Keskmise rauaaja linnuste kindlustused on hoopis võimsamad ja täiuslikumad  varasematest. Eristada võib nagu Eestiski neemiklinnuseid ja mägilinnuseid; tasase maa ringvall-linnuste kohta andmeid pole. Paljudes kohtades rajatakse sel ajal linnuste juurde ulatuslikud avaasulad, mille pindala ulatub vahel mitme hektarini. Kujuneb põhimõtteliselt samasugune linnus-asula süsteem, nagu juba rooma rauaaja lõpul Leedus ning mõnisada aastat hiljem Eestis. Peab siiski ütlema, et selliseid linnus-asulaid teatakse Lätist suhteliselt vähe, u kümmekond, kuid kõikjalt üle maa, Põhja-Läti välja  arvatud. Kuigi nii linnuseid kui ka nende jalamil olevaid asulakohti on Lätis mitmel pool päris põhjalikult kaevatud, puuduvad seni nende lähiümbruskonda hõlmavad nimetamisväärsed asustusarheoloogilised uurimistööd. Seetõttu on praegu veel vara öelda midagi konkreetsemat linnus-asula süsteemi kujunemismehhanismi ja põhjuste kohta Lätis. Usutavasti ei erinenud need väga palju Eesti omadest. Nii arvab ka A. Vasks, et keskmisel rauaajal kujunenud linnus-asulad olid piirkondlikeks keskusteks. Tuntuimateks selle  aja keskusteks olid Ķente, Dignāja, Tērvete jt.     Üks keskmise rauaaja paremini uuritud linnustest on Ķenteskalns, mille kohta A. Stubavs avaldas 1976. a monograafia. Ķenteskalns (vt LA, joon 60-65) asub Daugava ääres, Riiast 40 km ülesvoolu, Ogre linna idapiiril. Põhja poolt kaitseb linnust kaks ja lõuna poolt kolm valli, millest mõne kõrgus ulatub kuni 7 meetrini. Platoo suurus on 1400 m2. Kuna koht jäi ette kruusa võtmisele, uuriti linnus 1954-1958 täielikult läbi (6880 m2), samuti kaevati suurt osa asulast (10180 m2). Leiumaterjal oli rikkalik - 2256 mitmesugust eset, "lugematu arv" keraamikat ja osteoloogilist materjali.    Väljakaevamised näitasid kolme suurema asustus- ja kindlustusetapi olemasolu linnamäel: (1) kindlustatud asula (I at eKr ja meie ajaarvamise algus), (2) oletatav linnus-pelgupaik rooma rauaajal ning (3) kolme horisondiga linnuse kultuurkiht 5. sajandi lõpust 9. sajandi alguseni. Esimese kahe etapi ehitusjäänused olid hilisemate lõhkumiste tõttu säilinud väga  halvasti. Rooma rauaaegsest etapist tunnistas lisaks üksikutele leidudele näiteks vaid kaitsekraav ja paar rida postiauke, mis stratigraafiliselt ei saanud kuuluda ei pronksiaja ega ka keskmise rauaaja järku.     Keskmise rauaaja linnuse vallid olid kuhjatud mullast, mida hoidis koos rõhtpalktaranditest konstruktsioon vallikehandi sees. Hooned asusid platoo serval, kaitsetara taga, õu oli jäetud tühjaks. Vallid ja kraavid olid ainult linnuse otstes, eraldades kaitstavat ala muust neemikust. Järsu  nõlvaga pikikülgi kaitses lihtne puutara. Kõige paremini oli säilinud linnuseperioodi esimene kiht, mis dateeriti rahvasterännuaega (5.-7. sajandini) ja mis oli omal ajal hävinud tules. Kindlustusperioodi algust dateerib hästi ühe valli alt saadud peitleid: 2 tuluskivi, sirp ja raudese, mis kuuluvad 5. sajandi lõppu. Sellel etapil kaitsesid linnust lõuna poolt kolm valli ja põhja poolt ainult üks vall. Ajalt järgmine, 7.-8. sajandi ladestus polnud enam nii hästi säilinud. Arvatakse, et kaitseehitiste  planeering jäi samaks, üksnes vallid ehitati kõrgemaks. Kolmas, kõige hilisem horisont dateeriti 8. sajandi lõppu ja 9. sajandi algusse. Kõige suuremad ehitustööd tehtigi selle viimase kindlustusfaasi jooksul: vallid ehitati veelgi kõrgemaks ning põhja poole ehitati üks vall juurde. Just selle etapiga seostuvadki puukambrid valli sees - varasemates kindlustusjärkudes neid siin ei olnud.     Linnamäe jalamil olnud asula pindala ulatub 2 hektarini ja umbes pool sellest on läbi kaevatud. Kultuurkihi  paksus oli tavaliselt 0,3-0,6 m, kohati ka vähem. Elamud olid kas maapealsed või maasse süvendatud põhjadega. Viimaste pindala oli erinev, 10-16 ja 20-28 m2, kõik kolde- või kerisahjuasemega. Maapealsed ehitised olid vahepealse suurusega, u 16-22 m2. Kaevatud alal avastati ühtekokku 60 hoonet, seega oli tolleaegne hoonestus üsna tihe. Avaasula rajati üheaegselt linnusega, s.o 5.