Meie peres oli teistsuguseid päevi ka. Selliseid tavalisi. Selliseid, kus mu vanemad ei olnud purjus. Või siis mitte vähemalt maani täis. Vahest harva küpsetas ema pannkooke. Tavaliselt valas ta sealjuures pisaraid ning haletses ennast, et on  mu elu ära rikkunud. Ta lubas, et kõik muutub ning meie elu läheb paremaks. Ja lõpuks oli ta nii kurb, et pidi kapist võtma õlle või siidri ning mina pidin pannil silma peal hoidma, et koogid ära ei põleks. Mulle tegelikult ei maitsenudki pannkoogid. Ma vähemalt ei tea, et mul oleks neid süües kunagi hea meel olnud. Ja see muidugi kurvastas mu ema veel rohkem ning teinekord enesehaletsusest hoogu sattudes võttis ta laualt koogitaldriku ning viskas sellega mind, ise sealjuures karjudes, et ma olen tänamatu  jõmpsikas ning ei väärigi üldse mingeid kooke. Püüdsin alati enne seda köögist kaduda.