Kuna maailmas on käimas ajaloolised hetked - Gruusia konflikt - siis tuleb tingimata vaadata läbi nii palju hiinakeelseid arutlussaateid kui võimalik. Täna sattusin peale Fenghuang Weishi 28.augustil eetris olnud 時事開讲 saatele (tõlge võiks olla "avalikult poliitikast"), mis on minu saadete nimekirjas ka ära toodud, ning saatekülaline Ma Dingsheng tegi kogu suure jutu sees ühe väga huvitava ettepaneku. Nimelt viia Gruusiasse sisse enda rahutagamisväed, sest Hiinal pole antud piirkonnas absoluutselt mingeid huvisid. See oleks siis esimene samm kolmanda osapoolena, millest ma paar blogisissekannet tagasi rääkisin.    Kuna Hiinal ei ole piirkonnas mingeid huvisid, siis sobiksid nende väed  sinna justkui kõige paremini. Kuid siin on minu meelest konks peidus. Ma küll ei usu, et Hiina hakkaks Gruusiat ära kasutades manipuleerima kummagi (Venemaa, Lääs) osapoolega, kuid Hiinal tekiks väga hea võimalus näidata maailmale enda rahumeelset poliitikat. Konks on selles, et rahu sobitajana teenib Hiina plusspunkte ning jätkab enda tõusuga. Tähelepanuväärne on aga see, et Hiina on oma sinikiivreid alates 90.-date keskpaigast saatnud üle maailma üha rohkem ja rohkem. Ehk siis Pekingi  sinikiivri-poliitikaga saab endale võita kätte rahusobitaja rolli. See on Hiina kavalus.    Hiina siniseid kiivreid on saadetud isegi Haitile, kuigi viimasel pole Hiinaga diplomaatiliseid suhteidki, sest Port-au-Prince tunnistab Taipei võimu. Hiina aga ei kuku laamendama, vaid saadab rahusõnumiga sinised kiivrid Hispaniola saarele ja küsib suunurgast paotades, et mis te selle Taipeiga ikka peale hakkate. Vaadake, meil on head kavatsused.    Hiina tõus seisnebki osalt rahusobitajas. Saades üha võimsamaks  ning vaadates maailma polariseerumist, astub Hiina üha enam rahusobitajana vahele. Esialgu olid need vaid enda tagahoovis nagu näiteks Korea poolsaar, kuid järgmise sammuna oleks juba kahe suure - Euroopa ja Venemaa - tagaõues, Transkaukaasias.    Selge see, et Hiina kiivreid Gruusiasse ei paluta (võibolla ehk mõned vaatlejad), sest maailmas leidub palju riike, kes seisavad konfliktist eraldi, kuid kuidas peaks Eesti käituma olukorras, kus tema huviorbiiti astub sisse üsna tundamtu loom - Hiina?    Suure tõenäosusega nulliksid Hiina lootused ära nii Euroopa Liit kui USA. Isegi Türgi ettepanek moodustada Armeeniast, Aserbaidźaanist, Gruusiast, Venemaast ja Türgist koosnev Kaukaasia Stabiilsuse ja Koostöö Pakt lükati Turkish Daily News andmetel Lääne poolt tagasi. Saati siis veel mingid Hiina ettepanekud.    Ma Dingshengi ettepanek võib huvitav olla, kuid esialgu elame me agressiivse politsei - USA - valve  all ning eks ole näha, millal (mitte kas) hakatakse elama rahumeelse - Hiina - politse valve all. Kuigi loomult on nad erinevad, on nende sisu sama. Üks vaid kavalam.    Täpselt samas saates räägiti kevadel (saatekülaline oli keegi teine ja nime ei mäleta enam, nägu aga küll), kui Nargis räsis Birmat, et Hiinal oleks õige aeg astuda nüüd vahele ning avada Naypyidaw' uksed ja lasta humanitaarabi sisse. Rahvusvaheline üldsus oli toona kriisis, sest inimesed surid, aga päästa neid ei õnnestunud, ning  Hiinas tunnetati, et rahumeelse osapoolena, võib võit nende poole kalduda.    Hiinas öeldakse, et 21.sajand pole sõdade sajand - kuigi tegelikkus on vastupidine, seisneb siin lihtsalt Hiina välispoliitiline doktriin - ning asju aetakse rahumeelselt. Hiina teab väga hästi enda kogemusest, et viimane on õige valik. Mitte rohekas-hallid, vaid sinised kiivrid.    Minu sinikiivri-poliitikas on iva sees. Pange tähele.