Kui me räägime, siis läheb meist lähtuv otsekohe maailma ja kaob siis kiiresti. Kõne kannab endas seega vahendituse tunnet.  Kui me aga kirjutame, siis kaotab kirjutis meiega kiiresti kontakti. See ei ole oma eksisteerimises enam meist sõltuv. See, mida me oleme kirjutanud, jääb alles veel kauaks pärast seda, kui oleme läinud. Kuna kirjutis ei ole sõltuv oma autori kohalolust, on ta lahus ka sellest vahenditusest, mida kõne endas kannab.