Siin avaneb jällegi vastolu kirjaniku enese hinges. Ta ei tahaks mitte igakord teisele seda lubada, mis ta ise on. Ja ta õpetused näivad vahel määrat kõigile teistele olevat, peale omataoliste. Võõrastest kirjan­dustest sama palju ammutanud kui omagi kirjandusest, läheb ta isamaalisuses nii kaugele, et ta ei taha teistele lubada isegi väljamaa kirjanikke lugeda, kuna see puhast maitset rikuks.