Selles valdkonnas on see viis, kuidas me elu tunnetame ja mida me temast mõtleme tõesti väga tihedalt seotud sellega, kuidas me kujutame ette õiget õpetamist. Võib-olla olete ka kuulnud filosoof Machist, kes esindab loodusteaduslikke põhiarusaamu. Ta oli väga aus ja  siiras mees, kuid ta elas tüüpilist kaasaja materialistlikult meelestatud inimese elu. Kuna ta oli nii aus, ausam kui teised, siis ta elas ka materialistliku mõtteviisi sisemise struktuuri järgi. Ja nii jutustab ta naiivse lihtsameelsusega, kuidas ta ükskord hüppas väsinuna bussi. Sisenedes märkas ta, et kummaline küll, teisel pool, enda vastas vis-a-vis ühte koolipapa välimusega meest, kes jättis talle üpris kummalise mulje. Alles hiljem, kui ta oli istunud, tuli ta selle peale, et oli näinud iseennast  peeglist, mis paiknes sissekäigu vastas. Nii vähe tundis ta oma välimust! Tal juhtus see veelkord, kui ta ei tundnud vaateaknale pandud peeglist ennast ära. Selle mehe kalduvus näha nii vähe kehalisi tundemärke on seotud teatud pedagoogilise põhimõttega, mida ta nii fanaatiliselt esindab. See mees on nimelt lapse noorusliku fantaasia igasuguse mõjutamise fanaatiline vaenlane. Ta on selle vastu, et lapsele jutustatakse muinasjutte, et talle õpetatakse midagi, mis ei peegelda naturalistlikult meeltega tajutavat  välist tegelikkust. Nii lasi ta kasvatada ka oma lapsi. Seda jutustab ta ausa, naiivse avameelsusega.