The Twelve Chairs - Mel Brooks    Kaheteistkümnes toolis kui teoses on midagi, millest niisama lihtsalt aru ei saa. Eriti sel puhul, kui lugeja (või noh tarbija üldisemalt) ei evi teatavat kokkupuudet käsitlevata maailmaga. Üldisemalt võttes ei puuduta see mitte ainult kahteteistkümmet tooli, vaid laieneb tõenäoliselt igale teosele, mis käsitleb satiiri appi võttes mingit nähtust.  Kõige teravamalt paistab see välja seal, kus vaatluse all on Nõukogudemaa erinevad aspektid.    Mel Brooks on muidugi samasugune, agu nõukogude satiir. Temas on midagi, mis peaks olema naljakas ja mõnikord ongi, kuid enamalt jaolt mõjub ta asjassepühendamatule kuidagi veidralt. Ühesõnaga, Brooks mõjub väljaspool Ameerika, täpsemini Broadway kultuuriruumi samasugusena, nagu film "Võtmeküsimus" tänapäevasele vaatajale.    Käesolevat filmi on Brooks püüdnud teha tõenäoliselt oma parima arusaama järele, üritades raamatust pikkida mingeid episoode, mida paljud(?) teised samal teemal loodud linateosed vaid õige põgusalt kajastavad. Püüdmata kahtluse alla seada mister Kaminsky võimet aduda nõukogude elu eripärasid, on see tal siiski mitte just kõige paremini välja kukkunud. Üsna detailselt jälgib ta Ilfi ja Petrovi heietusi siltidest või ustest ning mõistab täitsa hästi kirjameeste mõtet. Koguni nii hästi, et jätab jutu pealiini  (ehk Ostap Maria bender Bei ja ühe mõtehiiglase, Vene demokraatia isa seiklused) justkui saatuse hooleks.