Statistika, mille koolituse läbiviija Mare Liiger välja tõi, oli pehmelt öeldes jahmatav.  Kui Rootsis antakse õnnetusse sattunutele kõrvalseisja poolt esmaabi kuskil 60% juhtumitest, siis Eestis on vastav number 0,4%. Iga 50 äkksurma kohta tuleb meil vaid 1 elustamiskatse. Lisaks: liiklusavariid nähes helistab  mõni meist küll vähemalt 112, kuid ise ei välju oma autostki, et asja lähemalt uurida ja kiirabile-päästeteenistusele adekvaatset infot anda.  Kas me oleme tõesti nii külmad inimesed, et võõras valu meid sugugi ei kõiguta? Kas meie oma elu on liiga kiire või tähtis, et märgata ning hoida teisi elusid? Või oleme me nii ebakindlad ja saamatud, et me lihtsat ei suuda, julge ega oska midagi teha? Kas me tõesti loodame ainult kiirabi, tuletõrje, politsei ja muude ametnike peale? Kas kõiki asju peavad  tõesti tegema ainult need, kes selle eest palka saavad?