Imperialistlikud majandushuvid leidsid ühtlasi toetamist mõnede rahvakihtide poolt, kes said vastavast poliitikast teatavat kaudset kasu. Ohvitserid olid juba oma mentaliteedilt sõjalise ekspansiooni harrastajad ja nõudsid (Saksa kindrali Fr. v. Bernhardi sõnade järgi) einen frischen fröhlichen Krieg; sõda aitas ühtlasi õigustada nende kutse olemasolu ja  võimaldas kiiremat tõusu ametiredelil. Diplomaatide, kõrgemate ametnikkude ja teiste mõjukate kodanlikkude elementide perekonnaliikmed, eriti nooremad pojad, leidsid koloniaalalade valitsemises kõrgepalgalisi ametikohti. Misjonärid läksid oma usundilises innus rajama riike, mis kuulusid sealpoolsesse maailma, aitasid aga ühtlasi kaasa maiste koloniaalriikide rajamisele. Saksa misjonärideühingu inspektor F r. F a b r i oli agaramaid koloniaalpolii­tika õhutajaid; ta võitis küll rohkem sakslasi imperialismile, kui  paganaid ristiusule. Misjonärid õhutasid pärisrahvaste pealikuid ära andma oma maid valgeile, sisendasid pärismaalastesse uusi tarbeid, mida Euroopa kaupmehed ruttasid rahuldama, ja äratasid oma propa­gandaga huvi kaugete maade vastu. Imperialistliku ideoloogia eest­võitlejate ridadesse astus ka osa haritlaskonda, muuseas ülikoolide professoreid, kellest mitmed hakkasid innukalt propageerima uusi ideid (näit. Alfred Rambaud ja Paul Leroy-Beaulieu Prantsusmaal), ja akadeemilist noorust. Neid imperialismi  liitlasi, kes said selle suuna toetamisest mõningaid ainelisi kasusid, kutsub Hobson põlastavalt imperialismi parasiitideks.