Aafrika eraldus Antarktisest umbes 160 MAT, millele järgnes Kriidi ajastu alguses Hindustani poolsaare eraldumine (u 125 MAT). Ligi 65 MAT oli Antarktika veel ühenduses Austraaliaga ning seal valitses troopiline ja lähistroopiline kliima, mille fauna oli rikkalikult esindatud kukkurloomadega. Umbes 40 MAT eraldus Antarktisest Austraalia koos Uus-Guineaga, mille järel laiuskraadide-suunalised hoovused isoleerisid Antarktise Austraaliast ning hakkasid moodustuma esimesed jääkatted. Üleminekuperioodil Eotseenist Oligotseeni (ca 34 MAT) oli süsihappegaasi miljondikosa atmosfääris ligi 760 ppm [37] ning see oli vähenenud märkimisväärselt varasemast tasemest (tuhanded ppm). Umbes 23 MAT avanes Drake'i väin Antarktise ja Lõuna-Ameerika vahel, mis andis võimaluse läänetuulte hoovuse tekkele ning isoleeris täielikult mandri. Muutuste modelleerimine näitas, et CO2 vähenemise tähtsus kasvas.[38] Jääkate hakkas laienema ning kadusid mandril kasvavad metsad. Alates 15 MAT on suurem osa mandrist kaetud jääga ning Antarktise jääkilp saavutas oma tänapäevased mõõtmed 6 MAT.[39]