Riik, see ongi rahvas, tambiti mulle pähe, kui originaalset mõtlemist lämmatavas haridussüsteemis virelesin. Muuseas, samas süsteemis jäi valusalt hammasrataste vahele nii mõnigi mu sõber, kuna nad mõtlesid väljaspool kasti - ja järelikult polnud nendega midagi peale hakata. Üks neist oli ürgandekas  näitleja, tõeliselt huvitav inimene.  "€￡iitkoo￡i$t" praagiti ta muidugi kähku välja. No ei suutnud ta oma mõtteid niiviisi formuleerida, et õpetajad neid oma joonlauaga mõõta oleks saanud ja vastava numbri paberile või suisa virtuaalsetele veergudele kanda. Kuigi ta ajas tihtipeale õpetajaidki naerma, ei viitsinud keegi temasse süveneda. Olgu öeldud, et see sõber istub praegu psühhiaatriahaiglas. Miks? Sest kogu see süsteem ongi üks suur konveierilint, sünnist surmani, ja tema kohanes sellise  elukorraldusega veelgi halvemini kui mina. Tööstusrevolutsiooni-aegne vabrikumentaliteet on koolides ja igal pool mujalgi küll teisenenud, aga ta pole kuskile kadunud: tunni (töö) lõppu ja algust markeerib plärisev kell - kunagi oli see töö auruvile teha - ja õpilasi (kaupa) komplekteeritakse ikka veel peamiselt just vanuse (väljalaskekuupäeva) järgi, justkui oleks sünniaeg midagi absoluutselt määravat.