Kurbuse kogunedes läks ta üha sagedamini vaikiva vihaga raskele tööle kallale, ise mõeldes: "Milleks! Mulle pole midagi tarvis!" Käärid tema mõtlemise ja olemise vahel aina süvenesid. Järjekordse raskuse tõstmise ajal, kui ta tundis teravalt enda alandatust, käis seljas nõks ja nii andis tema keha talle järelemõtlemise aja = haiguse. Hirmude vabanedes hakkas pidev lihaspinge tema kehast vähenema ja ta mõistis, et ta pole kunagi osanud enda lihaseid lõdvestada. Hirmude vähenedes suutis ta mõistma hakata ka oma vale mõttelaadi. Vanematele ja kasuvanematele andestades taipas ta, et mõlemad vanemad olid nii nagu see ikka on - sarnased, sest ta ise on nad oma elu õppetundide tarbeks sellised ligi tõmmanud. Ta paranes visalt, sest alandatud inimese mõte on kinnine. Aga aeglusel on üks hea omadus - ta annab põhjalikud teadmised.