Ma olen vist liiga kaua sisemaal elanud, ei ole enam tormidega  harjunud. Mäletan küll, kuidas sai pimedal sügishommikul kooli mindud appi-ma-lämbun-tundega, sest vastutuult välja hingamine nõudis konkreetset pingutust. Aga eilne tuuleke meie väikses-vaikses Tartus viis päris segadusse: jookse või auto alla selle ringivahtimisega, kui kogu aeg on tunne, et kohe-kohe lendab midagi mööda nägemist, kas siis puuoks, reklaamitahvel, tellingukate või tuleb kogunisti mõni välikohviku päevavari Raekoja platsilt ja pikeerib eksimatu täpsusega otse minu suunas. Võeh.