Ära kiirusta, soovitan. Mul on lahkuminemiskogemus olemas, Nüüd, aastaid hiljem, arvan, et kui oleks mul siis olnud käes praegune elutarkus, oleksin asjad ehk kuidagi teisiti lahendanud. Aga siis käis ülepeakaela kõik see otsustamine ja minek, ise olin väga kindel, et tegin õigesti.  Muidugi, kõik elud ja suhted on erinevad, aga siiski - võta aega, rahune, katsu kõigepealt tööelu järje peale saada ja vaata siis, kui selle poole pealt enesekindlus taastunud, kuidas eraeluga saab. Kusjuures suurtele lastele võib vanemate lahkuminek olla veel rängem hoop kui pisikestele, seepärast ka tasub ehk oodata mõnda aega. Kui asi olnuks nii, et sina elasid ainult oma mehele, lastele, kodule ja siis järsku end petetuna leiad, siis vist jah poleks suurt muud varianti kui asjad pakkida. Aga kui see  teineteisest möödaelamine on kestnud juba pikalt ja ikkagi olete nii pere kui paarina toiminud kuigivõrd, siis nüüd, 1:1 seisus, tasuks ehk üritada asja kummagi osapoole silmade läbi vaadata? Otsustavaid pöördeid jõuab ikka teha, aga enne tasub hoolega läbi kaaluda, kas, millal ja milleks.