Iga hommik on erinev, isegi need, mis ärgatud omas voodis. Hommik on ikka uudne ja kuidagi teistmoodi öödest ja õhtutest. See on algus. Uudne.  Mida siis veel mõelda hommikutest, mis alustatud võõras kohas… võõras voodis või põrandal või  tugitooli või mis on hoopis alustatud magamata. Üksi või kahekesi on ka suur erinevus. Kellega? Kelleta?  Mulle meeldivad hommikud, neis on midagi ilusat. Ma tavaliselt ei magagi poole päevani, sest siis kaob nagu hommik ära. On lõuna ja hommik jäi lihtsalt vahele. Kurb ju…  Mul on palju erinevaid hommikuid, mis jäävad kaua meelde…  Nad on väga erinevad ning alati mitte positiivsed. Samas on ka meeletult positiivseid hommikuid, mis edasi kulgedes on negatiivsed. Tegelikult vist ongi nii, et mul  pole negatiivset hommikut, vaid negatiivne on järg.  Ma olen siin enne ka maininud üht hommikut Emajõekaldal. Ilus, isegi kuidagi filmilik ehk siis ei tundunud üldse reaalne. Järgnevad nädalad kuulusid aga joomistähe all. Vot tak. Eks ma ise süüdi ole…  Või siis üks hommik ühikatoas, kus sain teed ning kõrvetasin keele. Ning aja tapmine Toomel, mis järgnes sellele teele… segadusse ajav väheke, kuid lihtne ja selge.  Või siis kella 5ne tee karges Setomaa hommikus. Terve maailm ümberringi  magab, galerii vaid norskab ja ma paterdan ketsides kasteses murus ja lürbin teed. Värske ja kaine ning pohmellist pole juttugi…  Või siis augustihommik karges Tartus. Millele eelnes paar silmatäit und korrapäratus toas. Jõgi aurab ja kalamehed püüavad kalu ning ise olin maha mängind kõik enesest sel hetkel, kuid ma olin õnnelik. Meeletult.  Või siis hommik, kus ärataja naerused silmad panevad sisemuse särama ning mitte mingit tahtmist ei ole bussile minna või teda tööle lasta. Tahaks jääda  tasakaalustatud maailma. Olla. Tunda. Ja mitte lahti lasta.  Või siis hommik, kus öö on mööda läinud voodi ees magades ning und valvates. Mitte otseselt, kuid hing valvas voodis põõnavat inimhinge. Kuid kell kutsub…  Samuti mulle meeldivad hommikud, kus ma ei pea bussile kiirustama, kus ma saan olla. Ajatult. Kuid kell tiksub enda aega… õnneks ma ei kanna enam kella, aga see ei muuda tõsiasja, et mu buss läheb 10.50… või mingi muu kohustus.  Kevadel olid mul paar kummalist hommikut, kus sai tõustud ja  linna tuldud ja kooli asemel hommikusse mindud. Lage vaadatud ja juttu puhutud ning oldud. Ajatult. Lahatud end ja maailma. Koos ja samas eraldi. Mõni kord on vaja lihtsalt lähedust… tunda, et ei ole üksi.  Mõni hommik on kohmetu, seda küll tavaliselt siis, kui õhtu on olnud joogine või olukord minu jaoks uudne kuidagi. Kohmetud hommikud on armsad tegelikult. Kuigi vahel ajab vihale see argus mu sees või see teadmatus, et kuidas ma peaksin käituma. Sellepärast ma hommikuti vist kaongi kiirelt… teeta…