Veelgi hullemini toimib sõjatööstus, mis müüb militaristidele järjest uusi versioone  varasematest relvadest, sest kõik ju vahepeal areneb ja riigimehed tahavad alati parimat relvastust oma armeedele. Selle toodangu ladudesse seisma jäämise vältimiseks siis korraldataksegi sõdu ja konflikte kogu maailmas. Eriti hea näide on siinkohal USA, mis Iraagi ründamise alguspäevadel tulistas sadu Tomahawk rakette (igaüks 1,5 miljonit dollarit), sest nende kasutusaeg hakkas lõppema. Samamoodi on muudel rakettide, mürskudel, pommidel ja isegi sõdurite toidul kõlblikkuse tähtaeg. Nüüd ongi poliitikud pandud  olukorda, et kas lasta neil rakettidel, mürskudel, pommidel ja kõigel muul ostetud varustusel ladudes seista kuni riknemiseni (ka hoidmisega kaasnevad kulud) või need ikkagi ära kasutada ja näidata seda kui oma poliitiliste tõekspidamiste realiseerimist. Näiteks Iraaki mindi ju iraaklasi türannia käest vabastama, Afganistani mindi narkootikumide kasvatamist pärssinud Talebani kukutama (formaalne õigustus oli Usama bin Ladini välja andmata jätmine), Iisrael ründas Liibanoni, sest seal arvati Hamasi liikumist  liiga tugevaks muutuvat. Samamoodi pommitatakse nüüd Liibüat, et Suurbritannia ja Prantsusmaa saaksid oma sõjatööstustele uusi tellimusi anda.