Kuigi sellised meeleolud olid tajutavad juba mõnda aega, nendest avalikult  ei räägitud. Kuni juunis 1995 Washingtonis olles tabas mind järjest mitu halba üllatust. Esiteks avaldas tolleaegse Saksamaa valitsuse välispoliitika asjatundja,    Ebbenhausi Instituudi direktor Michael Stürmer 13. juunil Financial Timesis arvamusartikli nn konvergentsimudeli kohta, mille järgi pidanuks NATO ja EL oma liikmesuses kattuma ning mille üheks sõnumiks oli ka see, et Balti riikidel pole kohta ei NATOs ega Euroopa Liidus. Nädal hiljem võtsid minuga ühendust murelikud Soome ja Rootsi  diplomaadid, kelle sõnul olid Saksamaa valitsuse liikmed Visbys 16.-17. juunil Saksa-Rootsi julgeolekunõupidamisel öelnud, et Balti riigid NATOsse ei saa, et ELis neile kohta samuti pole ning et nende julgeoleku eest peaks seisma just Põhjala. Saksa kristlike demokraatide välispoliitika kõneisik oli samal ajal väitnud, et mõistagi ei soovi sakslased uut Jaltat, kuid samal ajal tuleb arvestada Venemaa legitiimsete julgeolekuhuvidega. Seepeale oli Rootsi välisminister Lena Hjelm-Wallén hoiatanud "Dean Achesoni  efekti"[2] eest, mille järgi võib Balti riikide väljajätmine kaitstavate riikide hulgast hoopis põhjustada nende langemise sõjalise rünnaku ohvriks.