Kahekümnendate kriis. Kõik need enese  pidevad ümberdefineerimised. Ma ei tea, keda ma seekord jälle tsiteerisin. Mul on laused, aga ma ei tea, kas need on minu või kellegi teise omad.    Jätame selle kuradi kirjutamise maha, sõbrad, raisk. Ahh?? Hakkame (jääme) riigiametnikeks. Muruniitjateks, ajaloolasteks, kultuuriajakirjanikeks (ei, see oleks liiga jälk. Peaaegu nagu peegel või midagi).    Ma eile avastasin, et ma ei suuda enam raamatuid lugeda. Mitte ühtegi neist. Ja kinos olles hakkas nii vastik, et ma olin isegi selle  kõigi poolt kiidetud oscarifilmi peale pahane. Lame on kõik. Mitte selles slängisõnamõttes vaid otseses. Tasapinnaline. Horisontaalsed lineaarsed jooned. Ilma kardiogrammiliste võngeteta.    Ma vaatasin, kuidas vihm akna taga lumeks muutus. Aga see ei muuda midagi. Vihm on ikkagi ainult vihm. Oli.    Ma ei tea, mida me Võru koolilastele homme räägime. Homme saab kolm aastat sellest hetkest, mil ma rekvisiitori käest riigiametniku maski küsisin ja kontorilaua taha istusin. Commedia  dell'arte?!?    Tahaks lihtsalt rohkem päriselt olemas olla. Palju õnne saabuvaks emakeelepäevaks.