Kes meist ei oleks kuulnud meeliülendavaid lugusid Vana-Egiptuse riigi kultuurist ja muinasjutulisest õitsengust aastasadu enne teiste kultuuride sarnasele tasemele jõudmisest. Läksin siis kah sellest küllusest osa saama. Eestis veel lumi kenasti maas ja  vahete-vahel mõni külmapügalgi naha vahele pugemas, läksin soojale maale tervist parandama. Jumala õnn, et Eestis takso peale istudes sedavõrd jahe oli, et kampsuni peale veel kilejope otsustasin panna. Aafrika võttis meid vastu oma 15 kraadi ja kohutava suhhoveiga (venepärane nimetus tormituulele). Õhtupoole läks ruttu pimedaks ja viie paiku oli jälle nii jahe, et kõik kaasas olnud soojad riided kulusid taas marjaks ära. Päeval tuli vaatamata tugevale tuulele end päevituskreemiga võida kui tahtsid vähegi väljas olla  kuna Sahara päike tegi ka läbi tuule oma töö tapva kiirgusega ära.  Tagasi lennujaama Hurghadas. Kohe lennukilt maha tulles tekitati kohalike reisijuhtide poolt megajärjekord, et saada mingi paberilipakas immigratsiooniameti jaoks ( paberipuudusel ei saanud need vabalt laudadel olla kuna siis ei jätkuks kõigile). Üritasin seda vältida ja uurisin mingilt ametnikult kust saaks Egiptuse viisa lunastada ( koha pealt ostes maksis ligi poole vähem kui Eestist). Too juhatas mind kenasti sinna järtsu tagasi.  Olin seal siis viimane ja ootasin viisakalt oma aja ära ning... siis teatas turismifirma esindaja, et mine kassasse ja osta sealt viisa ning tule siis tagasi, prhtyfu (teate küll mida see tähendab). Kassasaba oli poole lühem ja kuna tegemist oli raha väljakäimisega, liikus hämmastavalt kiiresti. Kas olid kriminaal või pedofiil ei huvitanud kedagi, niikaua kuni suutsid pappi köhida polnud viisasaamine probleemiks. Naksti olidki käes nii viisa, immigratsiooniblankett (politruk nõudis mult algul küll mingeid  vautšereid mis kõigil teistel juba Tallinna lennujaamas varutud olid ent loobus peagi sellest nõudest minu juhmi nägu nähes) kuid siis tuli asuda passikontrollisappa. Taas alustasime tagumisest otsast ja huviga jälgisin kuidas ametnikud vilega mööda mitmekordselt keerdunud järjekordi käisid ja vene- tšehhi segakeeles mingeid käsklusi jagasid, millest keegi muhvigi ei mõiganud ja järgida ka ei püüdnud. Passikontrollist läbi, lootsime oma pagasi kätte saada, aga enne sinna jõudmist istus üks suvaline vant veel  tee peal ees ja tšekkis kas passis ikka viisa olemas ja 15$ selle eest makstud kuigi hetk tagasi olime läbinud piirivalvepunkti!! Kotid oli mingi kohalik teenindaja juba ära korjanud ja teatas, et oleme viimased ja hurry-hurry follow me. Seepeale tuli teine ja kolmas ja neljas sell kes kõik teatasid et nende järel please. Bussis küsiti jälle mingeid vautšereid, mis teistel imekombel jälle olemas olid, aga sai ka ilma suurepärselt hakkama.  Seejärel viidi meid linnast välja merevaatega põllu peale, mis  oli kahelt poolt piiratud taraga ja kolmelt poolt prügimäega.Viimane tekkis sinna väga naturaalsel moel, nimelt viskasid hotellitöötajd kõik kogunenud sodi üle aia vastavalt sinnapoole kuhu tuul sel päeval puhus. Muudes asjades olid nad küll pedandid. Puhkajatele pandi südamele, et nad ei jätaks lamamismadratsitele mingil juhul käterätte peale panemata (noid sai vastava kaardi alusel ja emma-kumma kaotamisel ootas trahv), et piirdeaiast välja jalutama ei läheks kuna seal pidavat koerad olema jne. Giid  andis meile kõigile "all inclusive" käepaelad ja paberid tutvumaks ekskursiooniprogrammiga (mitte küll kõigile, sest paljundajal ei olnud piisavalt aega ja giid ise ei tohtinud edasi teha kuna siis tulevat pahandusi). Edaspidi harjus sellise süsteemiga juba ära. Näiteks kui tahtsid baarist tasuta allinclusive jooki (sisuliselt see oligi ainuke asi mida allinclusive sisaldas) saada ja baarmanil polnud puhtaid klaase käepärast võtta, tuli oodata kuni nõudepesija tuli ja klaasid määrustepäraseks muutis. Kaardi  vastu käteräti andmiseks oli kah omaette mees. Mänge organiseeris spetsialist. Lamamistoolidel oli järelevaataja. Hotelli esindusvärava avamiseks (mis oli ilma lukustamata) andis bussijuht signaali niikaua kuni väravaavaja kohale tormas... Kui teatasime fuajees, et meie tuppa oli lubatud panna 2 lisavoodit lastele, kauplesin 15 minutit et ühtki lubataks lisaks panna kuna kahsesse tuppa ju ei mahu 3 voodit ja üldse võtku me teine tuba veel lisaks ja muidugi tuleks selle eest ka maksta. Kuna olin ju siiski nelja  inimese paketi eest maksnud saime viimaks kolmanda voodi ning veidi hiljem siiski ka neljanda! Siis toodi küsimise peale veel 1 padi ja teise küsimise peale ka teine. Siis tuli mokaotsast mainida, et tekki oleks ka vaja. Uhh.  Nädal möödus aina kiirenevas tempos ja kui viimasel päeval tegime väikese ekskursiooni privaatlinnakesse El Gouna, mis oli juba nagu tõeliselt turistidele meelepärane paik kuid millest giid poole sõnagagi ei maininud, vaikis ka tuul ja sai mõnuga ujuma minna. Miks alati niipidi  peab olema? Väikese lisašokina ei teadnud El Gounast enamik kohalikke mitte midagi ja polnud sinna oma jalaga saanudki ( turvaväravatest vist kohalikke niisama läbi ei lastudki) ja kui üks kaasreisija päris bussijuhilt, kes oli pärit Safagast, et too veidike oma kodulinna talle tutvustaks, teatas vennike, et ega ta sellest suurt ei teagi kuna käib seal ainult magamas... Kell on pool neli öösel. Istume lennujaamas ja ootame äralendu- poolteist tundi veel, tea mis kodutanumal vahepeal juhtunud. Lend igatahes  ära ei tohiks jääda, seega riik kui selline on alles.  Tehtud.