Hannes ja Wend käisid Mashhadi peamošees, kuhu on maetud üks Prohvet Muhamedi otsene  järeltulija. Tagasitulles olid nad justkui ära tehtud. Hannese kommentaar oli, et midagi nii võimsat pole ta sel reisil veel näinud. Nagu 1001 ööd. Hannese suust, kes on muidu oma emotsioonides suht vaoshoitud, oli seda pisut ootamatu kuulda ja kuigi alguses olin arvamusel, et ehk ei viitsigi järjekordse klotsi kohta linnukest kirja panna, otsustasin siiski oma silmaga seda imet kaeda. Mart ja Taniil liitusid minuga (Liivol oli ammu juba käidud) ja läksime õhtuse palvuse ajal kohale. Fotokaid kaasa võtta ei  tohtinud, millest oli tõsiselt kahju. Mošee on praeguselgi hetkel jõudsalt laienev kompleks. Üks elamurajoon pidi andma teed laiendusteks ja lammutati lihtsalt maha. Minu alateadvuses tähendab pühakoda rohkem arhitektuurimälestist, seega vaadates seda pompöösset asutust, mis meenutas rohkem kultuuri- ja vabaajakeskust, kui jumala koda, sain paremini aru selle usu elujõust. Palverändurid üle terve islamimaailma tulevad siia kokku. Teheranist tuleb 16 rongi päevas, mis on pidevalt välja müüdud, linn on täis  hotelle usuturistide majutamiseks. Inimesed usuvad tõsiselt, mitte moe pärast. Seega nende üle lollakate karikatuuridega nalja visata on lihtsalt kohatu ja matslik. Sõnavabadus jätab ka vabaduse mitte asju välja öelda, kui tead, et see võib kedagi hingepõhjani solvata.