T eine katse Mont Blancil    Oh imet! Mont Blancil päike siras ja sätendas. Öeldi, et ilus ilm püsib veel vähemalt kolm päeva. Tüdrukutel olid jalad sinised ja nad jäid telkima. Võtsime kaasa minimaalse varustuse ja kimasime üles. Eelmisest 4000  meetri kõrgusel magamisest oli kasu. Seda 800 m tõusu, mida eelmine kord astusime kümne sammu kaupa päev otsa, kõndisime paar-kolm tundi. Jõudsime sinna, kus eelmisel korral telkisime. Läbisime veel ühe "nõelasilma" ning siis läks pimedaks. All säras tuledes Chamonix. Kell üks öösel tulid ülevalt vastu kaks sõgedikku. Neil oli üks taskulamp ja telki ei olnud. Pakkusime peavarju, kuid nad otsustasid edasi minna. Pärast me neid enam ei näinud. Tõusis kohutav tuul. Telk muutus tuule käes märatsevaks metsloomaks,  kes ragises, mörises, rögises, plagises ja kel oli soov sulle esiteks käpaga vastu vahtimist virutada ja seejärel jalga lasta. Kui selline telk peaks mägedes tuule käes lahti pääsema, siis karta on, et ükski naisest sündinu seda enam kinni ei püüa. Ühest küljest on see väga põnev, teisest küljest väga hirmuäratav.