Mati Mandel, 2000. a.    Läänemaa muinasaja uurimisega on aktiivselt tegeletud juba üle kolmekümne aasta. Seda alustas 1969. aastal Kõmsi kaevamistega arheoloog Vello Lõugas. Hiljem jäi Läänemaa allakirjutanu uurimispiirkonnaks. Kaevatud on siin peamiselt kalmeid, vähem asulakohti, muistseid põllujäänuseid, kultuseobjekte ning linnuseid. Kõige aktiivsemalt on tegeletud kõikvõimalike inimasustuse jälgede otsimisega. Miks käivad arheoloogid kevadeti-sügiseti mööda põlde, metsi ja karjamaid?    Asustusjälgede otsimine seisneb peamiselt maastiku läbikäimises ning kõigi nähtavate vanade inimtegevuse jälgede registreerimises. Nii liiguvadki arheoloogid üksi või mõne abilisega kevadeti-sügiseti, mil taimestik nähtavust kõige vähem segab, mööda karjamaid ja ülesküntud põlde, vaatavad lähemalt igat küngast ja kivi, uurivad tähelepanelikult mullapinda, teevad mõnikord ka siia-sinna  labidaga mõne šurfi. Kogenud arheoloogi silm eristab üsna kergesti jäljed mis inimene on maastikule jätnud viimase 50-60 aasta jooksul nendest, mis seal püsinud tuhat või enamgi aastat. Selle otsimistöö tulemusena on arheoloogiamälestiste arv maakonnas kolmekümne aastaga kasvanud enam kui neljakordseks. Leidub ka juhuseid, kus maapind ei taha nii kergesti oma saladusi reeta. Mõnikord avastatakse inimeste kunagised elamisjäljed või matmispaik alles kolmandal-neljandal käigul. Leidub aga ka pikka aega otsitud, kuid  seni avastamata muistiseid.    Metallidetektori kasutamisest  Viimastel aastatel on Eestisse ilmunud metallidetektorid, aparaadid, millega saab avastada mullas olevaid metallesemeid. Arheoloogid kasutavad neid siis kui silm ja kogemused enam ei aita, esijoones arheoloogilistel kaevamistel läbi vaadatud mulla veelkordseks ülekontrollimiseks, aga ka uute, silmale varjatumate kalmete-asulakohtade otsimiseks ja nende vanuse ning piiride kindlaksmääramiseks. Järgnevalt tehakse  siis valik: millise avastatud objekti kaevamine on teadusele antud momendil hädavajalik ja milline jäetakse riikliku kaitse alla võetuna tulevastele põlvedele uurimiseks. Arheoloogiamälestiste teaduslik kaevamine annab aga juba olulist uut informatsiooni Eesti teadusele ja rikastab muuseumeid huvitavate eksponaatidega. Õnnetuseks on maastikule ilmunud ka teist masti "uurijad". Need on mehed, kes käivad metalliotsijatega ringi mitte soovist meie kultuurivarasid rikastada ja teadust arendada, vaid esijoones  lootuses ise rikkaks saada. Selleks tuhnitakse kunagistes taluvaremetes ja pillutakse laiali iidseid kiviaedu, ei põrkuta aga tagasi isegi muinaskalmete rüüstamisest. Mõne mündi, vana ehte või relva leidmisel püütakse see antikvariaati või koguni välismaa kollektsionääridele maha müüa. Tegelikult kuuluvad kõik maa seest leitud vanad esemed seaduse järgi riigile. Millegi tõesti väärtusliku juhuslikul leidmisel maksab riik ka leiutasu. See ei tähenda, et iga mees võiks metalliotsijaga kalmeid rüüstama minna nagu  see juhtus 2000. aasta suvel Kirnas. Sügisel seal allakirjutanu poolt läbi viidud kaevamised näitasid, et hauaröövlid olid tõesti ühe matuse leidnud, selle segamini pööranud ning luustiku juures olnud ehted omastanud. Rikkaks nad sellega päris kindlasti ei saanud, küll aga tegid vaesemaks meid kõiki ja sattusid ise tagaotsitavateks. Kirna hauaröövist kirjutati siis ka ajalehtedes. Sellest oli kasu, Läänemaa inimesed on muutunud hoopis tähelepanelikumateks. Tahan siinkohal tänada Võntküla taluperemeest, kes  tundis huvi tema põlisel põllumaal läbi viidud arheoloogiliste proovikaevamiste vastu ning tegi allakirjutanule märkuse asjaajamises tehtud vea kohta, aga ka neid inimesi, kes on saatnud politsei kontrollima, kas maastikul metalliotsijaga töötavajatel inimestel (sealhulgas allakirjutanul) on olemas muinsuskaitse usaldusmehe tõend või vastav uurimisluba. Niisugust suhtumist oma kultuuriväärtustesse ning nende kaitsesse tahaks kohata ka edaspidi.    