Eesti Rahva Muuseumi teadur Heiki Pärdi on kirjutanud, et üha vähem leidub kaasajal uurijaid, kes kasutavad rahvakultuuri mõistet, kui vaatlusaluseks objektiks on rahva tegelik kultuur. Tema arust on rahvakultuur teadlaste ja ideoloogide ühislooming konstruktsioonina, mitte  rekonstruktsioonina sellest, "mis tegelikult oli". Pärdi räägib ka linna ja maakultuuri tasandumisest, ning sellest, et kaasajal on rahvakultuur koondunud pigem linnadesse, samuti viitab ta eesti keelse terminoloogia puudumisele ja ebaselgele kasutamisele nn rahvakultuuri uurimisalas (Pärdi: 263-265). Selles suhtes nõustun täielikult Heiki Pärdiga. Samuti on osa tänapäeval rahvakultuuri nime all peetavast (laadad, festivalid ja muud nn. rahva üritused) sageli kommertsimaiguline rahvakultuuri imitatsioon. Rahvakultuuri ei  saa esile kutsuda ega simuleerida, see on eelkõige elamise viis (võrdl. soomlaste Enda Loodud Maailm või meie "Vaba stiil" ). Mida suuremaks ja institutsionaalsemaks rahvakultuuriga tegelev kollektiiv muutub, seda vähem autentne ja rahvale omane on tema loodud kunst. Viimased probleemid tulevad kaasajal päevakorda ka autsaiderite kunsti ehk ääreala kunsti puhul (autoriõigused, kunstiturg, nn. libarahvakunst). Aga see on omaette teema.    Sigrid Saarep