Heaks näiteks sellest on viimased aastad (2005-2006) Eestis, kus poliitikute riigimehelikkusele või suurärile pretendeerivate isikute puhul teadvustatakse ühiskonnas teravamalt avaliku hüve eest seismise nimel lihtsalt iseenda või kitsama huvigrupi omakasu tagaajamist (avaliku hüve väärtustamiskoodide asemel realiseeruvad omakasu väärtustamiskoodid). Valusad reaktsioonid viitavad sellele, et kriitika alla sattunud  asjaomased persoonid ise tajuvad seda ränga ülekohtuna oma identiteedi ning selle kaudu oma isiku suhtes. Sama nähtusega on tegu Eesti lähiajaloo, täpsemalt II Maailmasõja ajal Eestis toimunud sündmuste tõlgendamisel (tuues kasvõi näiteks venelaste ja eestlaste erinevad vaated Punaarmee võitlejatesse, kelles ühed näevad faismist vabastajaid, teised valdavalt ikkagi okupante. Vastastikkune solvumine on piisavalt sügav kandumaks hoiakuliselt ka järgmistele põlvkondadele). Korrastatud identiteedihierarhial  põhinevate efektiivsete kehade kontseptsioon aitaks poliitilistel jõududel või muidu juhtpositsioonil toimijatel mõtestada adekvaatsemalt lahti oma otsustusaluseid, vältimaks juhtijate ja alluvate vastastikkust võõrandumist (eriti kollektiivse efektiivse keha ulatuses) ning vastavate ühiskonnagruppide sotsiaalse kapitali vähenemist.