Kuid võimu-vaimu vastasseisu nähtavaks muutmine ei olnud Naani teene. Ta polnud isegi mitte selle sõnastaja - eesti kultuuris oli vaimu-võimu vastuolu diskursus sügavalt juurdunud. Nõukogude okupatsioon ei lakanud eestlaste teadvuses kunagi olemast võõras võim ja okupatsioon. Jõudu koguv protestivaim oli ka Eestis 1960. aastate Tartu õhus. Nii nagu kogu Kesk- ja Ida-Euroopas kasvas vastuhakuvaim ebardlikule  võimule. Võimusuhete ebapüsivas tasakaalus toimus aga kuuekümnendail aastail nähtavasti oluline nihe, mis vähendas hirme ja andis samas võimalusi kuidagi probleemidest märku anda. Vaim küsis tõepoolest kui mitte oma õiguste, siis vähemalt koha järele. Kuid tuntud muinasjutu moraali kohaselt ei tohi asja "nimepidi nimetada".