Kuna seda on mitu korda juhtunud, siis otsustasin, et tuleb kirja panna. Nimelt olen õppinud, et lihtsad asjad võivad teatud asjaolude koostoimel muutuda täiesti hullupööra keeruliseks. Jutt käib doktoritöö jaoks fookusgrupi  intervjuude tegemisprotsessist.    Kõige lihtsam oli oma kiriku, *MK-ga. Polnudki muud erilist raskust, kui möödunud aasta pastorite osaduspäevadel läheneda igaühele individuaalselt, selgitada, naeratada - ja enamasti jäid nad nõusse. Intervjuu sai ära tehtud.    Seetõttu ei osanud ma oodata raskusi **LK vaimulike fookusgrupiga. Algselt pidid nad kohtuma Valgerannas selle aasta jaanuaris - mulle igati sobiv paik logistiliselt (Pärnu lähedal). Siis selgus aga, et nad lähevad hoopis  Loode-Eestisse keset metsa ja mere äärde, kuhu bussid ei sõida. Ja kuna üks programmikorraldajatest oli vahetult enne konverentsi Hollandis ja mina Poolas, siis läks nii, et hoolimata minu teada varakult alanud korraldusest seisin fakti ees, et pühapäeva õhtul (konverents pidi esmaspäeval algama) kell pool kuus ma veel ei teadnud, kas mul on võimalik sinna kohale sõita ja mis peamine - kas mulle antakse aeg ja koht, et teha 1,5-tunnist intervjuud. Helistasin päris mitmetele korraldajatele. Sain programmi meili teel,  sain põhimõttelise nõusoleku, et võin kasutada workshop'pide aega tingimusel, et vaimulikud on nõus workshopist loobuma. Ja siis algas suur maraton - helistada kõigile võimalikele osalejatele pluss leida endale transport esmaspäeva hommikuks. See oli täiesti hullumeelne ettevõtmine ja oleksin kindlasti käega löönud, kui mu ristiema Külli poleks kinnitanud, et ma ei tohi võimalust mööda lasta - sarnane võimalus tuleb alles aasta pärast. Ja see hullumeelne katse kandis vilja. Sain 8 intervjueeritavat, sain koha  autosse ja käisin ning tegin intervjuu ära. Tagasi õnnestus isegi ka saada - ilmnes, et on lahkeid vaimulikke, kes on valmis 5.45 hommikul ärkama, et suht võhivõõrast bussile toimetada. Aga kuna selliseid oli, siis sain tsivilisatsiooni tagasi.    Kõige värskem intervjuu tegemise kogemus pärineb aga möödunud nädala lõpust. See oligi ajend, miks ma üldse leidsin, et võiks üles kirjutada, kui keeruline on teadust teha.  Olles õppinud eelmisest kogemusest, hakkasin palju, palju varem asja ajama  *KNK piiskopiga. Kirjutasin kirja jaanuaris ja sain vastuse, et jah, palun väga, ta toetab üritust igati. Ta ütles, et koht on ilmselt Otepää või Pärnu. Logistiliselt oleksid mõlemad kohad üsna lihtsad mulle.  Nädal enne üritust kirjutasin uuesti. Siis oli tal ilmselt tegemist, mina vastust ei saanud. Siis helistasin tema assistendile esmaspäeval, teisipäeval, kolmapäeval. Oleksin ka neljapäeval helistanud, aga napilt enne seda kontrollisin meili - olin saanud vasutse - üritus toimub Loode-Eestis ja  mul oleks võimalik intervjuud teha kahes jupis reedel enne lõunat ja peale lõunat.  Neljapäeval võtsin siis vastu otsuse, et jätan laupäevaks planeeritud vilistlasürituse ära - registreerunuid oli ka seekord väga vähe. Või õigemini oli otsus selles, et teeme seda koos tudengitega mai lõpus-juuni algul.  Reede hommikul sõitsin Tallinna. Buss pidi väljuma Balti jaamast. Olin kohal pool tundi enne, jalutasin platsi läbi, et leida, kust väljub minu buss (liin 237). Aga võta näpust, kuna tegu oli  kommertsliiniga (whatever it means!), siis polnud üheski peatuses 200-ga algavaid numbreid. Sõiduplaan ka ei kajastanud neid busse. Teadsin küll bussi väljumisaega, ent mitte -peatust. Kuna mul aega oli, käisin lausa 2 korda uurimas Balti jaama infopunktis - seal viisakas daam teatas, et võib mulle rääkida kõike rongidest, aga bussidest tema ei tea. Juhatas ikka platsile tagasi, et vaadaku ma sealt.  Noh ja nii siis juhtuski, et passides platsil, näen ühtäkki, et liin 237 sõidab platsilt minema. Ma tõesti ei  näinud, kust ta tuli, kas ja kus ta peatas. Läksin talle järele, lootuses veel, et äkki ta alles peatab kuskil, aga ta oli läinud.  Olin siis nüüd Tallinnas kell 11.30 ja mu intervjuu pidi algama kell 13. Sellise tünga järel oli meeleolu täiega alla nulli ja otsustasin, et lähen ära. Pärnu. Enne helistasin siiski emale, et auru välja lasta. Minu ema, kes tihtipeale satuks paanikasse, et oih, kui pahasti jne, ütles lihtsaid soovitusi - helista oma sõpradele või võta takso. Algul tundusid mõlemad  variandid väga sürrid. Aga helistasin siis Eglele ja kuna tal oli muid tegemisi, võtsingi lõpuks takso. Õnneks polnud vaja teab mis kaugele sõita, 300 krooniga sai hakkama. Ja jõudsin 10 minutit enne 13 kohale!  Kohapeal oli kõik superhästi korraldatud - nemad olid ise kõik eeltöö teinud, seal loeti lausa nimeliselt ette, kes jäävad "selle doktorandiga juttu ajama." Intervjuu sai jällegi tehtud ja äraminek oli palju lihtsam - ilmnes, et busse läheb sealt päris tihti, peaaegu iga 30 minuti tagant (küll mitte  Balti jaama, vaid Estonia juurde). Internetis olid üleval vaid osad bussid.    Nüüd on siis jäänud veel intervjuu **KBKL-iga märtsi lõpus. Saab näha.