Moderniseerumist takistava tegurina võib nimetada ka vajaliku oskuskaadri puudumist. Kuigi Tartu Ülikool taasavati 1802. aastal ja loodi lausa kolm provintsiaalõiguste professuuri, siis õppetoolide täitmiseks ei leidunud piisavalt professoreid. Isegi kui leiti sobilikud inimesed, siis polnud provintsiaalõiguste kohta ühtegi õpikut ega muud materjali, millele toetuda. Seega tuli neil kogu materjal ise koguda  ja läbi töötada. Modernses õiguses võiks eraõigus toimida ka ilma seadusandliku sekkumiseta, nagu Saksamaal. See oleks võimalik toetudes tugevale õigusteadusele, kuid seda 19. sajandi esimesel poolel Tartus ei olnud. Kokkuvõttes oli kujunenud olukord, kus polnud ei teaduslikke käsitlusi ega nendele toetuvat ühtset seadusandlust.