Aastaid on nõudnud avalik hääl: kirjandus  lähemale elule ja rahvale. Kuivõrt see nõue oli tõeliselt põhjendatud oma tungivuses, kas ta ette ei rutanud, läbemata oodata kirjan­duse loomulikku, klaarumises aega nõudvat arenemisprot­sessi, ja lõpuks, millise protsendi moodsa märklausena sisal­das ta asja sisusse ja kirjanduse olemusse tungimatust, see küsimus on veel lahtine ja peab praeguselgi juhul jääma eritlemata.