Pühapäeva hommik algas minu jaoks telefonikõnega Liisilt, kes küsis, mis kell on. Olin ise ka suveajale üleminemisest veidi segaduses (kumba telefoni uskuda, mis see õige aeg siis on?), kuid lõpuks saime ikka ilusti samal ajal kokku, piazza Signori'l  suure kella all.    Ka minu jaoks oli see hommik teistest erinev, kuna siin Itaalias olles pole ma pühapäeviti kunagi nii vara majast välja läinud. Tänavatel oli näha vaid paari inimest, autosid polnud ühtegi, paar töölist pühkisid munakiviteed ning väljak oli täiesti inimtühi, vaid mõnus päike peegeldas majadelt vastu. Nagu tellitult, oli üks kohvik seal samas just uksed avanud ning läksime hommikusöögi jahile. Valisime välja neli erinevat sorti pizza- ja juustusaiu ning loomulikult quattro  cappuchini. Olime esimesed, kes väljakul asuvatel laudadel kohad sisse võttis. Meist veidi eemalt möödusid vaid paar turismigruppi ning jõudsime arusaamale, et iseseisvalt reisimine on ikka mustmiljon korda mõnusam kui turistidega kaasa jõlkumine ja teiste ajakava järgi elamine. Seal me siis olime, nautisime sooja hommikupäikese käes hommikukohvi ning kuulasime vaikuses kajavaid kirikukelli. Lauast lahkudes hakkas vaikselt inimesi juurde tulema ning Prato della Valle'le jõudes olime juba inimsumma sees.    Järgmisena külastasime sant'Antonio missat. Seal basiilikas käimine on muidugi omaette elamus, alates kümnetest erinevatest altaritest ning lõpetades roheliste iluaedadega. Vatikanile kuuluv katedraal oli inimesi puupüsti täis - jah, itaallased suhtuvad tõesti oma usku väga tõsiselt. Antonio basiilikast saadud elamustest olime niivõrd mõjutatud, et soetasime kõik endale palvehelmed, uskudes Padova linna pühaku kaitsevõimesse.    Puhkasime veidi Prato della Valle ringväljakul jalgu ja jälgisime  inimesi. Jah, itaallased oskavad elu nautida. Pühapäeva hommikul tullakse kodust välja, nauditakse värskes õhus hommikusööki ja jalutatakse oma armsaid koerakesi. Seega kella kaheteistkümneks oli elu tänavatel juba tagasi. Meie aga suundusime peatänavalt kõrvale ning kõndisime mööda kanali äärt Galileo observatooriumini. Mulle jäi meelde vaatepilt mehest, kes seisis silla peal käsipuu najal ning luges ajalehte, nägu päikese poole pööratud. Möödujatelt sai kuulda ka erinevaid laulujuppe. Korjasin ka võililli  ning tegin selle aasta esimese pärja.    Oh seda imelist Itaaliat! Emps on vist kõige rohkem siinsest elustiilist vaimustuses :)    Teemaväline, kuid...... eile hommikul ärgates oli mu vasakul säärel suur punane verevalum, katsuda ei saanud üldse ning ka kõndida oli valus. Lõunaks avastasin ka reie pealt sinaka ja õhtuks oli säärel olev laik punasest lillaks muutunud. Peale väikest uurimustööd oma mälus ning vigastustes kahtlustatavate mööbliesemete ülevaatamist jõudsin järeldusele -  esimest korda elus olen ennast kuutõbisena vigastanud. Varem on hommikuti lihtsalt üllatusi erinevate riietuste, mööbli ümberpaigutamiste ja veidrate kirjutiste näol olnud. Seekord vigastasin ennast küll, kuid päris trepist ma alla ei lennanud, seega pole vist põhjust väga muretseda.. Lihtsalt natuke aega vasaku külje peal magada ei saa.