ehk lugu sellest, kuidas vead on ikka kõige paremad õpetajad. ja jonn kõige halvem õpilane.    eile juhtus selline prohmakas, et suusakilekas jäi koju. kuna olin juba Pirital ja suusad käes ning keppidel uued käepidemed (ma ei teagi, mismoodi neid nimetatakse), mõtlesin mingi suht suvalise kilejakiga, spordi oma ja kirjade järgi ilmakindel, ikkagi trenni ära teha, sest see nädal suht tihe ning enne pühapäeva pole  eriti mõtet rabistama hakata. mõtlesin muidugi, et see võib karmilt kätte maksya, aga noh...    lasin peamiselt paaristõukeid ja trotsisin kohati tuult ning lõpetasin pärast tunnist kulgemist, sest jahedaks kiskus. jakil ja jakil on ikka vaks vahet. eilne läks lihtsalt liigutamise peale seestpoolt niiskeks ja see tõigi jaheduse ligi. edaspidi siis targem. loodetavasti.    aga täna on siis olek ... huvitav. ärgates kostitas kerge nohu ning natuke hajevil olemine on. hommikul viskasin  vitamiinid kohe sisse ja kuum jook leevendab olemist ka. üle õla ei hakka kontoris sülitama, aga paari tunniga on vati seest veidi välja tuldud ning kolin lõunast koju tööle taastuma. toimetuses teisigi tõbiseid näha ja see kasuks ilmselt ei tule. õnneks on mõned päevad veel aega kosuda. väike puhkus mööda külgi enne tähtsat päeva maha vast ei jookse. Raivo ka veidi rikkis, loodetavasti ikka tippvormis nädalalõpuks.    kirjadega mütsid saab homme kätte. jei.