Ei pea mitte väga süüdistama seejuures vahel esinevat ajakirjanikulist pealiskaudsust, teatavat ladvikust, süsteemi ja selguse puu­dust, följetonistlik-paradokslikke liialdusi, tõelisigi sisevastolusid. Need on osalt seletatavad autori hariduskäiguga, osalt ta proteusliku, muutliku iseloomuga,  kuid osalt järgnevad ka paratamatult sellise kirjandusliigi laadist endast. Ja viimast üldse eitada tähendaks hukka mõista väljendusvorm, mis häis kätes jaksab liita niihästi teaduse kui ka ilukirjanduse parimad väärtused.