Tere, Hunt, mis Sa nüüdseks teinud oled? Näen, kommentaare kirjutatakse Sulle hulgi... Ja inimesi on mitmesuguseid.  Minu silmis on parem, kui ei kassipoega ega inimest ei võetakski sooja, kui on võimalus, et ta pärast välja visatakse. See on see "Väikese Printsi" raamatu taltsutamiskoht.  Korra elus olen jätnud selle inimese eest, keda ulualla lasksin, hoolitsemise ka pooleli  - sest teadsin, et see ei tõuka teda põhja poole, kuna selgunud oli, et kõik, mida ta kõneleb, on vale (tegemist oli vaimselt haige lapsendatud lapsega, kellel oli tegelikult hea kasupere juba imikueast saati - kontrollisin mitmeti ja veendusin).  Teisi - ei kasse, koeri ega inimesi - ma ära saatnud pole. Seda olen küll kogenud, et aitajana on abi leida raske, kuid piisava järjekindluse korral mitte päris võimatu. Üks vanglast vabanenu elab igatahes juba seitsmendat aastat ilma kuritegudeta ja  opereeritud maoga, kuid välja saadeti ta tegelikult surema - tal oli maovähk. Eks ma siis proovisingi, muuhulgas ka selge uudishimu pärast, kas on võimalik vanglast haigekassa kindlustuseta vabanenule invaliidsus ja operatsioon kätte võidelda. Oli, aga see tegevus oli päris naljakas... omal moel.  Lastega on hullem. Kui nad solvuvad, siis peaaegu igaveseks. Ja teevad seepeale üsna hulle asju. Selliseid suureks saanud lapsi olen näinud ja näinud lähedalt. Hiljem on hullem õnnetustest välja ronida, lapseeas on  see vähemalt mõnevõrra hõlpsam. Alati ei lähe aga õnneks ei lapseas ega täismehena.  Poistega on asi reeglina lootusrikkam, tüdrukuid on raskem aidata. Vähemalt mina tunnen seni nii.  Rohkem Sa teha ei saa, kui jaksad. Aga kui suudad püüda aidata, on põhjust Sinust väga lugu pidada.  Niisiis, Metsa Kutsikate Pealik, mida otsustasid?  Tunnen Sinu ja Su leitud Kutsika pärast muret. Emahundile soovin hingerahu, vaevalt tal seda elus palju olnud on.