No nii.    Stream-of-conciousness stilistika kiidan üldiselt heaks, haamerdab pointi hästi kohale, suht mõnus kriitikakriitika on.    Positiivse programmi osaga on mõneti halvemini. Vaevalt, et üldine kultuuri tähelepanuvääritu hetkeseis sellest tingitud on, et kõik  peavad kogu aeg mingite haigete Aristotelese normide järgi oma paska tegema. Ennemini ütleks muudpidi; ma arvan, et näiteks luules tuleks kõvasti kasuks, kui sellel va luletuse kirjutamise diskursusel silma rohkem peal hoitaks, läheks kuidagi rohkem aega ja pingutust sinna sisse, lõpptulemus võiks parem tulla. Samuti, kui me eeldame, et kogu kirja pandud sõna on mingil määral kirjandus, siis on meil alles nooruke, kuid üsnagi elav blogimaailm, mille valib tohutu hulk inimesi ning kuju kirjutatakse nimelt  tekste, mitte luuletust ega draamat ega romaani. Samuti üritatakse tabada ka seda, kuidas siis on lla see inimene, kes ollakse. Kui selle värgi tase soovida jätab, ajan ma selle puhta südametunnistusega meediumi nooruse kaela.    CK väitega, et kirjandus ei ole nullsummamäng, ei nõustu. Sitt kirjandus ja selle aktsepteeirimine päris asjana ei tee kurja mitte niivõrd potentsiaalsele heale kirjanikule, vaid just publikule. Kirjandus, kunst, muusika mingil asualal moodustab omamoodi terviku. Ei saa ju  hukka mõista inimest, kes ei kuula põhimõtteliselt eesti muusikat, sest head eesti muusikat jääb lihtsalt nii harva ette, et sellest võib kergesti mööda minna? Patriootlikust südamevalust on kül võimalik ise midagi ära teha, kuid mingil diskursusel silma peal hoida, mis masendab igal hetkel - see tundub liiga julm. Nimelt see on see, miks karistada tuleb.    MLjun