Einar Vene on võtnud ülesandeks panna igasse pilti    kogu maailm, võimaldamaks vaatajal seda tunnetada nii naiivlüüriliselt, süvafilosoofiliselt    kui ka nihilistlikult. Ometi varjutuvad kõik literatuursetesse skeemidesse kätketud intellektuaalsed alged emotsionaalse laengu ees, mis näib olevat pilti sattunud kuidagi alateadlikult, autori tahtest sõltumata.  Sellest seisukohast lähtudes võiks Einar Vene nimega täiendada sürrealistide pikka loetelu, kuid tema piltides kangastuv alateadlik maailm ei ole looritatud sürrealistidele iseloomuliku metafüüsilisusega. Hoopis vastupidi: oma naiivsuses on see täiesti reaalselt konkreetne, alasti ja süüdimatu. Vaid kusagil kaugel-kaugel hõljub intellektuaalsuse salapärane atmosfäär ning äärmiselt üllatuslik on tõdeda ratsionaalsuse ja irratsionaalsuse mõistete ümbervahetumist. Einar Venele ainuomaseks vääruseks, tõeliseks  einarvenelikkuseks pean tema võimet pakkuda unikaalset kogemust sellest, kui unenäoliselt absurdne on mõistuspärane maailm alateadlike tundeallikate eheda käegakatsutavuse kõrval.