Kord filmivôtete käigus rabas mind äratundmine, kui sarnane on filmivôtete juhtimine lahingu juhtimisega sôjaväes. Môlemal puhul on juhi kohal ajakriitiline  sundus. Ta peab piiratud aja jooksul ennast vôimalikult täpselt väljendama, et saavutada soovitud tulemusi. Reaalsuses ei tule aga asjad alati täpselt nii välja nagu soovitakse. Vôi veel hullem. Mitte kunagi ei tule asjad välja täpselt plaani järgi. Milles asi? Kas asi on ainult halvas planeerimises.      Olen aga aru saanud, et analoogiaid vôib leida päris mitmest erinevast juhtimise valdkonnast. Ühe päris huvitava seletava hüpoteesi  pakuvad Nassim Nicholas Taleb ja Mark Blyth oma artiklis "The black swan of Cairo". Lähtudes tôenäosus- ja mänguteooriast, väidavad nad, et inimesed elavad pidevalt kahes maailmas: neist on üks on lineaarne ja seal on vôimalik tulemusi ette ennustada, sest sündmused saavad areneda ainult kindlas suunas ja teine maailm on kompleks maailm, mida iseloomustab lôpmatu arvu erinevate komponentide pidev vastastikune môju, nii et sündmuste ennustamine selles keskkonnas on praktiliselt vôimatu. Kui esimene maailm  juhib näiteks meie arusaama füüsikast ja keemiast, siis teine maailm on jätkuvalt sotsiaalteaduste jaoks. Nii on käsitletakse nii Nôukogude Liidu kokkuvarisemist, Iraani islamirevolutsiooni, Majanduskrahhe vôi hiljutist Araabia kevadet kui sündmusi, milleks enamik kôrvalseisjaid ei olnud valmis. Ehkki tagantjärele oli tarku palju. Antud jutu kontekstis on see oluline selles môttes, et ükski riik vôi majandussüsteem ei ole üles ehitatud, et ühel hetkel väljub asi inimese ratsionaalse tegevuse kontrolli alt.      Filmimaailmas on ratsionaalsuse sundusel samuti arendatud väga suurel hulgal reegleid ja süsteeme, mis peaksid kogu aeg vähendama inimfaktori ebamäärasusest tulevaid riske. Hollywoodis üliôpilasena praktikal olles hämmastas mind sealne töö stsenaariumitega. Iga päev tuli stuudiosse 4-5 uut stsenaariumit, mis kôik said kahe päevaga analüüsitud. Nädala lôpus tehti esimene vahekokkuvôte, kus analüütikute poolt  paremini hinnatud paar stsenaariumit läksid 4-5 arendusprodutsendi nädalalôpu lugemisvaraks. Järgmise nädala alguses toimus kokkuvôtete tegemise koosolek, kus otsustati stsenaariumite saatus. Kuna aastas analüüsiti umbes 2000 stsenaariumit ja tootmisesse läks lôpuks vaid 5, siis vôib arvata, et sôel oli tôesti tihe. Vôib-olla kôige enam aga hämmastas mind, et arendusprodutsendid ei analüüsinud stsenaariume sugugi turunduslikes terminites, mida vôiks oodata Hollywoodilt, vaid väga sisuliselt. Näiteks kord oli  jutuks üks thriller, kus Los Angeleses toimuvad järjestikku professionaalsed atentaadid. Stuudiobossi kommentaar oli järgmine: "Kas te kujutate ette, milline mäsu ja paanika oleks tegelikult siin linnas, kui midagi taolist ka tegelikult toimuks. Aga siin stsenaariumis tundub, et ühiskonda jätab see täiesti külmaks! Seda lugu on raske uskuda, kui stiiliks on valitud realism."  