Saksamaal alustas W. Rimpau rukki aretust 1857. aastal Schlanstedtis ja parun F. von Lochow 1880. aastal Petkuses (Russi, 1976). Aretuse lähtematerjaliks olid kohalikud maarukkid, mille saagikust ja haiguskindlust püüti valikutega parandada. 20. sajandi algul hakati rukist süstemaatiliselt uurima ning pöörati tähelepanu rukki tsütoloogiale, geneetikale, õpiti tundma rukki bioloogilisi ja majanduslikke omadusi ning uuriti talvekindluse tekkemehhanisme, saagikuse  ja seisukindluse parandamise võimalusi. Saksamaa on rukki sordiaretuse esirinnas olnud teadusliku sordiaretuse algusest. Kunstliku ja hiljem kontrollitud risttolmlemise teel saadud populatsioonsordid ei säilitanud oma häid majanduslikke omadusi kuigi pikka aega ja omaduste hoidmiseks oli vaja pidevalt teha säilitusaretust. Paremad sordid, mida kasvatati ka teistes Euroopa riikides, olid 'Kustro', 'Pluto', 'Merkator' ja 'Hacada'.