Teatrivaataja vajab kontrasti ja mitmekesisust, sest ühte ja samasse tasandisse takerduv etendus muutub jälgitamatuks. Sellele vaatamata on kontrastil täita olulisem roll kui lihtsalt köita publikut. Kontrast on elulähedase teatriloome kõige olemuslikum tegur. Igapäevases elus toimuvad pidevad rütmi-, tempo-ja suunamuutused. Inimene istub mitu minutit ühel kohal, siis äkki kargab püsti ja läheb kööki teed keetma. Isegi väikesesse ajavahemikku mahub väga eripalgelisi tegevusi ja  reageeringuid. Et mäng laval mõjuks tõepäraselt, peab neid pidevaid muudatusi peegeldama. Lisaks sellele peab teater aega kokku suruma. Sündmused, mis toimuvad kümne aasta, kümne kuu või mõne päeva vältel, koondatakse maksimaalselt paaritunnisesse vaatemängu. Laval toimuv peab edasi andma taasloodud sündmuste olemuse, mitte nende üksikasju. Isegi «naturalistlikuks" näitekirjanikuks peetav Anton Tehhov ei kujutanud oma näidendites "reaalset aega", vaid lõi sellele ligilähedase illusiooni. Publik "teab" mitteteadlikult, et neile näidatakse kõrvalistest detailidest puhastatud sündmusi (distillation of events), mitte sündmuste täpset reproduktsiooni. Kuna isegi ühte päeva mahub palju erinevaid tegevusi, peab ka lavastus sisaldama sama palju erinevaid ja vastakaid rütme. Nii luuakse lavastus, mis mõjub "päris elu" usutava peegeldusena.