Barrés paneb kogu aktiivsuse piiri rahvaste ühendamise propa­gandale prantslastega ja ladina kultuuriga. Kuid kuna ta selle kultuuri all mõistab elatamist vanadest varadest, mitte uue juurdeloomist, siis kroonib ta  rahvuslust suur lootusetus, surmaeelne pessimism, loodangu kurb resig­natsioon. Rahvuse kultus muutub surma ja kõige selle kultuseks, mis on tardunud, hangunud, küpseks saanud, mis enam ei ela, ja mil pole edasiarenemist. "Kiriku kõrge kantsel, surnuaed ja geeniused on isamaa olemus: natsioon on maa-ala, kus inimestel on ühised mälestused, kombed, pärit ideaalid; natsioon on vanaaegse surnuaia ühine omamine ning tahe jätkata ja maksma panna seda jagamatut pärandust."