Rahvusküsimuse vaatlus oli minu jaoks raamatu suurimaid ande. Siin pole enam vaja rääkida sellest, et meie oleme siiski hoopis teistsugune juhtum, oleme välismaalased ja võõrad, nagu eespool tsiteeritud arvamusavaldused näitasid. Peatume hoopis kasahhidel enestel  "enne ja nüüd". Kasahhi NSV-s kasahh olla polnud sugugi uhke ja hää. Uusasukad suhtusid neisse kui alaväärsetesse ja kasahhid võtsid selle suhtumise omaks. Stereotüübi kohaselt on kasahhid lollid ja laisad, ning nii ei arva sugugi ainult idaslaavi juurtega sisserändajate enamik. Näiteks üks autori tuttav aserist söögikohapidaja deklareeris, et ei võtaks kunagi enda juurde tööle kasahhe, vaid pigem juba venelasi. Ta ei pidanud kasahhe ei headeks töötegijateks ega ka usaldusväärseteks - konkreetne kartus seisnes  selles, et kasahhid võiksid hakata oma sugulastele neidsamu olematuid tasuta lõunaid jagama. Kui see kartus oli reaalselt põhjendatud, siis näitab see küll perekonnasidemete erilist tugevust - ja võib-olla ka teatud nõukogudeaegse teadvuse kestvust, mille järgi toitlustusasutused - ja muidugi toit - kuulusid riigile, st rahvale, st meile.