Kunagi kaheksakümnendatel kirjutas üks Eesti humorist "Pikris" (täpsemalt "Käkris") humoreski, kus võrdles eestlaste muistset vabadusvõitlust kontserttegevusega. Paralleel kitarrikäsitsemise ja kirveviibutamise vahel on muidugi ilmne, samuti meenutavad hevimeeste neetide ja kettidega kaunistatud kuhvtid omajagu Attila hunne või varjaagide kunne, aga põhijutt käis loos selle ümber, et kõiki sõjasalku käsitleti kui muusikalisi kollektiive gastrollil (mis ilus vene sõna) - tuleb üks ansambel tuurile mööda Eesti linnuseid, esineb nii, et lavad suitsevad ja siis padavai tagasi piiri taha. Ja Leola Lembitu asub samamoodi vasturetkele, et mõnda kremlit piirata, täpselt nagu Jaak Joala uuel ajal. Tänapäevalgi võib välisansambli külastust võrrelda röövretkega - tulevad laevaga üle mere, astuvad lavale, ajavad piletiraha kotti, võtavad mõnelt neitsilt süütuse ja siis taganevad kähku tagasi kodulinnusesse, kuhu varsti tuleb vasturetkele mõni Eesti bänd.