Freetraderite ükskõiksus, isegi vastumeelsus koloniaalse ekspansiooni vastu kajastus mitmeti Inglise valitsuse välispoliitikaski XIX sajandi kestel. Uus-Meremaa annekteeriti näit. suurte kõhkluste järel alles siis, kui tekkis kartus, et ta vastasel korral võib langeda Prantsusmaa võimu alla. Lõuna-Aafrikas hoiduti kaua edas­pidisest ekspansioonist ja tunnustati 1850-ndate aastate alguses buuri vabariikide (Transvaali, Oranje) iseseisvust. 1863. a. keeldus Inglismaa protektoraadist strateegiliselt  tähtsate Joonia saarte üle ja nõustus nende liidendamisega Kreeka külge. A. 1868 lõid Inglise väed purustavalt Abessiinia neegus negestit Theodor II-st, kuid lahku­sid siis maalt. Fidži saarte valitseja, kes oli langenud võlgadesse ja kartis sattuda sõltumusse P.-A. Ühendriikidest, palus alates 1859. aastast korduvalt Inglismaad võtta need saared oma protektoraadi alla. Jällegi kõhkles Inglise valitsus väga kaua ja võttis alles a. 1874 Inglismaale küllaltki kasuliku ettepaneku vastu. Selli­seid näiteid Inglise  valitsuse tagasihoidlikkuse kohta uute alade omandamisel esineb veel teisigi. Ka teised suurriigid osutasid sel ajastul (1815-1880) ilmset tagasihoidlikkust aktiivse koloniaalpoliitika suhtes. Saksamaa ühinemise järel suhtus riigikantsler Bismarck asumaade omandamisse kaua samasuguse jahe­dusega, kui ta seda oli teinud Preisi peaministrina. Ta euroopalikult orienteeritud diplomaatiale oli koloniaalpoliitika ülearuseks luksus­esemeks, samasuguseks edvistavaks toreduseajamiseks, nagu (Bismarcki enda sõnade  järgi) sooblinahksed kasukad poola vaesunud aadlikel, kel pole korralikku särkigi seljas. Ka Prantsusmaa, kus koloniaalsed traditsioonid olid tunduvalt tugevamad, ei pühenda­nud Viini kongressi järel uute asumaade hankimisele kuigi suurt tähelepanu: aastail 1815-1877 omandas ta asumaade mitteeurooplastest rahvastiku näol 5,5 miljonit uusi alamaid, aastail 1877-1937 aga tervelt 53 miljonit.