USA aseriigisekretär Sumner Welles tegi 23. juulil 1940 avalduse, milles ta muuhulgas ütles: "Ameerika Ühendriikide rahvas on vastu röövtegevusele, olenemata sellest, kas seda  viiakse ellu jõudu kasutades või jõuga ähvardades. Samuti on ta vastu igasugusele sekkumisele ühe ükskõik kui võimsa riigi poolt mistahes teise, ükskõik kui nõrga suveräänse riigi siseasjadesse." Eesti viimasel peaministril Jüri Uluotsal õnnestus 1940-1941 arreteerimisest pääseda. Pärast Tartu vallutamist Saksa vägede poolt peeti juuli lõpus tema eesistumisel nõupidamine, kus võeti vastu "Memorandum Eesti olukorrast", mis anti 29. juulil üle Tartu välikomandandile. Nõupidamisel osalesid 1930. aastate lõpu  valitsusmeelsed tegelased. Memorandumis tänati Saksamaad Eesti vabastamise eest ning toonitati Eesti Vabariigi põhiseaduse järgse ja rahva usaldatud Eesti valitsuse moodustamise ja oma sõjaväe formeerimise vajadust. Saksa okupatsioonivõimud ignoreerisid eestlaste ettepanekuid.  Eesti tuleviku üle arutlesid ka K. Pätsi aegse opositsiooni liikmed, kelle 1941. a suvel alanud kooskäimised viisid Eesti Vabariigi Rahvuskomitee moodustamiseni. Esimene täiskogu oli 14. veebruaril 1944. EVR kujunes põrandaaluseks  esinduskoguks, mis tegi koostööd ka J. Uluotsa ringkonnaga, kelle esindajana osales EVRi töös endine Põllumeestekogude liige Juhan Kaarlimäe. EVRil olid kontaktid Eesti välisesindajatega Soomes, Rootsis ja Suurbritannias. J. Uluotsa 7. veebruari 1944. a raadiointervjuu, milles ta kutsus Saksa mobilisatsiooniga kaasa minema, et Punaarmeele vastu astuda, toimus EVRi tegelaste teadmisel ja nõusolekul.  20. aprillil 1944 kogunes Tallinnas salaja Eesti Vabariigi Valimiskogu (põhiseaduses ette nähtud  institutsioon presidendi valimiseks). Osalesid viimane peaminister J. Uluots, sõjavägede ülemjuhataja asetäitjana Johan Holberg, Riigivolikogu esimees Otto Pukk, Riiginõukogu II abiesimees Alfred Maurer ja riigikohtunik Mihkel Klaassen. Valimiskogu otsustas, et J. Varese nimetamine peaministriks president K. Pätsi poolt ei olnud seaduslik ja määras J. Uluotsa vabariigi presidendi asetäitjaks. 21. aprillil 1944 nimetas J. Uluots oma käskkirjaga peaministriks Otto Tiefi ja peaministri asetäitjaks Alfred Maureri.  19. ja 20. aprillil arreteeris SD mitusada inimest, keda süüdistati kaotusmeeleolude levitamises, Inglise-meelsuses ja spionaažis. Arreteeritute hulgas oli palju EVRi aktiviste. Allesjäänud EVRi liikmed läksid põranda alla, koopteeriti ka hulk uusi liikmeid, nende hulgas Otto Tief. 1. augustil 1944 kuulutas EVR end J. Uluotsa nõusolekul ajutiseks kõrgema riigivõimu teostajaks Eestis, teatades sellest müürilehtedena välja pandud manifesti ja kahe korraldusega. 