Viimased Gailiti sõnad osutusid õige varsti tõtt-tabavaks. Tema enda juures kestis küll "vankuv seisukord" edasi. Ühes ajalehes alles "kõrtsi esteedina" vaidluses Tuglasega, avaldas ta teises melankoolse kirjutuse, kahetsedes, et "meie kunst - Esmeralda - on viidud täna­vaile". (Aug. G.: "Aasta vahetusel." Tallinna Teataja nr. 5, 1921). Siin kirjandust teoreetiliselt lillelisest romantikast röökimas,  õpetas ta sääl kolleegidele kui ülimat tarkust vilistamist: kas on linnukesel muret! (Aug. G.: "Õppigem vilistama." Tall. Teataja nr. 22, 1921). Kuid samal ajal jätkus kirjanikkonnas ometi ideoloogiline selgumine, omavahe­liste arusaamatuste likvideerimine ja uus jõudude koondumine.