Mesilane tuli vihase suminaga mind õpetama. Jooksin eest ära, siis läksin tagasi ja hakkasin ikka edasi sama mõtet mõtlema. Seekord ei olnud suminat, vaid terav torge just sinna, kus elab vastav hirm, mis oli lahendamata olukorra pärast vihaseks kasvanud. Momen­taalselt teadvustasin ma olukorra, oma vale suhtumise, iseenda oskamatuse seda lahendada ja loomulikult õige  lahendamise tee. Palusin kõigilt oma vastavatelt vihadelt andeks, et olin neid endas kasvatanud nii, et mesilane pidi minu pärast oma elu jätma. Palusin andeks ka mesilinnult. Valu kadus sama kurelt kui oli tekkinud. Ei punetust, ei tursel, ei üldreaktsioone mesilase mürgile. See mesilane  oli mulle isegi oma mürgiga head teinud.