Aga - see vaatepilt, kus murelik ja veidi kohkunud noormees oma emaga poes ootamas hetke, kus ema saaks hakata kassapidajaga pragama ... see mõjus muserdavalt. Tegemist ei olnud silma järgi just kõige jõukamate inimestega (mitte et nad räpased oleks olnud võimidagi, ei, seda mitte), ning see nende veidi õnnetu olek, kombineeritud faktiga, et turvatöötaja eksitusest võib tekkida  tavalise lapse jaoks väga palju jama + veel oletus, et tegemist oli üksikvanema kasvatatava lapsega (ma ei tea, tundus nii), see kõik tekitas mingil põhjusel abitu tunde. Aeg-ajalt ületab minu empaatiavõime igasugused piirid ning ma kujutan endale ette asju, mida tegelikult olemas pole, aga neid kahte vaadates tundus mulle, justkui teaks ma kogu nende elusaatust. Lisaks abitusele valdas mind ka meeletu üksildustunne ning üldine kurbus. Ja ma ei tea, miks.