Me oleme T emaga sel teemal üsna palju vestelnud ja kahjuks selline ilus, leebe vestlus enamasti asju ei muuda. Üks tark mees ütles mulle: sina oled vastutav oma lapse eest, mitte vanavanemad, sa pead endale kindlaks jääma ükskõik kui karm see ka mingil hetkel ei tundu. Mõtles ta siis suhteid vanavanematega. Jutt jumala tõsi. Suvel oli meil üks külaskäik, mille tulemusena olid meil kõigil närvid ikka väga läbi kui koju jõudsime. Minul ja T-l oli raske saada tagasi oma kodusesse  rütmi ja Jussil oli raske aru saada, miks vahepeal midagi teistmoodi oli. Vanavanemad ei taha mõista, et nende poolt kasvõi korra sooritatud meie mõistes üleastumisel on vägagi pikad tagajärjed. Nad ei mõista, et kui laps ja vanemad viibivad samas ruumis, siis vanemate seatud reeglitest ei astu ka vanavanemad sel momendil üle. Kui laps on täiesti üksi neil külas, hoida, siis on mõistetav, et vanaemal omad meetodid (mõistuse piires muidugi - näide: kui laps ikka kommi ei söö, siis ei saa ta ka üksiolles  vanaema juures kommi). Pikim periood, mil me proovisime saada Juss jonnivabasse ja heasse tujusse oli üle kahe nädala. Külaskäik oli tookord vaid kaks päeva. Millist varianti siis eelistada?  Peale seda suvist katastroofi leppisime T-ga kokku, et rohkem külla ei lähe enne kui vanaema saab aru, et tegu on meie lapsega ning temal tuleb austada meie poolt valitud teed. Läks aega mõned kuud, kuid tulemuseks oli enne jõule täiesti stressivaba külaskäik.  Enne sõbrapäeva tulid vanavanemad meiel külla. Ma  poleks oma halvimas õudusunenäos ka osanud näha selle käigu lõppu. Nagu ikka proovis vanaema olla vanaema ja üritas eirata meie suhtlust Jussiga. Ehk siis laps oli väsinud, hakkas söögilauas pirtsutama ja näha oli, et kõht pole tühi, vaid uni on. Meie soov oli lõpetada söömine ning hakata magama sättima last. Vanaema tahtis kasutada ninnu-nännumeetodit ja ikka lapsele süüa anda. Põhimõtteliselt oleks laps võinud võtta käega taldrikust ka söögi ja selle endale pähe määrida. Peaasi, et midagi natuke ikka suhu ka  läheb. T keelas vanaema. Vanaema ignoreeris ja T kordas ennast. Selle peale vanaisa kukkus ropendama ja T-d sõimama. Kui mina ja T palusime mitte lapse juuresolekul kasutada sellist kõnepruuki tuli vastuseks mahlakamate venekeelsete väljendite saatel "mina räägin nii nagu tahan". Mul vajus suu lahti. Senini arvasin, et sel mehel jätkub vähemalt laste ees viisakust. Edasi läks kiire ja halva stsenaariumiga: vanaisa teatas, et tema sõidab kohe tagasi (enne ööd, kuigi muidu ta koguaeg väidab, et tema pimedas  sõita ei saa) ning kui vanaema temaga rääkida tahtis, läks ta vanaemale ka pisut käsipidi kallale. Kõike lapse silme ees. Juss oli täiesti šokis. Siis läks T oma ema kaitsma ja vanaisa tahtis talle ka kallale minna. Mina sekkusin ning nagu kirsiks tordil ehk näitena kui s…t mees ta on oleks mulle ka kallale tuldud. Juss hakkas röökima ja see ehk mind päästis. Ütlesin täiesti rahulikult, et mul on ääretult kahju, sest näen, et kahjuks pole mu lapsel mitte ühtegi vanaisa, kes seda nimetust vääriks. Samuti  teatasin, et sellise käitumisega ei olda meie juures teretulnud. Lõppes nii, et ma rahustasin Jussi, kes oli tõesti endast väljas ja vanaisa ikkagi vedas nutva vanaema kaasa ning sõideti enne ööd pealinna tagasi.  Järelnähud, mis sellest intsidendist jäid polnud meeldivad. Juss ärkas päris pikalt öösiti röökides üles. Tema käitumine päeval muutus samuti pisut agressiivsemaks. Õnneks me suutsime jääda T-ga ise mõistuse juurde ja ka lapse uuesti heasse tujusse tagasi saada. Tulemus on igatahes selline, et  kuni asjad pole sirgeks räägitud me külla ei lähe (lihtsalt viisakuse pärast pole mõtet halva mängu juures head nägu teha) ning Jussi kahekesi ma vanaisaga ei jäta.