Autoriks oli mingi väikerahva kirjanik, aga Arder oli tõlkinud mõistagi vene keelest. Mina olin alles noor ja kogenematu, lähtusin teooriast. Kujutlesin, et tõlge peab originaalile põhiliste parameetrite poolest vastama, autori eripära tuleb säilitada. Aga nüüd vaatasin, et originaali autoril ei ole riime, ent Ott on kõik riimiliseks tõlkinud! Ma muidugi tõstsin häält, et kuidas nii saab. Saabus tõlkija ise, suur, soe ja higistav mehemürakas  lühikestes pükstes (viimane polnud tookord täiskasvanud inimeste puhul üldsegi nii tavaline nagu praegu), peas murumütsike, mille alt paistvad rikkalikud peakarvad ühinesid lõua all niisama võimsa habemepuhmaga. Ega ta mulle suurt vastu ei vaielnud, niisama naeratas heatahtlikult ja vaatas mind nagu mingit imelooma, kes niisuguse asja pärast õiendab. Pärast mu kolleegid ütlesid ka, et lastele meeldib riimitud luule rohkem ja et las olla. (lk 23)