Kuskil taustal tiksub küll teadmine, et kuna inimeste maailmakirjeldused, isegi enesekirjeldused vajuvad perioodiliselt kokku, siis võib päriselt õigeks osutuda ükskõik milline neist. Pagan, äkki ongi kõik  taandatav A-le. Äkki hoopis B-le. Äkki mitte ühelegi pookstavile. Nii või teisiti ei saa me sellest nagunii lõplikult teada. Sellises olukorras, kus mul võib lõpmatu arvu eri determineerituste vahele jääda väike laveerimisruum, mida ma saan valikuvabadusena pruukida, ja võib ka mitte jääda - ja mulle ei tule kummalgi juhul keegi ütlema, kuidas värk õieti on - , tundub praktilisem lähtuda eeldusest, et mul see valikuvabadus siiski on. Kui ei ole, siis pole nagunii vahet, mida ma tast arvan; kui on, siis  tuleb mul otsuseid langetada ja seda on mul valikuvabadusse uskudes uljam teha kui uskumata.