Käisin täna jällegist jalutamas. Vahest pole mitte midagi paremat, kui parkida auto kuskile ära ja võtta ette mingisugune sihitu rännak  mitmekilomeetri kaugusele. Tehes tee peal paar suitsu, klaarides mõtteid. Vahest isegi läheb nii hästi, et ma mõtlen mõne riimi välja, harvemini terve teose. Maailm ma olen ootanud sind terve oma elu, aga ma ei saa nautida seda reisi. Kuidas ma peaksin arusaama endast, kui ma isegi ei mõista teisi. Lisaks hüpates mõnikord poest läbi, kui see tee peale sõna otses mõttes ette jääb, et sooritada miskine absurdne impulsiivsus ost. Imelik on muidugi see, et kuigi idee järgi on kuluv aeg suurepärane periood  klaarimaks mõtteid, siis viimase suitsuni jõudes tabab ikkagi pead segadus, sest iga selgus toob uue arusaamatuse ning mõnda sasipundart ei olegi võimalik lahti harutada. See aga ei tähenda, et ettevõtmine oleks raisku läinud. Mulle meeldib läbi käia ka kohtadest, mis on minu kujunemise juures tähtsat rolli mänginud või kus lihtsalt midagi on juhtunud, toimunud. Omamoodi on naljakas see, et ma mäletan endiselt oma aadressi, kus ma Mais elasin. 53-46. See tuleb täiesti automaatselt olgugi, et ma ei mõtle sellele  kunagi, vaid siis kui juhuslikult sealt mööda kondan. Samuti meeldib mul enda meelt lahutada meenutades erinevaid naljakaid situatsioone. Neid on nii palju olnud, et need ei saa kunagi otsa. Hetked, mida väärtustada. Kogu see muu pahn tegelikult ei olegi vajalik. Elan lootuses, et peagi saan sellest lahti. Lõpuks juhtub tihti peale nii, et ma sõidan koju mööda mõnda lõiku, kus ma vaid mõned hetked tagasi olin jalutanud. Ja vahest hüppab ühest vanast autost välja rohelise maikaga mees ning hakkab surnuaia aia  peale urineerima. Ei, see tegelikult juhtus täna alles esimest korda. Issand, loomaaed, kirju.