See on sünge ja masendav pilt, mille kirjanik meile avab "vagade  elu" välise "hiilguse" koore alt. See on aine, millest oleks võinud saada kõige traagilisem kurbmäng. Aga Metsanurk tõstab selle koomilisse valgusse ja sunnib meid naerma ka siis, kui seisukord on õudsemaist õudsem. Kirjanik on jõudnud sellele tõetundmisele, et inimene kui see­sugune on nõder ning patune, et ei maksa teda hukka mõista ega hirmu­tada põrgutulega. Ehk õigemini: kirjanik ei ole veel kaotanud usku inimesse. Ta tahaks mõista isegi neid, kes Jumalat paludes valmistuvad tapma oma alles sündimatut  lapselast. Ta tahaks uskuda, et inimene oma tuumalt ei olegi "kuri", et tema roimariks teevad peamiselt ühiskondlikud olud ja eelarvamised. Ning lõppudelõpuks osutub Metsanurk ometi kohtumõistjaks ja õpetajaks. Teiste seas toob ta esile tolstoilise mõttelaadiga sulase Toomase, kes nähtavasti peab kehastama ta inimideaali. Toomas on võõra raha raiskamise pärast poolteist aastat istunud vangis, kus tal aega on olnud mõtelda nii oma tegude kui ilma asjade üle. Lõpuks on ta tulnud otsusele, et inimesel on  ainult üks peremees ja isand, see on ta ise. Teiste sõnadega: inimene olgu nagu ta on ja elagu nii, nagu peab õigeks, ega ärgu hooligu sellest, mis arvavad temast teised. Sest senikaua kui sa üksi tead oma "koduseid asju", "on sul ikka hirm, et teised ka teada võivad saada. Kui nad aga kõigil teada, siis võid jälle kõigile julgesti otsa vaadata - kui julge inimene oled." Teiste sõnadega: senikaua kui inimesel ei ole julgust olla "oma peremees", senikaua kestab ilmas edasi kõlbliselt mäda - vagade elu". See on  "õpetus", mida annab Metsanurk oma näidendiga, sellega muutub ta  kohtumõistjaks ühiskonna eelarvamiste kohta.