Eesti õiguskorras loetakse õiguse primaarseteks allikateks nn õigustloovaid akte. Seejuures on õigustloovate aktide endi hulgas tähtsaimaks seadus. Siit tulenevalt peaksid  põhiõigusi ja -vabadusi piiravad sätted sisalduma ainult õigustloovates aktides ning nn kirjutamata õiguse osa peaks jääma tahaplaanile (välja arvatud juhud, mil tavaõigus ise on õigustloovates aktides positiveerimist leidnud). Põhiseaduse II peatüki sätted rõhutavadki põhimõtet, et õigusi ja vabadusi tohib piirata ainult kooskõlas seadusega. Alusnormiks on seejuures PS § 11, mis sätestab, et õigusi ja vabadusi saab piirata ainult kooskõlas põhiseadusega ning piirangud peavad olema vajalikud. Piirangud ei  tohi moonutada piiratavate õiguste ja vabaduste olemust. Seega peavad sellest alusnormist lähtuvalt põhiõigusi piiravad (riivavad) õigusaktid olema põhiseadusega nii formaalselt kui ka materiaalselt kooskõlas. Kuid kõrvuti selle üldise piirangusättega sisaldab põhiseadus veel kolme üldist piirangut sisaldavat sätet: riigivõimu teostatakse üksnes põhiseaduse ja sellega kooskõlas olevate seaduste alusel (PS § 3 lg 1), seadus kaitseb igaühte riigivõimu omavoli eest (PS § 13 lg 2), igaüks peab oma õiguste ja  vabaduste kasutamisel ning kohustuste täitmisel austama ja arvestama teiste inimeste õigusi ja vabadusi ning järgima seadust (PS § 19 lg 2).