Uus etapp kinnistusasutuste arengus algas kohtureformiga, mis kinnitati 9. juulil 1889. a. keisri poolt ja avaldati veel samal aastal.(18) Sellega kaotati senised seisuslikud kohtud, sealhulgas ka Eestimaa Ülemmaakohus, Liivimaa Õuekohus, kreisikohtud ja magistraadid. Kogu Eesti ala jaotati 34-ks rahukohtuniku jaoskonnaks, need omakorda rühmitati viieks rahukogu ringkonnaks: Tartu-Võru, Pärnu-Viljandi, Tallinna-Haapsalu, Rakvere-Paide ja Saaremaa (igaühe tegevuspiirkonna moodustasid vastavad maakonnad ja linnad). Senise saksa keele asemel sai kohustuslikuks asjaajamiskeeleks vene keel. Kinnistusasjade lahendamiseks ja kinnistusraamatute pidamiseks asutati iga rahukogu juurde eriline krepostijaoskond. Lisaks anti linnadele, mis polnud rahukogude alatisteks asupaikadeks, õigus nõutada justiitsministrilt eraldi krepostijaoskondade asutamist linnas asuvate kinnisvarade kinnistamiseks. Selliseid krepostijaoskondi pidid ülal pidama vastavad linnavalitsused ja nende juhtimine anti kohalikule rahukohtunikule (§ 35). Eesti alal käsutasid seda õigust Narva ja Pärnu. Iga krepostijaoskonna tegevuspiirkonnaks määrati vastava rahukogu tegevuspiirkond. Krepostijaoskond koosnes ülemast, kelleks oli rahukogu esimees, sekretärist (Tallinna-Haapsalu krepostijaoskonnas loodi ka sekretäri abi ametikoht) ja kantseleiametnikest  (§§ 36-38). Sekretärid, kes teostasid kogu praktilist  asjaajamist ja kelle töö oli väga vastutusrikas, määrati ametisse ja vallandati krepostijaoskonna ülema esildisel justiitsministri poolt, kusjuures eelnevalt tuli sooritada eksam vajalike seaduste ja asjaajamisreeglite tundmises (§§ 40-41). Krepostijaoskondade tegevus allus vastavate rahukogude järelevalvele, kellele võis esitada kaebusi jaoskonnaülemate ebaõigete määruste kohta. Kaebused sekretäride tegevuse kohta esitati krepostijaoskondade ülematele (§ 49).