Ühiselulise realismi tähtsa poole hoidjana on siis veel Prantsuse teadlane Durkheim tuttav. Igas seltskonnas - arvab  Durkheim- on teatav nähtuste kogu olemas, mis ennast teistest loodusteadlaste poolt uuritavatest nähtustest eraldavad. Need nähtused saavad järgmiste tundemärkide läbi kindlaks tehtud: esiteks kujutavad nemad tegemise, mõtlemise ja tundmuse viisisid (manieres d'agir, de penser et de sentir); teiseks on neil see tähtis omadus, et nemad väljaspool isikulist isetundmust elutsevad; kolman­daks "ei ole need ülespidamise ehk mõtte tüübid mitte ainult väljaspool isikut, vaid neid on peale selle veel käskiva jõuuna  olemas, mille tõttu isik sunnitud on neid täitma, oma tahtmise ehk mitte-tahtmise peale vaatamata". Sarnased on, näiteks, õiguslikud normid, harjumise, kommete, usu ehk kombluse nõuded, edasi - märgid ja seadused, tööstusviisid: tehnika mõõdud, vahetuse viisid. Kõik need nähtused on peale isiku ise olemas; isik ei loo neid mitte, vaid võtab neid valmis olevatena vastu, kas kasvatuse ehk elu nähtuste, või jälle iseäraliku õppimise abil. Nii lähevad need tõeasjad orgaanilistest nähtustest lahku, sest nemad on  inimeste toimetustena, tundmustena ja mõtetena tegevuses; niisamuti ei või neid aga ka isikulise hingeteaduse nähtustega ära vahetada, sest et nad väljaspool isikut ning nende kandjaks seltskond on.