Aimla küla ajalugu ulatub teadaolevalt 13-ndasse sajandisse. Küla vanimaks objektiks on kalmistu. 1953. aastal teostas Viljandi muuseum Henn Moora  juhtimisel seal ulatuslikke väljakaevamisi. Leidude poolest mitte eriti rikkalik kalmistu dateeriti kasutusel olevaks 13.-18. sajandil. Ühtekokku paigutati muuseumisse 37 ühikut leide. Peamiselt sõled, sõrmused, helmed jne.  Külakalmistust ligikaudu 700 m põhja suunas on asunud keskaegne kirik - kabel, mis püstitati ristiusu kinnitamiseks selles metsade ja rabadega eraldatud külas. Kuid ajaloolaste arvates oli sellisel kabelil paganliku ebausu peletamisel vähe edu.  Kirjalikult mainitakse seda  kabelit esmakordselt 1613. aastal. 1970-ndatel aastatel lükkas kolhoos "Võit" traktor viimased kabeli jäänused lähedalolevasse metsa ning kündis üles kalmistu, mille asukohta märgib muinsuskaitse tähispost.  Sellel ajaloolisel väljal on 1820-1926.a. tegutsenud ka palvemaja, milles omakorda 1820- 1875.a. asus piirkonna trahvikool. Kooli suunati need lapsed, kes veel ei mõistnud katekismust lugeda. Teadaolevalt on kooliõpetajaks olnud Teinfeld, Mihkel ja Jaan Moor. Peale Aimla kooli sulgemist sai viimasest  Tillu-Reinu algkooli juhataja.  1550-ndatel aastatel pandib ordumeister Wilhelm Fürstenberg Aimla Vana-Võidu omanikule Johann von Wrangelile 3500 Riia marga eest.  1574.a. Aimla läheb J. Wrangeli pojale Morits Wrangelile. Edasi pärandatakse küla Georg Wrangelile.  Pärast Liivi sõda oli Aimla vaibevara. 1595.a. Sigismund III läänistas küla koos Pärstiga Gustachus Kurtzile ja Regina Wolwiezownale eluaegseks kasutamiseks.  1601.a. katastri järgi omandas küla E. Kurtz 200 taalri eest Stephan  Bathorylt. Küla nime kirjutati siis Haymühll.  Revisjonis oli kirjas 5 talu. Taluperemeesteks Heymall Pepe, Otto Naen, Kinneste Peter, Kewe Simon ja Nilpe Hans. Aimla talude suurus oli kihelkonna suurimaid. Aimla oli Pärsti läänivaldus. Seda näitab ka 1624.a. koostatud kaart.  1638.a. läks Aimla Navesti alla Engelhardide suguvõsale, kes hakkasid siin arendama mõisamajandust.  1681.a. oli Aimla mõisas juba 19 talu ja kus elas 258 inimest. Mõisa maadel tegutses maamõõtja Israel Swedman,  kellelt pärinevad kaardid selle piirkonna kohta. See oli asutuse kõrgseis. Aimla küla talud asusid ka piki Vildioja kallast ning piirnesid Imma külaga. Põhjasõda ja suure katku aeg 171 0-1711.a. vähendasid tunduvalt küla elanikkonda.  Mõisa omanikud vaheldusid ning 1792.a. omandas selle 15 000 hõberubla eest kindralleitnant parun Hans Heinrich Fersen. Suguvõsa kätte jäi Aimla kuni selle riigistamiseni 1920. aastal. Praegu Looduskeskuse kasutuses olev endine mõisavalitseja maja ehitati oletatavalt 1850.  aastal.  Mõisa õue kujundamist nüüdsel kujul alustati XX sajandi algul. 1910 aastal valmisid maakividest riistakuur, uus juustuköök, viljaait.  1912.a. ehitati kokku hobuste tall ja riistakuur meierei tööliste majaga, nii moodustub kõver tahutud maakividest hoone. Keskmises osas said korterid mõisatöölised. Samal perioodil valmisid veel mitmedki mõisamajanduses vajalikud objektid: sepikoda, saun, kaalukoda, metsaülema maja, heinaküünid, karjalaut jne.  Pärast riigistamist jagati mõisamaad, mis  paiknesid mõisahoonest teisel pool Aimla-Jaska teed, asuniketalude vahel. Kerkisid uued taluhooned Männikul, Nõmmel, Laanel, Kivisillal, Vahemetsal, Kasel, Lepikul, Aavikul, Kaalimäel, Laanelal, Mäeotsal, Sepal, Kunglal, Koplil. Küla arenes jõudsalt, rahvaarv kasvas. Talude jõukus suurenes visa tööga. Külas tegutses edukalt vesiveski, saekaater, metskond, meierei, sepikoda, karjalaut, viljakuivati. Talus tarvilikku kaupa oli võimalik osta kolmest poest.  1933.a. luuakse koos Kuhjavere küla naistega Aimla  Maanaiste Selts, mis liidab aktiivsed maanaised. Korraldati mitmesuguseid kursusi, tantsupidusid, teeõhtuid, käsitöönäitusi, lavastati teatritükke. Esineti rahvatantsu- ja laulupidudel.  Pealesurutud sõda ja hilisem küüditamine jätsid sügava haava ka selle küla rahva ellu. Siberi tee tuli ette võtta väga paljudel töökatel talupidajatel. Segipaisatud talumajanduse asemel loodi 1949.a. kolhoos "Tasuja". Esimeheks valiti oma küla mees, rahvainimene Endel Aua. Kõike tuli otsast alata. Raskused liitsid  külarahvast. Pingutati üheskoos, nii et "Tasujat" hakati nimetama kulakute kolhoosiks.  1951.a. rajati õunapuuaed. 1954.a. tuuakse raamatukogu Kuhjaverest Aimlasse Laane tallu. 1958.a. sai metskond tagasi oma nn. mõisavalitseja maja. Rahva elujärg hakkas tasapisi paranema. Kolhoosimajandus sai jalad alla. Kolhooside liitumisel nihkus keskus Aimlast järjest kaugemale. See oli ohu märk.  1964.a. suleti Aimla koorejaam, 1970-ndatel kaob suurest laudast lüpsikari, kiratsema jäi saeveski, raamatukogu ....  1971-72.a. ehitati vana kõver külatee sirgeks. Aimla muutus kolhoosi ääremaaks.  1990-ndate aastate algul lagunes kolhoos, külas kadusid töökohad. Igaüks püüdis oma peret majandada nii kuis oskas. Kaovad raamatukogu, kauplus, töö lõpetab karjalaut, saeveski. Kaob talude maalähedane elu, külla ei jää ühtegi karilooma, inimesed suunduvad tööle linna. Põllumaad harivad võõrad käed. Vaatamata raskustele pole õnneks meie Aimla inimtühjaks jäänud. Rõõm on sõita läbi suhteliselt hästi korrashoitud küla  Siin-seal on uue näo saanud vanad talud, mis julgustab ja annab lootust, et Aimla küla jääb elama. Ka hea ühendus Viljandiga tagab küla jätkusuutlikkuse.