On kummaline olla üksi. Nii kummaline. Üksiolemisest olen tihtipeale unistanud, seda on minu elus minu jaoks liiga vähe olnud. Täna aga olen üksi. Ihuüksi suures majas. Kütan maja ja mõtlen, milleks seda vaja on. Et see maja on nii suur ja nii palju on teda vaja kütta. Kui olen üksi piisaks mulle vaid ühestainsast väikesest toakesest. Mõelda vaid kui vähe puid selle soojaks  saamiseks piisaks.  Üksiolemine äratab armastusevajaduse. Olles kellegagi koos ei olegi mahti seda tunnet tunda. Tunnen seda üksi olles. Tunnen kuidas vajan kedagi kõrval kes mind vaataks samasuguse pilguga nagu mina teda vaatan. Tunnen et inimene võiks olla lihtsalt mu kõrval, polekski vaja rääkida, polekski vaja suhelda. Lihtsalt teaks et ta on siin.  Täna ma igatsen rutiini. Igatsen et tõuseksin hommikul. Imetleksin päeva. Teeksin oma igapäevaseid toimetusi, kütaksin maja, teeksin süüa, teeksin  rutiinset tööd. Tööd millest tean mida teha, kuidas teha, et oleks teadmine et ka homme on mul see töö ja elatusallikas. Igatsen istuda soojas teleka ees ja vaadata juba mitut korda nähtud filmi. Teades kõikke ette mis tuleb. Et kodu oleks valmis. Et midagi poleks vaja ehitada ega remontida. Vahest värskenduseks ehk veidi värvi. Et kodu see poleks midagi uhket, vaid just niipalju kui vaja on. Et koht kus olla ja et oleks soe. Et kodus oleks vaid vaja rookida lund ja koristada. Et riideid oleks vähe ja poleks  tähtis millised nad on, peaasi et soojad. Et asjad oleks omal kohtadel ja neid oleks vähe. Et poleks vaja kogu aeg niipalju nende peale mõelda. Et võiks mõelda suuri mõtteid.