Üks väike näide abistavatest meetmetest: riik maksab laste hambaravi ISE. Erandeid teha ei tohi. Mai alguses lapiti mu tütrel üks hambaauk, aga teine jäi lappimata kuna "raha on otsas". See on siis see raha mida riik eraldab. Mina oma taskust maksta ei tohi (loe: ei tohi). Järgmine raha-aeg on juuli alguses. Laps on maal, vanaema juures. Tema  transportimine linna, hambaarsti juurde, maksab vähemalt viis korda rohkem kui hambaravi eest maksmine. Ja ärgem unustagem konnasõbralikkust! Oodata raviga sügiseni? Ei, ma ei arva nii. Oleks pidanud muidugi õigel ajal rääkima mõnele arstile augu pähe ja selle töö minu suhu vormistama, aga nüüd on juba hilja. Oleks pidand valetama, et hammas hirmsasti valutab, oleks ehk kiirabina ära tehtud…  Või äkki ikkagi peaks saama elada nii, et ei valeta sedasorti asjadega?  Vastik loogika igatahes. Oot,  "loogika"?