Kolmapäeva hilisõhtu. On jäänud veel vaid loetud minutit südaööni. Ja  kuna mu lemmikseriaali "Kaks ja pool meest" alguseni on veel jäänud hetkeseisuga 28 minutit, on praegu just sobiv hetk siia midagi toimunust kirja panna.  Tänane ja eilne päev olid siblimist-sablimist täis. Eile hommikul lahkusin kodust kell 8.30 ja saabusin ei hiljem ega varem kui 18.52. Ma olin surmani väsinud ja kõht oli oi-oi kui tühi. Selle ajavahemiku vahel ei olnud ma suutäitki söönud. Ja olenemata neist hädadest, tuli selg sirgu ajada, kuurist puud tuua, tuli alla teha(toad olid nagu  jääkambrid), pesu pesema panna, süüa teha, koristada ja õppida. Ja nii eneseületamatu kui see ka ei näinud, ma sain hakkama! Olen ise ka enese üle uhke. Täna oli emme Pärnus ja käisin temaga koos linnas, uut ID-kaarti tegemas ja niisama shoppamas. Koju jõudes oli vaja poodi minna, et süüa osta, siis söök valmis ka teha ja õppima hakata. Vahepeale lahendasin teste ka, homme autokoolis märkide töö. Ehkki ma olen väsinud ka praeguseks hetkeks ei heiduta see mind nii, et ma oma lemmikut ära ei jõuaks oodata.    Selle õppeaasta viimasest veerandist on möödunud vaid 3 päeva, aga ma tunnen hinges rahu. Ma ole rahul iseendaga. Ma olen igapäev õppinud ja ennast iseendale tõestanud, et ma suudan ja saan küll, kui vaid pingutan. Noh mitte, et see nüüd midagi uut oleks, ma olen seda koguaeg teadnud. Polnud lihtsalt seda sutsakat, mis tagant lükkaks. Ei teagi, kust ta nüüd tuli aga hea, et ta olemas on. Kahju muidugi ju on, et ta nüüd siin alles viimasel veerandil endast märku andis ja kuskilt peidust välja tuli, aga  parem ikka kui üldse mitte midagi. Kuulmiseni.