Põnev on üldse raamatu vältel jälgida, kuidas Codreanu kui autor pidevalt muudab oma positsiooni, pidades lõputuid dialooge küll rahva, küll valitsusega, küll oma leegionäridega. Lovesse langemist meenutab raamatu kolmandal neljandikul esitatud pöördumine kuninga poole, mis algab Codreanu kurtmisega, kui raske on rumeenia talupoegade (keda ta varem Rumeenia tõelisteks isandateks ja rassiaadliks nimetab) elu ning miks ei leidu terves riigis kedagi, kes võtaks kätte ja saadaks kuningale olusid selgitava kirja. Ning tundub, et eneselegi märkamatult alustab Codreanu selle kirja paberile panemist  soovides esmalt, et leiduks keegi, kes selle kirjutaks, asub ta esmalt kirjutaja (mitte autori!, vaid talupoegade eestkõneleja, vahendaja) positsiooni. Kirja vältel kasvab see aga üle Rumeenia hääleks, kes ennustab kadu juudipressile ja kutsub üles Rumeeniat ärkamisele. Kiri lõppeb kolmekordse hüüdega Isamaa! Isamaa! Isamaa! Leegioni juht: Corneliu Zelea Codreanu  kõrvalseisjast sai lugeja silme all müstiline kuju, omalaadne vahemees rahva hinge ja isamaa vahel, maag või amaan. Tegu on raamatu mõjuvaima kohaga, mida lugedes saab religioosse kogemuse osaliseks.