Ütlesime juba, et Huxley patsifism ei ole kujutet täna-homme saavutatavana, vaid et ta selles suhtes teeb plaane pikemaks ajaks. Ometigi võime kohati märgata, et kui see oleks tema teha, siis ta laseks Inglismaal kas või tänapäev desarmeeruda, ükskõik mida teekski Saksamaa ja Itaalia. Kui silmas pidada, kui vähe see on tõenäoline, et midagi sellast leiab aset,  siis võib oletada, et siin on võib-olla tegemist ainult propagandavõttega peagu lootusetu ürituse vähesekski kiirendamiseks. Kuid paiguti tekib siiski teistsugune mulje, eriti kui arvestada romaani "Eyeless in Gaza". Ei ole ju vähimatki kahtlust, et kui inimkond Huxley retsepti järgi üle terve maakera üheaegselt muutuks järjekindlaks rahu ja mittevastupanu harrastajaks, oleks meie kõige võikamail hädadel varsti lõpp. Ning kes teab, kui suudetaks tõesti olla nii üli- või üldinimlik, et oldaks valmis andma  Euroopa lähemat tulevikku ründajate hirmu ja armu alla ilma neile vastu astumata, nakataks patsifismi pisik ehk pikapääle isegi kallaletungi­jaid endid. Kahjuks näib siiski tõenäolisem, et patsifistid tehtaks maa­tasa ning et militarism võidutseks seda häirimatumalt. Huxley soove ei saa vist ilma pikemata täita. Soodsamas õhkkonnas seevastu võib teda inspireeriv meelsus ehk tõesti viia inimsoo regeneratsioonile. Protsess, mille algatamist ta nõuab, võtab kahjuks nii palju aega, et see vaevalt muutub  massiIiselks enne järgmist üldist kriisi. Oleme dilemmas, millest ei näi olevat pääsu. Aidata võib ainult patsifism - kui ta (ühepoolsena) enne ei tõuka meid hukatusse. Enesesäilitustung kiidab selle hääks ning ühtlasi protestib selle vastu. Ainuke ratsionaalne päästevahend ei näi olevat rakendetav. Või ei ole see nii? Seda tahaks loota, kuid ei suuda. Kahjuks tuleb lõpetada küsimärgiga.