Teatavas mõttes üsna selgete kontuuridega on J. Sinimäe, kelle "I s a m a a" näitab mitmeti õige suurt meetodikindlust. Need sonetid on kõik objektiivselt kirjeldavat laadi, ja nagu sageli P. Viidingu luuletused, sisaldab mõnigi neist ainestikku terve  jutustuse või novelli jaoks. Laevameeste, agu­lite, kõrtside elu on nende peamisteks teemadeks, harilikult tugeva kalduvusega robustsesse ja süngesse, isegi ilgesse. Kuid Sinimäe maitse ei ole veel sugugi kujunenud, tema keeletunne on kahtlaselt kõikuv, ja tal ilmneb liigsel määral tendentsi ennast oma värvide vängusega üle pakkuda. Lopsakusmuljet tema värsid ei jäta, sest selleks on nende naturalism liiga tahtlik ja vorm liiga puine, kuigi autor armastab odavate siseriimidega simuleerida voolavat kergust.  Vähemalt pooled raamatu sonettidest oleks tulnud välja jätta ja muu osa kallal põhjalikult töö­tada, siis oleks mulje olnud hoopis parem. Ning pidagu Sini­mäe meeles, et robustsus või koguni barbaarsus võivad ju luules jätta ergutava mulje, kuid ainult tingimusel, et värssides on tõelist jõudu. Jõu teesklusest ei jätku kaugeltki.