Arheoloogilistest lünkadest ja mõistatustest  Siiani on Läänemaal avastatud vaid kaks kohta, kus inimesed kiviajal, umbes 4000-5000 aasta eest elasid. Üks neist leiti Kaseküla kivikirstkalmete alt, teine Rõustest, kõrgelt, osalt kahjuks liivavõtmisega lõhutud liivikult. Siit-sealt mujaltki on päevavalgele tulnud mitmeid kiviaegseid esemeid, nende täpseid leiukohti aga enamasti ei teata. Seni pole Läänemaalt leitud ühtegi muistist ega eset, mis kuuluksid ajavahemikku 1.-4. sajandini. Ülinapilt on neid ka ajavahemikust 7.-10. sajandini.  Kas jäi Läänemaa noil aegadel rahvast mingil põhjusel peaaegu tühjaks? Või ei ole me tolleaegseid elamisjälgi lihtsalt osanud otsida? Neile küsimustele praegu veel vastus puudub. Muistseid matmispaiku on Läänemaal üsna ulatuslikult kaevatud, ometi leidub nendegi osas mõistatusi. Miks pole siiani leitud kiviaja matuseid? Kas on eri ajajärkudel lisaks kivikalmetele põletatult maetud ka maasse kaevatud haudadesse? Teame, et 11.-13. sajandil oli valdav põletusmatus ja surnute põletamine toimus kalmealal. Ometi  esineb krematsiooni ka varasematel aegadel ja siis kusagil kalmest kaugemal. Kus siis surnuid põletati?    Palume Läänemaa inimeste abi  1958. aastast asub Haapsalus Läänemaa Muuseumis kogum tugevasti põlenud ja oksüdeerunud 10. sajandi ehteid, peamiselt ehtekettide tükke, aga ka käevõrusid, pronksspiraale jms. Ehted on muuseumi toodud tapeediribasse mässitud pappkarbis. Paberile ja ka karbi kaanele on pliiatsiga kirjutatud: "Lähtru kooli juurest leitud kalmeleid  (põletiskalme) 1958. a.". Karbis leidub ka koolile adresseeritud sama aasta alguse ajaleht "Noorte Hääl". See lubab arvata, et asjad pakkis karpi ja tõi muuseumisse mõni kooli inimene. Kool asus tol ajal Suure-Lähtru mõisas. Oleme juba üles otsinud mitu tolleaegset õpetajat ja direktorigi. Siiani pole aga inimest, kes ehete leiust midagi mäletaks, kohanud. Ehk teab keegi lugejatest, mis töödel Suure-Lähtru mõisa juures ja kust täpsemalt 1958. aastal muistsed pronksehted välja kaevati? Nõukogude ajal ehitati paljudesse  kõrgematesse kohtadesse lautu ja siloauke või võeti sealt muidu kruusa. Välja tuli mõndagi, mis oleks arheoloogidele huvi pakkunud: luustikke, odaotsi, ehteid jms. Siis vaikiti need leiud maha. Ju arvati, et ehituse kiire lõpetamine on kultuurist tähtsam. Hiljem on teated kunagiste matmispaikade hävitamisest, mis tolleaegsetele majandijuhtidele ja töödejuhatajatele au ei tee, siiski teadlaste kõrvu jõudnud. Nii näiteks leiti hulgaliselt luid Järise külast ida poole ehitatud karjalauda ning veehoidla  ehitamisel, aga ka Ridala kooli tagant kruusa võtmisel. Kui keegi mäletab neist või mujalt ehitustöödel ja kruusavõtmisel välja tulnud luudest või leidudest, paluks allakirjutanule kirjutada! Kui kellegi valduses on mõni kusagilt juhuslikult leitud kivikirves, odaots, mõõk või muistne ehteasi, paluks ka sellest kindlasti teatada Lihula muuseumisse (Lihula Tiigi 5, tel 78-880), või Läänemaa muuseumisse (Haapsalu Kooli 2, tel. 37-048). Võib-olla aitate nii avastada mõne seni teadmata muistse asulakoha või  matmispaiga.    Mati Mandel on Eesti Ajaloomuuseumi arheoloog  Artikkel ilmus ajalehes Lääne Elu, 2. detsembril 2000.