Kui taandada asjad budistlikule või taoistlikule maailmavaatele, siis lõppkokkuvõttes ei ole olemasparemat ega halvemat inimest - mis on ühestküljest nii lohutav kui ka ängistav sest viimaseljuhul, kes tahaks olla serailkilleriga ühel  pulgal. "Tegelike" iseloomujoontega on sama lugu. Kumb on siis parem, kas pereisa, kes käib iga päev naeratava näoga tööl, kuid ükskord kaotab töökaaslasega maid jagades närvi ning ütleb - halvasti - või paadunud autovaras, kes ennastsalgavalt päästab tulekahjust võõra lapse? Oleneb kuhu seada vaatleja. Ühiskond tembeldab esimese juhtumi tõenäosusega 99% järgmiselt: "Selline see mees siis _tegelikult_ ongi. Ja meie mõtlesime, et ta on hea inimene. Kuidas me küll eksisime." Paadunud autovaras tembeldatakse  kangelaseks, hoolimata asjaolust, et ta on terve ülejäänud elu teiste vara virutanud. Jumala seisukohast neil vahet pole - mõlemad kogevad ernevaid kogemusi, erinevates elusituatsioonides. Järele jääb eetika. "Paremaks" võiks lugeda pigem inimest, kes üritab käituda eetilisemalt nii enda kui teiste suhtes ning näeb enda arendamisega vaeva. Geneetika ja kasvatus määravad paljuski inimese olemuse. Kumb on parem, kas inimene, kes geneetilisest baasist lähtuvalt on "hea" või Hiinalinnas joodikute käe all kasvanud  kaabakas, kes on hakanud taipama, et pätt olla ei ole õige ning igal hommikul kordab endale, et täna olen parem kui eile?