Mulle tuleb meelde kunagi kuuldud lugu vanast kuul­sast paiatsist, kes armastus nooresse tüdrukusse. Kuid tütarlaps ei võinud iialgi uskuda, et põline naerukuningas,  veiderdaja võib ahastavalt, traagiliselt, sügavalt armastada. Temalt ei oodatud muud kui kõditavat nalja. Ja nii ei saanud tüdruk ta kirglikku armuavaldust teisiti vastu võtta kui naerulaginaga. Nii sattus vana paiats painajalikku võluringi. Keegi ei uskunud, et ta tõsist elu võib elada, midagi tõsist öelda. Kui ta oma võltsimata kurbust tahtis väljendada, sündis see nii koomiliselt, et kõik juuresviibijad naerust vabisesid. Meeleheites hukutas paiats enda, tra­petsilt alla hüpates, rahva möirgava naeru  saatel. Naer vaikis alles siis, kui tõesti kindel oli, et ta on surnud. Oma suure saladuse, sügavtraagilise armastuse noore tütarlapse vastu viis ta hauda kaasa. Ta oli tõeliselt olnud üks kurvemaist, ja see oli kõige hirmsam ta elus, et ta ei saanud end teisiti väljendada kui naljavormis.