Kuid Tšernobõl oli tegelikult inimese ahnuse ja piiratuse tulemus. Ahnusest aeti seal ülirelva tarbeks plutooniumit, piiratusest ei osatud seda õigel kombel teha.  Millegipärast tahab Eesti teha näo, justkui poleks Tšernobõl meie asi. On ikka küll. Mäletan, kuidas 20 aasta eest Keemilise ja Bioloogilise Füüsika Instituudis meie labori elektrooniliselt  taibukamad ehitasid kibekähku valmis radioaktiivse kiirguse loenduri. Ja kuidas seepeale laborisse tassiti head ja paremat alates seenehoidistest, jätkates meepurkidega ja lõpetades teepakkidega. Ikka et mõõdetaks nende kiirgus. Rekordipüstitajaks sai üks Gruusia tee pakk, mida oleks sama hästi võinud pidada radioaktiivse kiirguse standardallikaks.  Tšernobõli puhul on kurb lugu see, et katastroof kinnitab üht vääramatut seadust: inimene ei õpi millestki. Tšernobõli katastroofi ulatusest ja veel ees  ootavatest õudustest pole tegelikult vähimatki aimu. Keegi ei tea isegi seda, palju seal sarkofaagis siis uraani, plutooniumit ja mida kõike veel alles on. Samuti pole kogutud ohvrite ja võimalike ohvrite vereproove, et seeläbi mingit usaldusväärset geneetilist analüüsi teha.  Seda toredam, et Eesti soovib nüüd saada tuumariigiks. Meie särava peaministri Ansipi ("Elame suurepärasel ajal!") ja veel säravama akadeemiku Raukase ("Tuumajaam tuleb ehitada maa alla, kui sealt on enne graniit välja võetud ja  ehitustandritele viidud!") suude läbi sillutab Eesti Energia teed selleks, et Eesti nimi oleks kõneaineks ka siis, kui parvlaev "Estonia" unustuse hõlma vaob.  Tšernobõl polnud esimene. Enne seda oli näiteks Three Mile Island Pennsylvanias 1979. aastal. Ja ikka veel õige mitu avariid õige mitmel maal. Mis tähendab seda, et Tšernobõl pole ka viimane. Inimene pole puju. Tema on ekslik.    Tiit Kändler