Realism oli meie ühiselulise käärimise, varja­tud rahulolematuse, tuha all hõõguva tule kunst. Kuid aastasaja esimese aastakümne keskel algas see hiigla lainetus, missugust maailm iial enne  üle pole elanud ja mis praegugi veel jätkub. Sellega oli aga ka Eesti realistliku kirjanduse voolu ametlik lõpp. Nii ellu kui kunsti oli lange­nud uus säde: uue romantismi hing.