FB-s õhku paisatud mälestuskild tahab välja saada (nagu nad kõik viimasel ajal). Üldiselt väidan ma endiselt, et kõik kordub, kogu meie elu on lihtsalt teatavate tunnete, juhtumiste, tegevuste erinevad  variatsioonid. Kohati on need variatsioonid suisa põlvkondadeülesed.  Vanarahvas ei olnud loll, kui sõnastas üle mõistuse lihtsa tõe, et käbi ei kuku kännust kaugele. Tasub meelde jätta...  Täna anti lasteaias kenasti teada, et hambaarst on visiidile tulemas, no nagu iga kevad. Mul juhtus läheduses olema üks kõrvapaar, mis seesuguse jutu peale kolm numbrit suuremaks venis. Nägu ütles seekord rohkem kui tuhat sõna, meisterlik teemavahetus ja sobilikul hetkel eikusagilt ilmunud niidijupike pälvisid  absoluutse tähelepanu. Tähelepanuvajadus oli sedavõrd suur, kuivõrd suurt on vaja, et jumala eest ei oleks võimalik enam hambaarsti teemal juttu jätkata ja lapsevanemana hammaste kontrolliks luba anda.  Ja siis mulle meenus, oi, kui palju mulle meenus. Kuidas mõisapark kaotas nii mõndagi oma ilust, kui ma nagu tuulispask ja võimas ragin taga tormasin läbi pargi. Ma usun, et nii mõnigi pikamaajooksu rekord sündis noil päevil, keegi ainult ei fikseerinud tulemust. Kahjuks.  Joosta tuli kaugele ja piisavalt  kauaks. Tegelikult tuleb tunnistada, et kõige keerulisem osa oligi selle aja välja rehkendamine, see oli omaette teadus. Kurb, et kõiki nüansse enam ei mäleta:)  Aga mis siis põhjustas sedalaadi käitumist - see oli üksainus pilk kooliaknast välja, eeldusel muidugi, et sa olid õigel hetkel õiget häält kuulnud. Tjah, olid ajad, mil mu kõrv eristas veel Villise mootorihäält (isver küll, hetkel ma isegi ei tea, kas ma Villise õigesti olen kirjutanud:)  Igatahes oli mingi periood, mil Villisega saabus  mõisahoovile kohalik arst, ja siis veel üks teine (jaa, mõelga naisenime peale, mis algab Ä-tähega!), kelle täpset ametinimetust ma ei teagi... Igatahes see tandem ei sümpatiseerunud mulle kohe teps mitte. Tegelikult olid ja on nad toredad inimesed, aga see nende amet oli pehmelt öeldes judinaid tekitav. Meil oli mingi oma loogika, mille järgi me saime aru, mida nad siis s e e k o r d tulid tegema. Mingid protseduurid olid nagu talutavad või veidi isegi naljakad, aga kõik, mis puudutas mingit mustuseproovi  võtmist, oli totaalne out.  Ja kui see kõik oli veel leebe kohtlemine, siis ma mäletan, et selles eas oli mul mingi äärmiselt isiklik ja oma teema süstimisega. Ja no need vaktsiinid olid ju õndsal nõukaajal raudpolt kindlad asjad. Oleks keegi mulle muidugi vaevunud andma täpse ülevaate vaktsineerimiskavast või kuidas iganes seda plaani nimetatakse, oleksin teadnud end veidigi ette valmistada, et millal oleks targem oma nägu mitte näidata. Või oleks keegi tilgutanud mulle väärtuslikku siseinfi, millal  kaks valget kitlit jälle end ilmutavad, oleks palju muret vähem olnud.  Ma nagu mäletan, et mõnikord panin putku, kui selleks otsest vajadustki ei olnud. Et miski reetis saabuvat vaktsiinilaadungit ja siis hiljem selgus, et ikka ainult mõõdavad-kaaluvad. Mõnikord õnnestus läheduses redutada ja esimestelt "õnnelikelt" ruttu teavet hankida. Lisaks oli mingi süsteem, et mis järjekorras meid sisse kutsuti ja siis tuli leiutada mooduseid enda hilisemasse gruppi sokutamisega.  Peen ja keeruline kunst  igatahes. Üldiselt oma süstid ma vist lõpuks kõik kätte sain, nii et tühi töö ja vaev selle jamaga.....