Teatava määrani muidugi tohib tugevasti rõvetsemisesse kalduvat kirjanduslikku paljastusetaudi seletada vahepeal valitsema pääsenud ajavaimuga; ei saa ju salata, et paljastav ajaromaan väga sobivalt vas­tab "sellele üldisele pohmeluse- ja saunapäevade meeleolule, mis meie ühiskondlikus ning poliitilises elus maad võttis pärast iseseisvuse iiigtormiseid mesinädalaid", nagu ütleb Jaan Kärner (Mõtteid meie tänapäeva romaanist, Looming 1933 I, lk. 90), kurvalt nentides, et "allasurutud  teopoisiinstinktid" on kirjanduses täiel määral maksvu­sele pääsenud. Ei olnud iseseisvuse teise aastakümne alul vist ühtki nähtust ega ala, ühtki linna- (ja isegi maa-) elanikekihti, mida kirjan­duses poleks valgustatud kõige mustemast küljest. Haridustegelased ja kooliõpilased (Rohu See, millest…, Kindluste Rändlinnud) ning üliõpilaskond (Kirsimäe Puhastustuli), ärimehed (E. Krusteni Mine­viku jälil; O. Lutsu Pankrot; Metsanurga Fr. Arraste ja Pojad), ametnikud (Krusteni õilis vale; Metsanurga Taaniel heitleb),  avaliku korra kaitsjad (Uibopuu Suletud ring), kirjanikud ja kunstnikud (Kivika Vekslivõltsija), igasugused muud kultuurtegelased (Janno Metsmees), intelligentsi esindajad üldse (Anvelti Viirastusi valges öös; Reed Morni Andekas parasiit ja Kastreerit elu) - kõik on tolle­aegse romaani kujutusel läbi ja läbi pehastunud, kõdunenud, mädad. Kõige ulatuslikumaks linnavastaseks mahategemisrünnakuks on Tammsaare Tõde ja õigus IV (1932): masendav, aga ka protestileäratav teos oma sihiliku liialdusega.