-6. sajandil. 8. sajandil asula laienes märgatavalt ja arvatakse, et seal elas tollal 250-300 inimest. Asula jäeti ka maha linnusega  üheaegselt, 9. sajandi algul.    Ķenteskalnsi linnuse ja asula leiumaterjal on, nagu mainitud, väga rikkalik. Söestunud vilja- ja umbrohuseemned kõnelevad viljakasvatusest ja põlispõldudest, arvukas osteoloogiline materjal näitab koduloomakasvatuse arengutaset. Rohkesti avastati jälgi sepatööst, sh rauasulatusest, just avaasulast. Lisaks rauatööle on Ķenteskalnsis tegeletud ka pronksivalamise ja keraamika valmistamisega, samuti puutöö, luu ja sarve töötlemisega. Rohkesti on linnusest ja asulast  leitud relvi (odaotsi), tööriistu (sirbid, vikatid, kõplad, kirved jms) ja ehteid (ehtenõelad, käevõrud, sõled).    Kalmistut ümbruskonnas ei teata. Ķenteskalns asub territooriumil, mis 10.-11. sajandil kuulus liivlastele. Enamik läti arheolooge on olnud seisukohal, et liivlased saabusid neile aladele alles 10. sajandil Kuramaalt; H. Moora arvas aga, et liivlased on seal elanud kogu aeg. Stubavsi arvates on Ķente materiaalne kultuur iseloomulik balti hõimudele, kuigi selles esinevat ka  läänemeresoomlastele kuulunud vorme. Ta oletabki, et tegu oli liivi-läti segaelanikkonnaga, kusjuures liivlased olevat olnud kohalikud, mitte Kuramaalt sisse rännanud.    Teiseks näiteks keskmise rauaaja linnuste kohta on Dignāja Daugava vasakkaldal Kagu-Lätis, mis oli kasutusel juba rooma rauaajal. Kohta uuris 1939 E. Šnore. Linnus asus eraldi mäe otsas, st tegu on mägilinnusega. Keskmisel rauaajal oli mäge kõrgendatud u 1 m paksuse mullakihi pealevedamisega, millega kaeti varasemad kihistused. Linnus ümbritseti 2 m laiuse puidust rõhtpalkkarkassiga. Umbes aasta 500 paiku hakkas linnuse jalamile tekkima avaasula. Vajadus rajada seda asulat just ümber linnuse oli nii suur, et kasutusele võeti isegi 20-30 m kauguselt algav soo. Kõikuvale ja märjale pinnasele laoti risti-rästi oksi ja palke, mis kaeti kasetohuga; sellele alusele tuginevad elamute põrandad tehti savist. Elamud paiknesid kahes reas piki linnamäe jalamit. Elamutes oli nii kerisahje kui ka lahtisi tuleasemeid. Siinses leiumaterjalis esines samuti rohkesti käsitööga ja sepatööga seonduvat: valamisvormide katked, värtnakedrad, rauasulatusjäätmed. Dignāja õitseaeg keskusena kestis kuni 10.-11. sajandini, mil järjest enam hakkas esile tõusma jõe vastaskaldale rajatud Jersika linnamägi.    Peale linnuste ja nende jalamil olevate asulate teatakse rohkesti ka selliseid avaasulaid, mille juures kaitseehitisi polnud. Elu jätkus terves reas varasemates asulates, nagu Spietiņi ja Kivti. Samas on alles sellel ajajärgul tekkinud juurde hulganisti uusi asulakohti, eriti tihedaks muutus asustusvõrk Daugava kallastel. Paljud nendest asulatest jäid püsima kauemaks ajaks, kuni muinasaja lõpuni ja ajaloolise ajani - seega sarnaneb asustuse areng mitmeski mõttes Eesti omaga. Teadaolevate asulate pindala võib olla erinev, ulatudes mõnesajast ruutmeetrist 2,4 hektarini; seega kuuluvad need nii talu- kui ka külaasemetele. Avaasulaid on siiski vähe uuritud. Kivti asulas, kus inimesed elasid juba alates pronksiajast, langes kõige intensiivsem asustusjärk rooma rauaaja lõppu ja rahvasterännuaega. Kui varasemate järkude ehitised olid enamasti ümmarguse põhiplaaniga, siis 4.-6. sajandil ehitati märksa suuremaid nelinurkseid rõhtpalkhooneid (6 x 7 m, 5 x 5 m). Leiumaterjalis domineerib tekstiilkeraamika, kuid esines ka tasandatud ja lihvitud pindadega, samuti varbitud pindadega keraamikat. (Varbitud = pärast esialgset kuivamist ja enne põletamist vedela saviga üle mäkerdatud nõud.) Lisaks leiti üsnagi rohkesti pronksist ja rauast ehteid (ehtenõelad, sõled, käevõrud) ning rauast tööriistu (kirved, noad, sirbid jms.). 6. sajandi paiku jäeti see asula, kus arvatakse olevat elanud läänemeresoome taustaga elanikkond, maha ning 7. sajandil rajati samale kohale latgalite kalmistu (vt allpool).