Olen oma lühikese tudengielu jooksul avastanud, et elan hingelt minevikus. Naljakas, sest gümnaasiumis olin ma sajaprotsendiliselt kindel, et minu pilk on suunatud tulevikku. Ma huvitusin poliitikast, plaanisin spetsialiseeruda uusima aja õppimisele, elasin tänases päevas, või vähemalt nii mulle tundus. Nüüd aga usun, et olen pigem medjevist, ei, kõige hingelähedasem on vist uusaeg (periood  1500-1800).  Mulle meeldivad algused ja minu jaoks paiknevad kõikide heade asjade juured seal. Noh, mitte absoluutselt, aga siiski. Tundub, et praegusel ajal algab asju alatasa, kuid need on juba alates mingis mõttes lõppenud. Sisutud. Ma näen sisu minevikus, võib-olla seetõttu, et keegi ei saa tõestada, et mul ei ole õigus. Nüüd tundub kõik kuidagi rikutud, robustne lausa. Võimalik, et asi on minus - ma olen hetkel üsna sünges meeleolus, mitte kurb ega kuri, aga mõtlik ja tõsine.  Lihtsalt kõik tundub nii  poolik. Tahaks näha, tunda midagi täiuslikku. See oleks inspireeriv. Tahaks, et lõpp ei saabuks nii ruttu, me ei märkagi kuidas asjad mööda libisevad, sest me ise liigume pidevalt.  Tegelikult ju ei tahetagi peatuda, eeskujuks ongi tempokas elu, kuid ma kardan, et hiljem kahetsetakse, mõistetakse seda tohutut kaunite hetkede defitsiiti, mis endale elu jooksul tekitatud on. Ja siis on valus. Mul on juba praegu valus, lihtsalt sellele kõigele mõeldes. Miks üldse mõelda tulevikule, minevik on ju palju  ilusam.  Ei, ma tegelikult olen optimist, ma usun, et minu tulevik tuleb teistsugune, sest ma näen tühjust. Ja kui ma näen tühjust, kas see ei tähenda siis, et ma oskan seda ka vältida? Olen vist naiivne, aga mis siis.  Laissez faire, laissez passer!  BLAAH  K