Joze to tora to sakana tachi (Josee, the Tiger and the Fish)  (r: Isshin Inudou)    Film räägib loo ühest poisist (Tsuneo) ja ühest tüdrukust (Josee) ning nendevahelisest suhtest. Tsuneo on tavaline poiss, saab elus hakkama, töö on olemas, tüdrukuid on jalaga segada - kõik oleks nagu kõige paremas korras, paistab ise ka õnnelik olevat. Josee on üksildane tüdruk, kelle jalad ei kanna ning tema  ainuke võimalus majast välja saada on lasta end vanaemal lapsekärus linnapeal sõidutada. Oma päevi saadab Josee mööda raamatuid lugedes, mida vanaema talle prügimäelt toob. Ükspäev Tseneo ja Josee teed ristuvad.    Tegu romantilise draamaga, kus tooniks natuke tõsisem realism. Stsenaarium ei lähe kõige kergema vastupanu teed. Film on täis palju toredaid stseene.    Kiidetakse filmi soundtracki, kuid mulle see mingit erilist muljet ei jätnud. Samas tehnilise poole pealt midagi ette heita  pole. Näitlejad said oma osadega hakkama, jällegi polnud midagi erilist, kuid midagi hullu ka mitte.    Arvan, et film vajaks teistkordset vaatamist, et kõikidest tahkudest aru saada. Kandikul ei tooda midagi ette, paljusid asju peab ise tõlgendama (ning paljude asjade tõlgendus ongi jäetud vaatajale).    Mind üllatas filmi juures see, kui "täiskasvanulik" (praegu ei tule paremat mõistet pähe) see oli. Nii kaugele ma ei lähe, et hakkaks väitma et tegu pole perefilmiga, kuid filmi käsitlus  ja palja pinna näitamine (mida pole üldse vähe) tabas mind päris ootamatult. Ei oodanud seda üldse. Ma olen isegi kahevahel, kas nende sissetoomine oli vajalik või mitte - üheltpoolt tundusid need küllaltki sunnitud käiguna, kuid teisalt tõid nad kindlasti sügavust (kui palju sügavust, see las olla igaühe enda otsustada). Praegu on igatahes see rohkem "miinus" kui "pluss".    Hinnet on raske panna. Tegu hea filmiga, kuid nii mõnigi detail kisub hinde alla. Panen tugeva  . Samas teistkordse vaatamisega võib see vabalt pügala võrra kerkida.