Ilus oli see suur pidu. Sama suur  kui maa ja ilm ja sama kaunis kui kõik need noored inimesed.  Rääkimata sellest "meie-oleme-üks" tundest, mida ei saagi kirjeldada. Neid hetk peab kogema. Ükskõik siis, oled sa kaare all või kaare ees. See on mingi Miski. Ja see on hea.  Ja ikka ja jälle on lugusid, mis silmaveekraanid lahti keeravad. Ja kui kogu see kaarealune lehvitab sadu rahvuslipukesi ja kaareesine lehvitab ka, mis jaksab. Kui väljakul rullub lahti hiigelsuur siidine sini-must-valge, kõrgel-kõrgel. Kui rahvas "lainetab"  kaareservast mäeserva ja tagasi. Neid hetki peab kogema. Mõtlesin neil hetkedel oma vanaemale, kes elas suure osa oma elust sellise Eesti ootuses.  Ma ei hakka siin lahkama laule ja lugusid. Mõni neist oli väga keeruline, mõni kannatas kaasa hõisata. Aga tore oli.  Ja kui pidu oli otsas ja rahvas mööda Oru tänava teed kodude poole jalutas, kogesin hetke, mis omakorda kinnitas, et on tore olla sellise väikese ja rahumeelse, turvalise pere liige.  Rahvas jalutas ja siis sõtkus tagantpoolt jalgrattal  kollase vestiga politseinik vile suus ja muudkui vilistas, et teed tehakse. Eks tehtigi. Aga jalgrattal vilega politseinikule järgnes tasa-tasa presidendipaari auto koos saatemasinaga. Teed tehti ja vastastikku lehvitati. Selline armas Lindgreni maailma tunne jäi hinge.