Flegmaatikud on lapsed, kes tihti õpetaja endast välja viivad: peaaegu lootusetu on leida teed selle lapse juurde. Õpetaja läheneb, laps eemaldub, tõmbub endasse, on hädas. Tuleb austada flegmaatiku rahu, vajadust olla rahus. Temasse tuleb suhtuda niisama hoolimatult, nagu tema suhtub  maailma. õpetaja peab kõnetama teda vaid suunurgast ja äärmise vajaduse korral. Selle lapsega töötatakse seesmiselt, oma hoolt välja näitamata. Tavaline flegmaatik-laps ei ärata tähelepanu: ta on kahvatu, püüab olla nähtamatu, on pikaldane ("Kas ta üldse oligi täna koolis? Mõtleb õpetaja kodus.). tegelikult vajab ta õpetajat väga: ta märkab, kuidas kõik teised õpetaja ümber keerlevad ja tunneb, et see temast ei hooligi. Ta tahab ka minna oma vihikut õpetajale näitama, aga siis tuleks ju enne tööle hakata ja  midagi valmis teha. Nii ta siis töötab, piiludes vahepeal õpetajat. Kui ta lõpuks oma tööga valmis jõuab, on õpetaja kord kogu oma tähelepanu vallandanud. Tavalisest pilgust nüüd enam ei piisa. Teda tuleb tunnustada asjalikult, kindlalt. Sellest vihiku näitamisest kujuneb flegmaatikule rituaal, mis lõpuks justkui iseenesest läheb. Kui flegmaatik kaasa ei tööta, ei tohi teda päris omapead kah jätta, sest siis tukub ta hommikust õhtuni. Tuleb otsida kõrvalteid, aktiivne sekkumine ei sobi. Väike ootamatu  liigutus äratab flegmaatikute grupi, nad märkavad äkki, mis toimub Üldiselt on flegmaatiklapses paksu naha all nii palju sangviinikut, et talle haiget ei tehtaks. Kaitsev suhtumine, mida otse välja ei näita, sobib talle paremini.