Vaatasin ruutu emandat. Tundsin, justkui ta ütleks - minu kord, mängi mind. Sulgesin silmad ja kujutlesin, mida see võiks kaasa tuua. Lumi sulaks, rist mäel muutuks kättesaamatuks, saabuks kevad ja kõik kasvaks ja õitseks ning mataks nägemisvälja - peidetuks jääks rist mäel, tükid orus. Mis saab ruutu emandast?  Temast saab hirv ning mul oleks valik - kas lasta tal minna või peaksin ta maha murdma. Mõlemad valikud oleksid kaotus. Kuid see oli vaid kujutlus. See polnud kindel. Kuid kaardimäng pole kunagi kindel. Otsustasin risti tagasi mängida. Algas lumesadu ning retk mäeotsa risti järele muutus jälle raskemaks. See on seda väärt, olin endas kindel.