"Olgugi meie rahvas väike, kuid ta on ometi rahvas!" ütles uue ajavaimu juhtivamaid mehi J. Tõnisson. See tähendas eesti väike­rahvale samade õiguste tunnustust, nagu need olid igal teiselgi rahval. Sellest tõekspidamisest lähtudes algas ühtlasi sama rahva juhtimine sisemise vägevuse kasvatamise teele, samale teele, mida oli kuuluta­nud J. Hurt ärkamisaja algupoolel. "Rahvuslik iseteadvus" ja "kõlbline iseolemine" pidi olema juhtiv nõiakepp, mille abil eesti väike­rahvas võis jõuda  täisõiguslikuks liikmeks üldises rahvasteperes. Selle kõlbelise omajõu kandel asus "Tartu renessansist" tulnud uus sugupõlv erilise südikusega ja sihiteadlikkusega rahva omakultuuri, majandusliku ja sotsiaalse isetegevuse arendamisele, seega selle "tõise suuruse" ja vägevuse taotlemisele, mille Hurt ütles olevat kättesaa­dava ka igale väikerahvale. Siin oli J. Tõnisson see, kes rea aastate keskel enne meie poliitilist iseseisvumist tõmbas kaugeleulatuvaid järeldusi ja eesti ühiskondlikule mõttele juhtivaid  sihtjooni just väikerahvalikust tunnetusest lähtudes.