Loomulikult on Tammsaare mõne üksiku kujuga ka nii või teisiti üle astunud sellest reeg­list, pakkudes erandeid; ta tegelaste valdava enamiku juures jääb see aga algtõena maksma. Südamest ja hingest rääkimine ajab juba "Noorte hingede" ühel peategelasel naeru peale, eesti korporandi arukus ja kainus peletab teo­ses "Ma armastasin sakslast" saksa piiga eesti poisi juurest sakslase sülle, kuigi tõsisema armastuseta. Või paljuks on seda "südant  ja hinge" muidu nii mitmekülgses "Tões ja õigu­seski"? Ainult Krõõt oma "heleda jaalega" suu­dab Pearule südameni tungida ja Tiina juureski ei puudu vastavad puhangud. Teiste tegude juhtmotiiviks jääb ikkagi peamiselt kirg ning loomusund, olgu nii- või teissugusel kujul. Samuti "Kõrboja peremehes", kus taltsutama­tult, pimesi oma sihte taotlev vaistude inimene Anna viib Katku Villu hävingule niisamuti nagu Juudil Olovernese. (M. Sillaots, "Looming" 11/28. a.) Aru vaheleastumine elu juhtimisel nagu teoses  "Ma armastasin sakslast" on veelgi rän­gem. Selle paratamatuks tagajärjeks on tragöö­dia või tragikomöödia. "Kõige suurem kurjus inimeses on mõistus", ütleb Tammsaare oma ideestiku võtmeteoses "Sic transit…" Juba usuisa Martin Luther olevat ütelnud, et "mõis­tus on lõbunaine, keda peab jalgega tallatama." Tihti tundub, nagu poleks Tammsaare isegi sää­rase otsuse langetamisest kaugel. Muidugi, ta lubab enesel kasutada harukordselt rikkalikult oma aru ja teravat mõistust, kuid ta tegelased suuremalt osalt  siiski mõtlevad ja targutavad enam loomusundide, vaistude survel ja ajel kui kaine mõistusega. Tüühilisteks näideteks olgu mõlemad Vargamäe vanaperemehed, nii Andres kui Peani, kelle omavahelist võitlust juhib kirg ja usk, mitte aru.