Meie kirjanikud on ju üldiselt vähe reisinud. "Noor-Eesti" koolist tulnud kirjanikud on siiski liikunud Lääne-Euroopas, noorem kirjanikkudepõlv aga pole üldse pääsenud rändama maailma, kui me ei  arvesta neid mõnepäevalisi lõbusõite, mis on tehtud vahest Helsingisse, Budapesti või ka Rooma. Meie Eestit nimetatakse muheldes mõnikord mereriigiks. Miks ei ole ükski meie kirjanikest merimees? Usun, et kui Gailit oleks olnud 4-5 aastat teki-madrus, siis ta novellis "Meri" oleks pinge palju kõrgem ja ela­mus märksa tihedam kui praegu. Miks ei võiks meie kirjanikud olla farmerid kuskil Kaanadas, Austraalias või Brasiilias? Miks ei sõideta siis, kui aju on Lääne-Euroopas küllastatud kultuuri­varaga ja  kunstiga, Aafrikasse ja Brasiiliasse, et töötada seal mõned aastad mustatöölisena ja elada troopikamehena, sulada eksootikasse ning tunda end tavalise brasilieerona? Meie kirjanikud on kõik kabineti-inimesed ja füüsilist tööd ning vaeva vihkavad nad vist kõik. Meie vaimne eliit-publikum ei salli sporti selle­pärast, et on ise jõuetu oda viskama või 10 kn maha jooksma. Kuid ei saa salata, et lihastes on vitaalsuse suuremad lätted.