Kaljumägede piiril, Sõõri põhjapoolsel serval, tekkis mitmeid hõime, kes surematuid juba ammu polnud teeninud, mõned neist polnud oma loojaid näinudki. Aja jooksul pagendati ka sõnakuulmatuid hõime Põhjalasse. Ürgmaailma kiskjad olid siin endiselt vägevaimad tapjad ja karu elas verises vaenus oma inimesest vennaga, sest mõlemad olid uhked ja näljased. Lisaks pidid inimesed siin kohtuma üle Sõõri piiravate Kaljumägede imbuva Ilmaruumi hingusega, mida nende tundlikud ja haprad tehistajud ei suutnud taluda. Ääremaade inimestest said hulljulged kütid, kes omaenese põletatud soorauast taotud raskete ja kohmakate odadega läksid neid ründavate näljaste karude, ilveste ja huntide vastu või küttisid söögiks põtru ja sigu. Nad katsid ennast loomanahkadega, ehtisid ohvrite luudega ja kummardasid Ilmaruumi Jõudu, mille lähedust nad tajusid ja millel oli nende jaoks surma lõhn. Neid inimesi hakati nimetama põlispõhjalasteks.