Riigikeele küsimus oli Eesti vabaduse ja iseseisvuse saavutamise kõrval üks laulva revolutsiooni võtmeküsimusi. Eesti keel pidi tingimata saama riigikeeleks, keegi ei kahelnud selles peale impeeriumimeelsete kommunistide. Toona sai eesti keel  võidu.    On möödunud pea 20 aastat ja Eesti Vabariigi iseseisvus pole eales olnud nii tugev kui nüüd. Lisaks on meil julgeolekugarantiid NATOlt ja Euroopa Liidult. Ometi on uskumatu saanud tõeks - kakskeelsuse teema on hiilivalt, ent viimasel ajal aina häälekamalt taas päevakorrale ujunud. Kostuvad sellised hääled nii Venemaalt (Sergei Markov) kui ka näiteks vene elanikkonna eestkõnelejalt Keskerakonnalt (Viktor Vassiljev). Igaühel oma motiiv: kes laiendab mõjusfääre, kes tahab lihtsalt vene valijate  hääli juurde hankida, aga sisu jääb samaks.    Miks peaks vene keel, millel olemas väga suur leviala ja kaitse Venemaa näol, end kehtestama riigikeelena võõrastel territooriumidel? On selle põhjuseks teiste maade allutamiskirg ja sajanditevanune suurvene šovinism? Või johtub see hoopis laiskusest ja mugavusest, suutmatusest ja tahmatusest eesti keelt õppida? Ilmselt nii ühest kui teisest.    Eestlaste poolt vaadatuna paistab asi märksa dramaatilisem, sest meie jaoks ei ole see mingi  lihtne igapäevane küsimus, pigem sügavalt eksistentsiaalne probleem. Kas sellist Eestit me tahtsime? Mille eest me võitlesime? Mis mõte on iseseisvusel, kui meie keel kaotab oma tähtsuse?    Arvestades meie nõrka demograafilist olukorda ja pika okupatsiooni tõttu põlisrahvale ohtlikuks saanud rahvastiku koosseisu, oleks kakskeelsus meie emakeelse riigi kadumise algus. Aga milleks meile võõrkeelne riik ja miks peab see teine keel olema just meid okupeerinud riigi keel? Usun näiteks, et inglise keel  tekitaks selles rollis märksa vähem probleeme.    Emakeele kadu on eestlastele tegelikult elu ja surma küsimus, muulastel pole aga midagi kaotada. Nii proovitaksegi, äkki läheb läbi? Kaotaja, ei tohiks mingil juhul olla põlisrahvas. Ja iseäranis rumal oleks see põlisrahvas, kes laseb endale omaenese käega vee peale.    Kakskeelsusest oleks võita mõned tühised plussid. Oleksime kenad kohalike muulaste vastu, vabastades nad tüütust keeleõppe vajadusest. Oleksime kenad Moskva silmis ja  saaksime mõningaid tühiseid järeleandmisi. Oleksime paipoisid Brüsseli silmis ja saaksime näiteks kvoote? Aga meie ise, meie enda huvid?    Miinuseid oleks sada korda enam. Eesti riik kaotaks oma identiteedi ja võimaluse eristuda. Eesti rahvas kaotaks usu oma riiki ja kultuuri - ilma eesti keele riikliku monopolita need lõpuks hääbuksid. Nooremad inimesed lihtsalt ei oska vene keelt, osa ei hakkaks seda protestist rääkima ning seetõttu tekiks suur hunnik praktilist segadust, muudest pingetest rääkimata.    Maailma teised riigid kaotaksid orientatsiooni ning ei usuks enam meie riiki. Meie tõelised sõbrad ja progressiivsed muulased ei tahaks olla okupatsiooni taastajad, kes tooksid võõra keele riigiellu tagasi. Okupatsioonikeele tagasitulek solvaks eesti rahvast rängalt.    Lisaks ähvardaks kakskeelsus ükskeelsuse ehk vene keelega, sest eestlased võivad ju vene keelt õppida, aga milleks muulastel seda enam vaja? Kaoks motivatsioon, suhtlemiskeeleks muutuks niiviisi vene keel näiteks  Ida-Virumaal, eriti Narvas ja osaliselt ka Tallinnas Lasnamäel, Õismäel, Koplis.    Muulasedki läheksid segadusse. Nad on sattunud välisriiki, kus riigikeeleks vene keel! Integratsioon nurjuks, tekiks eestlaste vastutegutsemine, mis viiks uute pingeteni ühiskonnas.  Reaalne kakskeelsus mõnes piirkonnas toimib ju nagunii omal loomulikul moel ning siin pole vaja midagi seadustada ega muuta. Venekeelsetel inimestel on piisavalt võimalusi olla venekeelses meediaruumis ja emakeeles suhelda. Nad  peaksid hakkama tasapisi eesti keeleruumi üle tulema, kui tahavad olla edukamad ja paremini edasi jõuda.    Üleminek eesti keelele peab kiirenema. Igati tuleks julgustada eesti keelt rääkida üritavaid inimesi ja mitte nina alla hõõruma nende aktsenti.    Nii et need härrased ja daamid, kes suruvad peale kakskeelsust, on tegelikult meie kultuuri ja riigi vaenlased, suur-Moskva «toapoisid» kui soovite. On teatud küsimusi, kus kõik eestimeelsed erakonnad peaksid ühte hoidma (näiteks  välispoliitika, riigikaitse). Üks selline küsimus on ka riigikeele küsimus. Muus osas aga, olgu siis majandus või sotsiaalsfäär, on  eriarvamused teretulnud ja viivad elu edasi.    Lõpetuseks võib öelda: me võime küll teoretiseerida keeleküsimuste üle, kuid praktikas kakskeelsust läbi lasta ei tohi.    Urmas Espenberg,  kirjanik ja sotsioloog,  IRL    Postimees