Vòi nàiteks Roomlased. Ma jàlestasin ja pelgasin roomlasi. Nende vulgaarset aktsenti.  Valjuhààlseid roomlannasid, kelle lainerijoon on paksem kui mu pòial ja ylbus màgedest kòrgem. Ja ebakultuursed isaseid, kes mind jàlitasid ja hòikasid:"Ciao bella!" vòi lihtsalt laulma puhkesid, kui neist mòòda kòndisin. Poodides sain pidevalt petta, jàrjekordades trygisid kòik minust ette, riigiasutuses koheldi mind kui... well... soovimatut immigranti.  Nyyd aga. Tàitsa normaalsed inimesed. Yldse mitte valjuhààlsed. Sòbralikud. Muidugi tòsi ta on, et neil pàevil olen ma olnud ainult kontoris ja Via  Boncompagni kandis. Kontoris on kòik sirgeselgsed viisakuse kehastused ning Via Boncompagnil askeldabki rohkem nagu Itaalia eliit ja "vana raha", kes ei vilista, nàpud suus, ega karju yle tànava:"AOO, Marioo!" Kui kysite, mis seltskonnas ma siiamaani viibinud olen, siis vastan ausalt - ega peale hàmarate Via Aurelio, Tiburtina (seal, kus vangla on) ja Magliana perifeeriate suurt midagi ei nàinud. Rooma perifeeriad on vàga koledad, àrge sinna, lapsed, kyll kunagi minge.