Aasta hakkab lõppema ning aeg on teha väike tagasivaade sellele mida nähtud. Püüd pole teha aasta parimate filmide list, vaid heita ülevaatlik pilt nähtule.    Nähtud sai 22 jaapani ja 1 korea film (osa filmidest ennem kui otsustasin blogi alustada, jätan ameerika toodangu siit välja).                           Neist esimene on komöödia, mis mulle lihtsalt väga hästi peale ei läinud, tegu kohe kindlasti neist kolmest parima filmiga, kuid lihtsalt ootasin rohkemat. Teine on lihtsalt igav ja natuke tobe. Ning kolmas on liiga klišee selle kõige halvemas mõttes (lisaks tüütab Aoi Miyazaki mossitamine ära, esimesed 5min on see armas, ülejäänud aja lihtsalt väga võlts. Lisaks arvan et Aoi pole sobiv seda rolli mängima). "Waiting" ja "Heavenly" puhul langetaks ma hinnet südamerahuga ühe palli võrra (ma ei hakka enam originaalarvustusi muutma).           Siin all mõtlen filmi, mida soovitaks kõige rohkem inimestele kes tunnevad huvi Jaapani kino järgi proovida. Ehk lihtsamalt öeldes film mida arvan, et läheb kõige paremini peale tavalisele filmihuvilisele kes otsib midagi huvitavat vaadata. Ja minu soovitus on "The Taste of Tea" (Cho no aji). Mul kulus 2 vaatamist, et film lõplikult imenduks minusse sisse (sellest tulenevalt ka originaalarvustuse natuke pettunud alatoon), ja asi on seda väärt. Väga tore, väga lõbus ja südamlik pilkeheit ühte võibolla natuke veidrasse Jaapani perekonda. Veidralt omapärane. Tõeline heatujufilm. Soovitan soojalt, isegi kui film ei meeldi usun et te ei kahtse seda kogemust. Loodan et ka teised filmiblogijad leiavad selle filmi ülesse (eriti just Trash :) ).           Lavastaja kohta on öeldud, et ta on nagu orkesterijuht, kelle peamine ülesanne on jälgida et kogu kaadervärk toimuks õlitatult ja et igaühest saaks välja pigistatud see mida tarvis. Minu valikus pole kahtlustki -  . Kahjuks on ta ainult 2 filmi teinud, kuid mulle sobib tema stiil suurepäraselt. Väga raske on seletada, püüdsin seda "Tokyo.Sora" arvustuses natuke sügavamalt lapata ja ei hakka seda juttu siin kordama.        Konkurents on kõva. Eriti just õrnema soo poolelt. Toon välja 4 säravaimat esitus - Hyo-ju Han ("Ad Lib Night"), Aoi Miyazaki ("Su-ki-da"), Kyoko Koizumi ("Kuchu teien") ja Miki Nakatani ("Memories of Matsuko"). Kuigi kõik olid suurepärased, oleks selline nende paremusjärjestus ka halvimast-paremuse poole liikudes. Suur aplaus neile kõigile. Miki esitus oli lihtsalt fantastline, arvestades milline tema roll oli ja kuidas ta sellega toime tuli.           Minu top-3 on juba pikemat aega blogi paremal servas, seega ei tohiks mingi üllatus olla, et parim film minu jaoks on "Su-ki-da". Nii kaamera ees (perfektne näitlejavalik) kui kaamera taga tehakse suurepärast tööd. Hiroshi Ishikawa võttis oma esimese filmi vigadest õppust ning tulemuseks on minu silmis väga eriline teos. Tegu pole filmiga, mida saaksin julgelt soovitada ja öelda, et kindlasti paljudele meeldib - tegu natuke liiga personaalse filmiga selles mõttes. Oma arvustuses panin kirja et  , ja seda see minu jaoks  on. Ma pole ainus, film on kiitvaid hinnanguid saanud ka mujalt.