Pealegi õnnestus omaenda väikeste valgete kätega üks stressifaktor ja nuhtlus koju tuua, nimelt ostsin osturallilt loorberipuu. Mis selles nii koledat on? Aga see, et poes lehtede uurimisest hoolimata elan nüüd ikkagi kilptäihirmus. Mõni aasta tagasi oli selline lugu, et ema tahtis endale loorberipuud. No ma siis tõin talle lillepoest. Mida ma aga aimatagi ei osanud, oli see, et kaasatulnud kilptäid panid nahka selle ja sidrunipuu kah takkapihta. Teised lilled neile  õnneks ei meeldinud.  Oh raisk, siiamaani on ema ees piinlik, tõesõna. Ja see juhtum ehmatas mõlemad nii ära, et jäimegi oma loorberipuust ainult unistama   Seekord aga ahvatles mind ära puhas omakasu, nimelt paistab, et selles osturalli potis on ikka päris hea peotäis seemneid kasvamas. Nii et jätkub emale ja mulle kah, kui ümber istutada.  Aga kui seal nüüd mõni täi on, siis  olen ma sama hästi kui ilma oma mirdist (tsiteerides don Johni: "Ah see ongi mirt või? Sa siis pole ikka lootust kaotanud?") ja alles eelmisel aastal hangitud stefanootisest.