Alustuseks ja "tere taas" asmel edastaksin oma parimad soovid 2008. aastaks. Või nagu Mafalda ütles mu uues lauakalendris: (rõõmsalt) "Tere, Uus Aasta! Rõõm sind näha." (siis tige-ähvardavaks muutudes) "Ja vaatame, kas juulis võib sama öelda! Said aru??" Nii et parem tulgu ta hea.    Ehkki Eestile ennustati rasket aastat. Mulle tundub, et sellise prognoosi tegemiseks ei pea Paukson olema, sest hämminguga tõdesin, et Tallinna vanalinnas veini juua on nüüdseks kallim kui maailma üheks rikkamaks riigiks peetavas Luksemburgis, kus ma muidu elan. Ja piim, kütus, bussipilet jne maksab mõlemas riigis ühepalju. Ja miinimumpalk on  Luksemburgis umbes 21 000 EEKi ja Eestis ... ligi 4000?    Ses mõttes ma olen juba mitu aega pead murdnud, kuidas inimesed Eestis ära elavad. Kuidas on võimalik, et Tallinna restoranidesse on väidetavalt raske kohti saada ja kohvikud-baaridki on enamasti üsna täis? Kuidas saavad inimesed endale lubada kalleid firmariideid, väljasõite, spordiklubisid, kinnisvara, autot, spaasid, reise, sööki-jooki, kallist tehnikat, igal aastal uut mobiiltelefoni jms? Täielik müstika!    Samuti tajusin seekordse  kodukülastuse käigus tegelikult esimest korda, mida mõeldakse selle all, et Tallinnas on ülimalt närviline õhkkond. Võib-olla on ametnikuelu siinses laisas ja kohati liigagi inimlikus ühiskonnas mu jäädavalt ära rikkunud, aga ma näiteks üldse ei osanud enam stressata, kui kuskil kassas seistes ei leidnud kohe vajalikku asja kotist üles. Ega ma ju meelega! Nii kiire, et üks või kaks minutit midagi jäädavat otsustaks, on tegelikult ülimalt harva. Ja teadlikult rahu säilitades üritasin siis omal moel seda  sõnumit levitada.    Ühtlasi oli mul meelest läinud, et talvel on Eestis tõepoolest praktiliselt 24h pime ja et Tallinna elanike seas on eestlasi umbes poole jagu. Ja mitmes kohas jäi tunne, et mind üritatakse täiesti eesmärgistatult tüssata. Välismaal elava eestlasena on kerge unustada, et igatsetud siirus ja ehedus inimestevahelises suhtlemises võib tähendada ka ülimat ebaviisakust ja mühaklikkust, mitte ainult heasoovlikkust ja abivalmidust. Nagu igal pool, eksole, aga mujal mitte nii valusalt  torkavat.    Ja ometi on ainult Eestis võimalik kogeda selliseid hetki, mis hoolimata kõigest panevad naasmisele mõtlema. Sest Eesti on OMA ja seetõttu ka sealsed probleemid häirivamad, aga samas on head elamused ja inimesed oma intensiivsuses kõva argument vastaskaalukausil. Igatahes on selge, et 2008. aastal jätan siinse turvalise elu praegusel kujul maha ja näis siis, mis sülle kukub.