Kui ei ole ema!  (Pealtnägija jutustus Haruniest)    Kas sa tead, mida tähendab igatseda lähedaste järele? Oskad sa ette kujutada, et sul ei ole ema? Ja keegi ei paita su pead enne magamaminekut ega võta sülle, kui oled kurb?  Sa ei kuule enam tema armsat häält. Teda ei ole mitte kuskil - oh, milline valu on hinges! Sa nutad ja hüüad "ema", hüüad uuesti ja  uuesti "ema", aga tema ei tule ega tule.  Kui keegi teist on midagi sellist kunagi läbi elanud, siis ta mõistab meie suuri ja väikeseid armeenia lapsi, kes igatsevad kogu aeg oma vanemate järele.  Nad on üsna rahul oma eluga meie lastekodus, kuid aeg-ajalt haarab neid kohutav kurbus, sest nad tahavad oma lähedaste juurde.  Ükskord läksin ma sööklasse. Seal oli hämar ja mulle tundus, et olen sööklas üksinda. Järsku kuulsin ma mitmest nurgast nuukseid ja nuttu: "Kus on minu ema? Ma tahan oma ema  juurde." Osa lastest oli näinud, kuidas sandarmid viisid nende emad minema ning palju kuid ja aastaid ei olnud nad neist midagi kuulnud. Võib-olla jutustas keegi lastest teistele oma kurba lugu ja hakkas nutma. Vaadates teda, hakkasid pisarad voolama ka teistel ja nii puhkesid nutma kõik, kes olid sööklas. Ma hakkasin neid lohutama ja peagi kuivasid laste pisarad.  Kuid mitte kõiki ei õnnestunud nii kiiresti rahustada. Minu ees klassis istus Mairami-nimeline tüdruk. Ta oli umbes 13 aastat vana -  orbude varjupaigas ei tea paljud lapsed oma täpset vanust. Mairam oli juba mitu aastat elanud emata. Mairami ema elas kohutavas vaesuses ja hirmsates oludes Marashis, ning oli õnnelik, et tema kallis laps on meie juures Harunies.  Ka Mairam oli meie juures õnnelik - ta oli elurõõmus tüdruk ning kui tal õnnestus korraldada mingeid mänge või meelelahutusi, siis tegi ta seda igal võimalusel. Kuid aeg-ajalt istus ta minu ees mornina, vastas tusaselt minu küsimustele ja näitas kogu oma olekuga, et ei soovi  õppida. Kui ma hakkasin välja selgitama tema halva tuju põhjusi, puhkes ta nutma: "Ma igatsen nii väga oma ema järele."  Lõpuks andsime alla tema pidevatele ja visadele palvetele ning saatsime tüdruku Marashi. Mairam säras õnnest - varsti näeb ta jälle oma ema!  Paari kuu pärast nägin ma Mairami Marashis. Ta oli olnud sunnitud taas lahkuma ema juurest. Tema ema oli nii vaene, et ei suutnud oma last toita. Ema andis tüdruku tööle ühe türklanna juurde. Sealt viidi Mairam minema ja nüüd elas ta  põgenikelaagris, mis olid mõeldud naistele, kes olid pagendusaastatel elanud türklaste juures. Mairami nägu ei säranud enam. Mul oli tüdrukust nii kahju.    Poiss Avetis kaotas samuti oma ema ja isa. Vanemad olid sunnitud jätma Avetisi ja tema vanema venna maha pika tee ajal tasandikul, mida mööda sandarmid ajasid üha edasi ja edasi kõrbe poole sadu tuhandeid armeenlasi.  Mõlemad olid umbes 5-6 aastat vanad. Avetis sattus meie juurde, aga tema vend Akop anti ühte peresse Marashis. Nii elasid nad 2-3  aastat. Avetis käis koolis, oli püüdlik ja andekas poiss, kuid alati vaikne ja tõsine.  Kord möödunud suvel, kui ma olin Harunies, ilmus minu ette väike poiss. "Ma olen Avetisi vend," ütles ta. "Miks sa siia tulid? " küsisin ma temalt. "Ma hakkasin nii väga igatsema Avetisi järele," vastas Akop. "Aga kuidas sa siia jõudsid? Kuidas tee leidsid? Marashini on kahe päeva tee, kõrged mäed?" "Ma käisin kogu aeg jalgsi," vastas Akop. "Ööbisin mahapõletatud Findadžaki külas, kus tagasi tulnud armeenlased elavad  telkides. Ma küsisin kogu aeg teed. Lõpuks leidsin teid üles. Ma tahan jääda Avetisiga."  Poisi jutustus liigutas mind. Armastus venna vastu andis talle sellise julguse, et ta otsustas ette võtta pika teekonna mägedes. Nüüd olid kaks venda koos ja õnnelikud.    Kord pidin ma minema Adanasse. Ma ootasin rongi Mamure jaamas - ja kes seisis järsku minu ees? - Akop! "Kuhu sa minna kavatsed?" küsisin mina. "Ma lähen nüüd oma vanemaid otsima, ehk on nad Adanas." "Kuule, Akop, see on võimatu. Sa ei  saa asuda üksinda nii kaugele teele!" ütlesin talle. "Ma teatan sinu vanemate nimed headele inimestele Adanas, et nad otsiksid neid." Kurb Akop oli sunnitud tagasi varjupaika minema; ta oli arvanud, et kõik on palju lihtsam.  Kuid igatsus vanemate järele ei kadunud kuskile. Nad arutasid kogu aeg midagi ja tegid plaane. Ja ühel päeval olid nad kadunud - nad mõlemad läksid otsima oma vanemaid. Vaene väike Avetis! Kas sa leidsid oma ema?    Kallid saksa lapsed, kas te teate, kui rikkad te olete,  sest teil on emad? Palvetage, et meie Issand saadaks armeenlastele rahu ja et armeenia lapsed jääksid oma vanemate juurde ning neid ei lahutataks kunagi oma emast ja isast, et nad ei kaotaks kunagi enam oma vanemaid. Ja kas keegi teist tahaks aidata kaasa, et need üksi jäänud armeenia lapsed saaksid abi?    Õde Hedwig Büll  "Laste leht", nr 4, mai/juuni 1921  Lisa "Zonnen-Aufgang", 23. aastakäik,  Väljaanne nr 8/9, mai/juuni 1921  Quelle: Kinderblatt Nr. 4, Mai/Juni 1921  Beilage in SA 23.Jgg., Heft 8/9 (Mai/Juni 1921)