Umbes 1927. a. kirjanduses on masendusnaturalism oma haripunktile jõudnud, juba järgmisel aastal hakkab selle kõrval tunduma ka rõõmsamaid, optimistlikumaid puhanguid. Enamik sellest on küll veel vaid "rõõm ühest ilusast hetkest" või nipernaadilisest ühiskonna unustusest. Kuid Punase tuule Verihurma Almas on tunda juba ka seda rollandlikku südameheroismi ja andmisarmu, mis võimaldab kanda ja parandada eluraskusi vist küll paremini kui seni Metsanurga juures sagedase liialdava  ründamise ja teiste süüdistamisega. Just oma soojasüdamliku tasakaalukusega ja maa sotsiaalsuhete tabava kujutusega on see Metsanurga parimaid raamatuid. Ja Arraste ja pojad (1930) on autori suhtumiselt vahest veelgi murrangulisem teos, millest võib tunda juba tugevat vastukaalu 20-ndate aastate paljastavale "negativismile" ja neid maksva korra positiivsele, moraalsele reformimisele juhtivaid aatejõude, mis enam või vähem on olnud domineerivad meie 30-ndate aastate püüdeis ja sageli ka kirjanduses. On küllalt  iseloomustav seegi, et siin ka peategelaseks on valitud seni nii vihatud kodanlane, suurärimees, ilma teda ometi jälgiks tõusikuks karikeerimata, nagu see oli peagu tavaline varem. Kuid ei saa salata, et selles uues miljöös autor ei tunne end olevat nii kodus, nagu külaoludes, ja et ta peategelase Taaveti lauludega tõhustatud isikliku elureformi taotlus on sotsiaalselt võrdlemisi perspektiivitu.