Juba vana-aegses ühiskonnas taibati, et arstimise kunst on väga komplitseeritud oskus ja vajab teatavat hariduse taset ja oskuste hulka, et olla piisavalt edukas.  Vanas Egiptuses  valdas valitud preesterkond paljusid efektiivseid ravivõtteid mitmetele haigustele. Templite salastatud hämarustes arendati edukalt kõiki teadusi, sealhulgas meditsiini, mille saavutused olid vaid valitute päralt suure saladuse katte all.    Esimene teadaolev teaduslik raviõpetus pärineb Hippokrateselt. Kreeka-Rooma kuulsalt arstilt Galenoselt on meie päevini säilunud kõrgeima tolleaegse tasemega raviõpetus vana-aja ajaloos. Keskaegse meditsiini tipparstiks kujunes araabia päritolu IbnSina  (Avicenna), kelle 'Arstiteaduse Kaanon' oli kasutusel Euroopas ja idamaades 17-da sajandini. Renessansiaja algul rajas Paracelsus täiesti uue lähenemise meditsiinile. Järgnesid rohked avastused väga mitmetelt teadlastelt ja kujunesid meditsiinilised edumeelsed koolkonnad Euroopa pealinnades nagu Paduas, Leidenis, Pariisis, Viinis jm. Kerkis esile terve plejaad andekaid meedikuid, kes andsid oma töödega täiesti uudsed ja erinevad arengusuunad meditsiinile.