Maailmasõja eelõhtul, kui sõja algamine juba vältimatu ja otsustatud oli, vahetasid Saksa ja Vene monarhid telegramme. Nikolai 2. telegrafeeris Wilhelmile, ehk nagu ta õrnalt väljendas, " kallile Willy'le": "Tänan sind lepliku ja sõbraliku telegrammi eest… Oleks hea, kui Austria-Ungari küsimus Haagi konverentsile otsustamiseks antakse. Ma usaldan Sinu tarkust ja sõprust. Sinu Sind armastaja Nicky." Selline  viisakus on seni märkinud rahu ja sõja, humaansuse ja barbaarsuse piiri ja vahemaad. Ent tänapäeva Niki'd ja Villi'd on muutmas ka siin oma stiili. Muusikat ma ei salli, muusika paneb silitama päid, minu ülesanne on aga pealuid sisse lüüa - seda lauset omistatakse ühe diktatuuripartei juhile. See avameelne lause on kindlasti tõele ligemal, kui Nikide ja Villide hiina-viisakused. Kuid ühtlasi väljendab ta liberaalse humaansuse kriisi. Teravam kui fašistlik rünnak on pahemalt tiivalt toimuv rünnak liberalistide  humaansusele - see on sotsialistlik-kommunistlik. Siin ei põhjendata rünnakut ürgtungide glorifitseerimisega biologistlikult, ei vabandata inimloomuse staatilise iseloomuga, vaid põhjendatakse sotsioloogiliselt, sotsiaalse idealismi nimel: kodanliku humanismi mõistele on asetatud vastu, nagu reale teistele senistele mõistetele, sotsialistliku humanismi mõiste.