Nagu paljud teisedki, tunnistab Levidov, et Vene senine hiilgav kultuur poolmetsiku, kirjaoskamatu rahva õladel pervers  on olnud. Vastuoksa teistele ei kahetse ta aga mitte rahvast, keda pole jõutud kultuuri kõrgustele lähendada, vaid ta mõistab hukka kultuuri enda ja nõuab selle lihtsustamist rahvahulkade tasapinna kohaseks.