Alates 1950. aasta maist alates said niisiis minust ja muidugi ka minu perest Nõmme elanikud Kivimäel, Vabaduse puiesteel, asuvas majas. Tädi maja oleks meile olnud piisavalt ruumikas, kui ülemine korrus poleks üüritud kolmandale perekonnale. Seal elas Znamenskite abielupaar oma pojaga. Pereisa rääkis korralikku eesti keelt, nagu poegki, kuid pereema ei osanud sellest sõnagi. Kuna minu vene keele oskus oli tollal üsna tagasihoidlik, ei olnud meil temaga kunagi palju juttu. Ka meespere tegutses omaette, meiega õieti kokku puutumata. Vanem Znamenski töötas mingis looduskaitseasutuses, poeg vist raadiotehases "Punane RET", pereema oli kodune. Tõsisem kokkupõrge toimus pereisaga siis, kui võtsime maha ühe segava männi, mis tegelikult oli pisut seadusevastane tegevus. Vana Znamenski nõudis kindlasti asjast vastavasse ametkonda teatamist, kuid kodurahu nimel loobus siiski lõpuks oma nõudmisest.