Vanaisa on mul suur autohuviline. Kui ta Pärnu KEKis veoautojuhina töötas, siis nurusin ennast ikka vahel Tallinna-otsale kaasa. Veoautos oli uhke sõita! Esiteks võis esiistmel istuda, sest  tagaistet veoautol ei olnudki. Teiseks nägi väga kõrgelt alla ja tavalised sõiduautod olid väiksed mutukad meie uhke suure, järelkäruga auto kõrval. Kolmandaks oli vanaisal autos alati nätsu! Tollal võisid suured autod vaid kuni 60-ga sõita ja mulle meeldis stopperiga aega võtta, kas meil ühest kilomeetripostist teiseni kulub ikka täpselt üks minut või läks rohkem-vähem. Autojuhi ametil oli veel see pluss, et varustaja-tädid olid vanaisa sõpsid ja mu õde oli beebina väga priviligeeritud titt - vanaisa sai  leti alt pabermähkmeid! Ema ei pidanud marlilappe pesema. Vanaisal endal oli kollane žiguli, mis oli minu meelest kõige lahedam auto maailmas. Alles mõni nädal tagasi sõidutasin taati mööda Tallinnat ringi ja ta tegi mulle suurima komplimendi, öeldes: "Küll sa sõidad hästi!"