Kui lubada enesele hetk eluks - hingamiseks - peatumiseks, saab tõeks ime - eluime. Miski, mida ei märka praktilises tuhinas, kaaludes materiaalse ja altruistliku maailma sulandumise valupunkte.  Eluhetk.  Seekord siis jõekaldal, mis veel ei ole saanud tunda jääkirmet ega külma hingustki sellel sügisel. Vaikus,  mis üllatab linnast tulijat. Teekäijad, kes jagavad osavõtmatut seltsi. Kivi, kes tonksab jalga ja lähemal hellitamisel avab oma südamekuju...  Ja siis langeb leht. Jalakad koogutavad poolviltusel jõepervel.  Taamal kostab huikeid. Hundi- või inimpere?  Taas langeb leht. Neid on juba nii palju! Nad on koheva muruvaiba sees kui siili seljal nautimas pensionipõlve, ilma aktiivsete kohustusteta. Angervaks õitseb!  Ja siis langeb leht.  Aeglaselt sillerdades ja pallitades. Maha.  See on eluhetk selle lehe jaoks...  Jah, nüüd ma mõistan!