi lennelda.