Esimestel eluaastatel õpitakse rääkima oma ümbruse kaudu. Aga niimoodi õpitav kõne, mida laps räägib veel 4.-6. eluaastani ja selle suhe inimesse kui tervikusse on võrdne piimahammaste suhtega inimesse kui tervikusse. Ja see keel, mida inimene nüüd valdab, räägib peale suguküpsuse saavutamist, pärast 14.,15. eluaastat, on omandatud juba teist korda. Selle on inimene saavutanud tööga, nii nagu hambadki tekivad teist korda ja on saadud tööga. Noormeeste arengus väljendub see  hääle muutumises, neidude arengus puutub see rohkem siseellu, aga ta on siiski olemas. Kuna need jõud töötavad noormeestel teistmoodi kõrisõlmes, siis on seda märgata ka väliselt. Siin ilmneb just see, kuidas rahvakooli aastatel toimuvad inimeses kui tervikus tähtsad protsessid aastast aastasse, kuust kuusse ja mis ei puuduta inimese keha ja hinge eraldi vaid neid üheskoos. Need protsessid on seotud ka sisemise omandamisega, mis väliselt avaldub juba lapsepõlves rääkima õppimisel ümbruse mõjul. See, kes seda  teab, kuidas tegutseb inimeses hingelis-vaimne kuni 14.,15. eluaastani, kes seda rahvakooli õpilaste juures vahetu instinktiivse intuitsiooniga jälgida oskab, selle jaoks muutub see vaatlus vahetuks eluks. Öeldakse, et siin on üks õpilane kes hääldab kõrihäälikuid nii, huulhäälikuid naa, lagihäälikuid niimoodi, kergemini jne. Sellest saab üsna intensiivne teadus, teadus, mis viitab kõigis üksikasjades lapses toimuvale hingelis-kehalisele ja kehalis-hingelisele arenemisele.