Ütleb mulle põõsast mingi  madalalaubaline anonüümsus. Jah, ma pean endast lugu, mul on isiklik eneseväärikus, ma pole mitte mis, vaid kes ja ma ei tee end nulliks ega salga maha. Ja ei ole mulle mõtet sisendada, et ma olen vääritu ja mitte keegi. Pole ma teistest halvem ega parem ja alaväärsuskompleksi mul pole. Oma esivanemate üle on põhjust uhke olla ja üht-teist on endal ka ette näidata. Eestis pole ju kombeks enesereklaami teha ja kelkida nagu USA-s. Egoist. Jah, aga tänu sellele egoismile seisan veel püsti ja suudan oma lähedastele  olemas olla.  Ja kui mina kaagutan, siis mõni kadedusest kireb.  "Selg sirgeks, pea püsti, kõht sisse!", õpetas lell. Ja selle hoiaku olen ma omaks võtnud. Selle sisemise tugevuse (egoismi) najal olin täna toeks oma emale, kui isa mulda panime. Ema kukkus eile rängalt ja pani urni mulda ühe käega. Ema on selles põrgus kus olin eelmisel aastal mina. Ma pole teile kont, keda järada.