Poole tuhande aasta pärast, kui inimkond on ühtmoodi kena palge ja virsikuvärvi nahaga, ehk räägib ta siis samavõrra kaunist keelt. Miks mitte (ka) eesti keelt?  Viis tuhat aastat tagasi ei olnud sel maal praeguse eestlase ilmega rahvas. Too erines omakorda kaks tuhat aastat hiljem siin olnust. Raske on samastada me oma välimust isegi 200 aasta taguste esivanematega. Hulk on hõime siit läbi käinud,  kultuure vahetunud, aga ühisnimetaja, mis kõiki seob, on vaimne - meie keel. Vanimad sõnad, nagu 'neem', 'higi' või 'sugu', on siinsamas püsinud ja meid üle seitsme tuhande aasta ühte vaimulõime põimind.  Muinasaja lõpuks oli siin paljukultuurne, ristuvate kaubateede ja rahvarohkusega sooduspaik. Ei läinud siit mööda ka antiiksed maadeuurijad, vaid pidid meid juba IV sajandil eKr nimetama. Meie saadikud on otsinud ja leidnud sõprust Rooma keisriga. Ning on võimalik, et VI sajandil pKr leidus Rooma-Gootide  keskel meie keelt mõistvaid isikuid. Nii viitab idagootide Rooma keisri Theodericu nimel tema konsuli Aurelius Cassiodoruse poolt koostatud kiri aestide hõimule. (Lennart Mere järgi lähtus Publius Tacituse Aestiorum gentes AD98 sõnast 'tuli' - tuleäärne rahvas, kuna kreeka maadeuurija Pythease 320 a eKr ära märgitud müstiline Thule saar ühtis Saaremaa ehk Tulesaarega). Ses kirjas võib näha Rooma ja eestisugu hõimude diplomaatilis-kaubanduslike sidemete rajamist tollasel moel (AD520).