Tunt Londoni kunsti- ja kirjandusloolane ja äsjane Edinburghi ülikooli kunstiteaduse professor Herbert Read avaldab ühes The Modern Scotis ilmund kirjutises kahtlust, kas oma kirjandust ongi võimalik luua ilma oma keeleta. Tema arvates ei ole võimalik sama keele tarvitajail, ka kui nad asuvad eri maades ja eri oludes, luua mitu täiekaalulist ja omade traditsioonidega kirjandust. Nii ei olevat lootust Ameerikas kirjandust arendada nii, et see oma parimas ja loomulikemas osas ei oleks inglise kirjanduslikkude traditsioonide jätkajaks, ühise tüve haruks, olgu uusi nüansse kui palju tahes. Read oletab, et ameeriklased, kes senini suurima pieteediga suhtund emamaa keelde ja kultuuri, muutuksid kindlasti provintslikuks, kui nad hakkaksid teadlikult toonitama oma keelelisi erijooni, ja lõhkuma sildu, mis neid ühendavad Shakespeare'i ja Miltoni keele ja stiiliga. Sama ta ennustab šotlastele, kui need peaksid jääma üldjoontes inglise kirjakeele juurde, kuid siiski katsuma sellest luua mingit poolikut, hübriidset oma keelt. Ta näib sellega vihjavat, et ehtsa šoti kirjanduse loomine on võimalik ainult juba suuri traditsioone omava Šoti alamaa murde omaksvõtmise teel. Kahtlemata ongi viimane šoti omakultuuri propageerijate üheks olulisemaks eesmärgiks, nagu näitab Hugh Mac Diarmidi siin enne puudutet suurepärane eksperiment "sünteetilise šoti keelega", kuid seni on seda keelt täiusliku menuga suutnud tarvitada ainult selle looja ise. Rida nooremaid luuletajaid keeldub seda kasutamast, pidades seda "kunstlikuks" ja piirdub oma arenemata kodumurrete rakendusega kirjanduslikku töösse - tõenäoliselt küllaldase keelelise fantaasia ja nõudlikkuse puudusel. Mac Diarmid, kelle erandlikud võimed näivad ühe intensiivse loomisaktiga teostand selle, mida meie mitteametlik ja ametlik keeleuuendus on saavutand aastakümnete kestel, s. o. võrdlemisi paindumatu talupoegade keele tõstmise elujõulise kultuurkeele tasemele, on võib-olla jõudnud oma kaasaegsetest niivõrd ette, et ta jääbki ainukeseks oma keele tõeliseks kasutajaks, kuna muud kobavad edasi mööda mugavamaid, kuid madalamaid teid. Sääljuures on inglise kirjakeele tarvitajail ilmsesti suuri raskusi tippudeni jõudmiseks. Hoidudes langemast skotitsismidese, laskuvad nad liiga sageli pedantsusse ja kuivusse. Šotis läbistikku tarvitetav ingliskeelne stiil on formaalsem ja ametlikuni kui inglaste oma, kes julgemalt kasutavad rahva- ja kõnekeele sugemeid, teades, et nende väljenduslaad igal juhul jääb inglispäraseks. Võib-olla sobivadki šotlased seetõttu eriti hästi vaimulike, kohtulike ja akadeemiliste kõnede pidajaiks. Nende viljakus sellel alal on kuulus, ja veel tänini tundub nende kõnelaadis mingit pühalikku ladinapärasust, mis Inglismaal on ammu pehmund ja lähenend elavale keelele. Väljaarvat hääldamise suhtes, vastab šotlasest ingliskeele õpetaja võib-olla rohkem traditsioonilisele õpetaja ideaalile kui inglane, sest ta peab reeglitest kinni. Kuid kirjanduses, mille veetlus seisab nii sageli virtuooslikus reeglitest üleastumises, on šotlastel tõkked seda suuremad. Kui nad hakkavad reegleid unustama, kipuvad nad liiga tihti pakkuma vigu inspiratsioonisädemete asemel nagu Walter Scott.