Loo eellugu on see, et minu kergestipleekivad ning heledat tolmuse-kartulikoore-karva kulmud ei sobi värskelthennataud juustega eriti hästi kokku. Ja tavaliselt ma siis käisin peale hennatamist ka kulme-ripsmeid värvimas, et ei oleks väga värvilise juuksepahmakaga täiseti näotu olla. Aga  keemilise värviga on mitu häda. Üks häda on see, et kole raske on leida kedagi, kes usuks, et vaatamata tugevale karvale võtab kulm värvi sama kergelt peale kui õrnad udemed. Tulemuseks oli tavaliselt ikka nädalajagu peeglipelgu ning väljanägemine nagu Lumivalgekese kurjal võõrasemal. Õnneks läheb see nädalaga enam-vähem talutavaks, mis tegelikult viibki edasi teise häda juurde - keemiline värv või pigment kaob karvast väga ruttu, suvel päikesega rutem kui kuuga. Ning alles jäävad peaaegu pigmenditud oma  kulmukarvad.