kell aega hommikuks end kukub maha  kui varjud põgenevad maalt ja veelt  päev unesnähtu muudab valerahaks  ja meelerahu peidab varjukees    hetk hiljem mõõdad juba sammu pikkust  et üles jõuda  elu klaasimäest  teel tippu tunned ehk sa salakihku  teist kõrvalt lükata või võtta käest    ja nõnda tõttad sabasuled püsti  on ajal kiirel rahamaitse man  ning üsna harva olles päris üksi  üks asi meenub - oled armastand