Praegu on ju nagu suvi, eksole! Magan seega lahtise aknaga toas. Kuna aken on elava liiklusega tänava poole, jätan ööseks tuulutusele - on vaiksem. Magan siis rahulikult (väidetavalt valjuhäälselt), kui kuulen kurja summ-summ-summ  suminat. Aknapraost on sisse pressinud kuri mesilind, aga ehk koguni herilane, linnapoisina ma neid suurt ei erista. Laman vaikselt, teesklen surnut. Siis tuli meelde, et kiletiivalised orienteeruvad inimese väljahingatava õhu järgi. Hoidsin natuke hinge kinni. Kuri mesilind sumises endise intensiivsusega. Kell oli viis varahommikul ja peaaegu olin valmis leppima mõttega, et minu laupäevane öö-uni piirdubki sellega. Siis tärkas minus võitleja - ikkagi reservohvitser - ja püsti karates otsustasin  kiletiivalisele koha kätte näidata. Koht on õues, värskes õhus, sumise seal palju tahad. Tegin julgelt akna kohe päris lahti ja põgenesin magamistoast vetsu lootuses, et mutukas leiab ise tee välja. Mõne aja pärast tagasi hiilides oli toas vaikus. Süda hõiskas, kui akent sulgema tõttasin ja samal hetkel kuulsin voodi alt tuttavat porinat. Linnuke oli kavalalt sinna varjunud ja ründas nüüd alatult altpoolt. Kuidagimoodi saind ta mesitaru kallale läinud karu kombel käppadega vehkides aknast välja ja sel ööl ma enam  värsket õhku ei hinganud. Isegi magasin peaaegu üheksani.    Illustreerival pildil kuri kiletiivaline, on ju hirmutav?