Oi, kuidas ma puhkust ootasin. Ülemused veel nurisesid, et võiks ikka tööle keskenduda, miks fantaseerida puhkusest, kui see veel käeski pole.  Nüüd on puhkus. See, mida nii kaua ootasin.  Saad kaua magada, avada akna ja sirutada jalad välja. Päike silitab. Tõmbad mahvi suitsu, päike silitab veel...  Kõlab nagu kaunis idüll?  Njaa, ehk tõesti. Aga ma pole rahul, totaalne rahutus pigem.  Juuni hakul kirjutasin siia  kaunisse mõttekogumisse read: "Aga üle pika aja saan praegu öelda: kõik on peaaegu hästi."  Tol hetkel peaaegu oligi. Enam pole. Isegi mitte veidi hästi pole.  Kõik on fucked up! Oi, ropendasin, pole noorele neiule sünnis.  Aga noh, hästi pole, aga mõtlemisainest on. Vahelduseks vist hea oma raamidest välja tulla, asju laiemalt näha (kuidagi peab end ju lohutama).    Nädalake on veel puhkust jäänud. Eks üritan end kuidagi lõbustada. Tööle ju ka tagasi ei kibele.  Kaks aastat, kaks  pikka aastat...Küll aeg lendab. Aga ei kujuta ette, kui kahest aastast saaks viis, kümme, kakskümmed...  Taas mõtlemisainest.    Aga hetkel kõik.  Elu mõnitab mind kogu aeg. Aga mul pole kahju, lõbus on.  Või siiski, siiski - vahel on ka kahju...