See vahetegemine entusiasmiromantika ja infantiilse lunastuse- ehk reaktsiooniromantika vahel langeb pea täitsa ühte Strich'i dionüüsliku ja kristliku  romantika eritlusega. Strich tähendab üsna õieti, et ka dionüüslikul romantikal oli oma isikulunastus ta ühtekuuluvustundes kõikjal voogavate jõududega, et see lunastus oli aga immanentne, ja mitte trans­tsendentne nagu kristluses. Kuid selles just seisabki see vahe: esimene oma mõistusepärases immanentsuses ja väärtusastmetus panteismis ometi oli viind vabastet isiku ainult äärmisse kannatusse ega sellest pääsmiseks jäändki üle muud teed kui kas surm või klassiline enesepiiramine. Või siis jälle isikut ja  mõistust eitav täielik andumine neile müstilistele aatejõududele, mis just läbi isiku kui isiku surma viivad ta ometi elule, s. o. ennastsal­gava armastuslunastuse kaudu kõikelusse, mis ometi on ülem kui panteistlik kõikelu ega mitte tunne kannatust, kuna ta ise kannatuse vastu võtnud kui rõõmu.