18. septembril 1944 nimetas Jüri Uluots  peaministrina vabariigi presidendi kohustustes ametisse valitsuse eesotsas peaministri asetäitjaga peaministri ülesannetes Otto Tiefiga, kes oli ka siseminister. Valitsusse kuulusid Johan Holberg (sõjaminister), Hugo Pärtelpoeg (rahaminister), Johannes Pikkov (teedeminister), Rudolf Penno (kaubandus-tööstusminister), August Rei (välisminister), J. Kaarlimäe (portfellita minister), Arnold Susi (haridusminister), Kaarel Liidak (põllutööminister), Voldemar Sumberg (sotsiaalminister) ja Johannes Klesment  (kohtuminister). Lisaks nimetati ametisse riigikontrolör Oskar Gustavson, riigisekretär Helmut Maandi, riigisekretäri asetäitja Endel Inglist, sõjavägede ülemjuhataja Jaan Maide, õiguskantsler Richard Övel ja sisekaitseülem Juhan Reigo. O. Tiefi valitsuse nimel avaldati kaks Riigi Teataja numbrit ja valitsuse deklaratsioon.Ehkki Eesti iseseisvuse taastamise katse 1944. a septembris ei õnnestunud, on O. Tiefi valitsus osa Eesti õiguslikust järjepidevusest. Tiefi valitsuse ametissenimetamine ei jäänud tähelepanuta ka  välismaal, sellest teatasid Soome ja Rootsi ajalehed. 21. ja 22. septembril lehvis Pika Hermanni tornis Eesti lipp. Omal kombel tunnustas Tiefi valitsust ka Nõukogude Liidu salapolitsei NKGB - valitsuse liikmeks olemine oli selle kätte saadud liikmete peamine "süü". Tiefi valitsuse liikmeteks nimetatud Rudolf Penno ja August Rei olid nimetamise ajaks Eestist lahkunud. Eestist õnnestus põgeneda Johan Holbergil, Johannes Klesmentil ja Helmut Maandil. Kaarel Liidak varjas end alates 1944. a aprillist Lõuna-Eestis  nii SD kui NKGB eest ja suri 1945. aastal. Ülejäänud Tiefi valitsuse liikmed vangistati NKGB või Leningradi rinde vastuluure poolt. Jaan Maide, Juhan Reigo ja Endel Inglist mõisteti surma ja hukati 1945. a, O. Gustavson hukkus ülekuulamiselt põgenemise katsel 1945. a, ülejäänud mehed mõisteti enamasti kümneks aastaks vangi. Eestisse jõudsid tagasi O. Tief (suri 1976), A. Susi (1968), J. Kaarlimäe (1977) ja R. Övel, teised surid Venemaal. V. Sumberg vabanes vangilaagrist 1960. a ja jäi elama Kemerovo  oblastisse, kus ka suri. J. Kaarlimäe arreteeriti Eestis 1969. a mõneks ajaks uuesti. Ka teised Eestisse tagasi pöördunud valitsuse liikmed olid NSV Liidu salapolitsei järelevalve all.  Raskesti haige Jüri Uluots viidi pärast valitsuse ametissenimetamist Rootsi, kus ta 1945. a alguses suri. Enne surma määras ta oma järeltulijaks August Rei, kes 1953. a nimetas Oslos ametisse Eesti pagulasvalitsuse koosseisu. Pagulasvalitsus lõpetas ametlikult tegevuse 7. oktoobril 1992, kui viimane peaminister Vabariigi  Presidendi ülesannetes Heinrich Mark andis oma volitused Riigikogu ees üle Vabariigi Presidendiks valitud Lennart Merile.  11. veebruaril 1991 otsustas Islandi parlament, et Leedu iseseisvuse tunnustamise otsus, mille Islandi parlament tegi 1922. a, on endiselt jõus. Samasuguse seisukoha võttis Islandi parlament Eesti ja Läti suhtes 1991. a augustis. 27. augustil 1991 tervitas Euroopa Liidu välisministrite erakorraline kohtumine Balti riikide suveräänsuse ja iseseisvuse taastamist ning kinnitas oma  liikmete otsuse taastada nendega viivitamatult diplomaatilised suhted. Ka endised nn idabloki riigid Tšehhoslovakkia, Poola, Rumeenia ja Ungari tunnustasid Balti riikide iseseisvuse taastamist. Venemaa NSV Liidu õigusjärglasena peab Eestit, Lätit ja Leedut selle lagunemisel tekkinud uuteks riikideks, ehkki ta mõnedes rahvusvahelise suhtlemise küsimustes tunnistab diplomaatiliste suhete olemasolu ka enne 1940. aastat.