Rahvuslikkude kirgede kõrval näivad uut usundit dünamiseerivat veel mõnesugused tõekspidamised, mis enamikus samuti tunduvad põlvnevat vastavast saksa ainestikust - eriti mis puutub ajalooliste faktide esitamisse ristiusu vastu. Siingi autor teadlikult esitab ainult kõike seda, mis kasutatav negatiivse hinnangu saavutamiseks. Markeerides kristlust (ja islami) sõdade  põhjustajana ja usulisel alal sallimatuse kasvatajana ta tahtlikult unustab, et sõdadel enne ristiusu tekkimist on samuti olnud usulisi motiive - eriti ka Vanal-ldamaal, millist maad ta - unustades tõsiasju, milliseid leidub igas keskpärases ajalookäsiraamatuski - peab lausa eeskujuks usulisil motiivel peetud sõdade olematuse suhtes. Tegelikult just seal kehtis enimal määral "kelle valitsus, selle usk" põhimõte. Hoopis kurioosseid seisukohti väljendatakse edasi juutide ajaloo kohta, mis seletatav üksnes  laenudena natsionaalsotsialistlikust populariseerivast ässitusliteratuurist juutide vastu. Et Vana Testament sel kombel alavääristust leiab, see on seletatav fanatismiga, mis kasutuks teeb lõppeks ka igasuguse ligema vastuargumentatsiooni esitamise. Selmet alla kiskuda mingi teise rahvuse pühi raamatuid võinuks autor pigem innustuda tollest siirast vaimust, mis seal väikese, oma vabaduse eest võitleva rahva südameverega tulevaste põlvede väikerahvaste tarvis otsekui eriti jäädvustatud. Kuhu siis siin jääb too  taraisilik eesmärk teaduse - ja selle hulka kuulub ju ka ajalooteadus - ο b jektiivsusest ja rahvastevahelisest solidaarsusest?Kas ei valitse siingi kogu seda uue usu taotluslikku surmav vastuolu? Kas pole siin varjatud viimaks ta ebaloogiline agooniakarjatus?