Mida lähemale räästale jõudsin, seda suuremaks ning järsemaks see osutus. Päike paistis, kalju oli kuiv ning kõik kohad haakisid imehästi. Seisin mõnda aega räästa all ning panin paika strateegiat, kuidas sealt üles saab. Käsi sinna - jalg sinna - seejärel teine nukk ja nii edasi. Kohati tundus päris keeruline hinnata vahemaid - nimelt suurt rolli mängib see kui täpselt ma suudan ära  hinnata kalju ning enda pikkuse. Ehk tegemist on sentimeetrite mänguga - stiilis: kui mu jalg on seal, üks käsi seal siis teise käega pean ulatuma järgmisest nukist kinni.