Kummatigi toodab Hollywood suurel hulgal ka ebaônnestunud ja kahjumisse jäävaid filme. Ka seesama firma ei teinud lôppkokkuvôttes  kuigi tihti häid filme, hoolimata Harvardi ja Yale'i diplomitega toimetajatest. Kui ma kord küsisin, kus asub kvaliteedi pudelikael, vastati, et probleem tekib niipea, kaks inimest asuvad koostööle, sest ühel hetkel ei ole asi enam filmis, mida koos tehakse, vaid asi on ka inimestevahelistes suhetes. Ühtedel on vôimu, teistel armastuseprobleemid ja alateadvuse tasandil saavad just need määraks ka kunstiliste otsuste tegemisel. Näiteks on produtsendil vôi lavastajal erisuhted mône näitlejaga vôi agendiga,  kes tegelikult peaks projektis kaasa lööma, kuid inimsuhete rägastikus tehakse siiski vastupidiseid otsuseid.      Veidi sarnane oli lugu, kui hiljuti Prantsusmaal räägiti mulle, kuidas konkurents on nii tihe, et isegi esimese filmiga heast küljest silma paistnud rezhissöör ei pruugi saada vôimalust teha oma järgmist filmi. Soovijaid on tohutult palju ja iga nädal linastub 5 uut kodumaist filmi. 5 esilinastust iga  nädal! Ka filmide puhul kehtib suhe, kus 20% filmidest tômbavad ligi 80% vaatajatest. Ülejäänud 80% filmidest saavad aga isegi Prantsusmaal sellise vaatajaarvu, et see oleks piinlik isegi Eestis. Vôiks ju arvata, et need, kes selles konkurentsis silma paistavad on tôeliselt head lavastajad. Aga vôta näpust. Ikka on uute filmide hulgas uskumatult palju keskpärastust. Selle tôestuseks vôiks olla fakt, et kui Prantsusmaa paneb igal aastal välja oma parimad filmid väljaspool Prantsusmaad toimuvatele suurtele  festivalidele (Berlin, Veneetsia, Toronto, Sundance), siis vôiks arvata, et ta korjabki pidevalt endale kôik peamised auhinnad. Ometi ei ole see nii. Pigem vôime näha, et rahvusvahelises konkurentsis aasta tippfilmideks tôusnud prantsuse filmide osakaal on pigem suhteliselt nôrk vôrreldes kodumaal toodetud filmide suhtarvuga.      Militaarmaailmas illustreeritakse sama nähtust tihti Bismarki aegse saksa kindralstaabi ülema von Moltke  vanema môtteteraga, et "Ka parim lahinguplaan ei pea vastu kohtumist vastasega." Olen seda ise erinevatel ôppustel näinud, et hoolimata ükskôik kui täpsest planeerimisest, ei toimi plaan kunagi täpselt, sest vahele tulevad kommunikatsiooniprobleemid ja inimkäitumise ootamatused. Veel poolteist sajandit pärast von Moltket kirjutab ameerika militaarmôtleja Robert R Leonhard raamatus "Sôjapidamisprintsiibid infoajastul", et inimloomusega arvestamist tuleb pidada üheks kolmest peamisest faktorist, millega üks  väejuht üldse peaks arvestama. Viimane kümnend on toonud sellele arvamusele hulgaliselt tôestust, sest puht sôjalises môttes purustas USA juhitud koalitsioon iga vastase Iraagis ja Afganistanis, aga kaotajaks jäädi ühiskonna kui terviku meeleolude (ehk siis mittesôjalise faktori) kontrollimisega.    Veel üldisemas filosoofilises môttes vôiks ehk rääkida üldisemaltki vôôrandumisest, kui inimtegevuse ühes kôige paradoksaalsemast nähtusest. Näiteks ei osutunud ju kommunistliku utoopia kirstunaelaks sugugi  mitte klassivôitlus, vaid see, et ratsionaalselt môeldud vôrdsusemaailm ei toiminud inimloomuse tegelike tungide maailmas. Näiteid vôiks tuua veelgi.  (jätkub)