"Baas 211"..... 30    Mu jutuajamised onu Olafiga jätkusid paljude õhtute jooksul. Ta rääkis kõigest avatult ja üksikasjalikult, aga ikkagi ei jäi mind vaevama tunne, et ta midagi varjab.  Weizsäcker jutustas palju sellest, mis toimus baasis sõjaajal, kuid miskipärast ei tahtnud midagi rääkida hilisemast perioodist.  Vaid ühe korra mainis, et ta viibis baasis  peale Saksamaa kapituleerumist 1945 aastal. Argentiinasse sattus ta aga alles kolm aastat hiljem. Miks? Kas baas likvideeriti? Hävitati?  Selle kohta küsisingi onu Olafilt.    Sa tead, vastas ta kiirustamata, et kõigel saabub varem või hiljem lõpp. Mina ja paljud teised kamraadid lihtsalt tüdinesime nendest "ülisalajastest mängudest".  Arvan, et baas lõpetas tegevuse varsti peale minu lahkumist.    Seda viimast ei tahtnud ma kuidagi uskuda. Kasvõi juba sellepärast, et mu isa  sai Hessilt kirja alles 1956 aastal. Tolleks ajaks pidi "Neu Schwabenland" olema küllaltki arenenud tugipunkt. Samas, vaevalt lasti inimest, kes teadis Antarktika baasi kohta nii palju, sealt vabalt minema...  Miks ikkagi otsustas onu Olaf varjata minu eest tõde, kuigi ülejäänud küsimustele vastas, minu hinnangul küllaltki ausalt ja tõepäraselt...  Ma otsustasin pisut sorida ta minevikus...    Ametliku info hankimine osutus lihtsaks. Sain sealt imestusega teada, et Olaf Weizsäcker oli  seotud küllaltki suure kriminaalasjaga! Täpsemalt, teda prooviti vastutusele võtta, aga tal õnnestus tõestada oma süütust.    Jutt käis "Noorte naiste kadumise" juhtumist, mis erutas 1952 aastal kogu Argentiinat. Arvan, et mõned minu vanema põlvkonna lugejatest mäletavad veel neid sündmusi. Oli küllaltki hämar kohtuasi, mis oma õiget lõppu ei leidnudki. Oli palju spekultasioone ajakirjanike ja lihtsate inimeste poolt.  Aga sündmused ise kulgesid järgnevalt:    1952 a. alguses hakkas  Argentiina politsei pöörama tähelepanu agentuurile "Gloria". See firma oli spetsialiseerunud noorte neidude töölevärbamisele välismaal. Mingit kvalifikatsiooni ei nõutud, tööd pakuti koristajatele, koduabilistele, ettekandjatele jne. Nagu kirjutati reklaamlehel, vajavat sõjast räsitud Euroopa hulgaliselt uusi töökäsi. Eurooplased olevat seal nõus maksma Ladina- Ameerika tüdrukutele korralikku tasu.    Just see Ladina- Ameerika oludes "kõrge tasu" köitiski politsei tähelepanu. Kiiresti tegid uurijad  selgeks, et mingit töökäte defitsiiti Euroopas ei eksisteeri ja ei ole tulemas ka. Järelikult oli kogu agentuuri reklaam vale.  Politseinikud arvasid, et neil on tegemist tavalise kontoriga, mis tegeleb prostituutide värbamisega "Vana Maailma" bordellide jaoks.  Alustati "Gloria" tegevuse kontrollimisega.    Koheselt tuvastati, et firma tegeleb kindlalt millegi ebaseaduslikuga.  Kõik tüdrukute lepingud osutusid võltsituteks, samuti polnud võimalik leida sihtkohta, kuhu inimesed  saadeti. Uurijate versiooni kasuks töötas fakt, et agentuur eelistas "värvata" just orbusid ja neid, kellel puudusid lähedased sugulased.  Tulevikus ei hakka neid keegi otsima...    Samas olid mõned iseärasused, mis eristasid "Gloriat" teistest analoogilistest kontoritest.  Tavaliselt "inimkaubitsejad" ei vaevu sõlmima mingeid lepinguid. Nad ei soovi jätta maha liigseid jälgi. Ohvrid saavad ainult hulganisti "lubadusi" ja lähevad rõõmsalt vastu oma hirmsale tulevikule...  Kuid "Gloria"  sõlmis iga naisega ametliku lepingu ja veel paljudeks aastateks ette...  Kõige hämmastavam oli asjaolu et, igale tüdrukule väljastati ettemaksuna suur summa raha!  See oli juba rohkem ku imelik.    Uurijaid üllatas agentuuri laiahaardelisus. Kõige tagasihoidlikumate arvestuste järgi, olid nad oma 5 tegutsemisaasta jooksul saatnud piiritaha mitte vähem kui 7000 Argentiina tüdrukut!  Muideks, miks ainult Argentiina? Peaaegu kolmandiku moodustasid Sakslannad, keda olevat vastu võetud  erilise heameelega.  See kõik oli erandlik, tavaliselt sedasorti firmad ei arenda nii mastaapset tegevust..Nagu mainitud, ei taha nad tõmmata endale liigset tähelepanu.    Argentiina politsei võttis ühendust kolleegidega nii vanast kui uuest maailmast, püüdes leida mõnda kadumaläinud isikut. Uurijad olid oma edus veendunud, kui nad leiavad kasvõi mõne 7000 kadunu hulgast, oleksid neil vajalikud tunnistajad olemas.  Paraku osutusid otsingud tagajärjetuteks.  Mitte ühelgi maal polnud  jälgegi ühestki tüdrukust!    See viimane asjaolu ei tahtnud uurijatele kuidagi pähe mahtuda. "Gloria" kohta hakkasid liikuma kõige jubedamad kuulujutud. Näiteks räägiti, et tüdrukuid tapeti rituaalsetel eesmärkidel, et nende peale sooritati bioloogilisi eksperimente jne....  Paraku polnud midagi tõestada võimalik. "Gloria" lihttöötajad ei teadnud midagi, aga juhtkond vaikis üksmeelselt nagu "kala".  Olgu märgitud, et firma juhid olid eranditult 40- ndate lõpus Argentiinasse põgenenud SS-  lased.  Oli veel ime, et maal ei puhkenud sakslaste vastased meeleavaldused, mis sest, et "Gloria" tegevuse tagajärjel kannatasid ka nad ise.    Uurimise käigus selgunud detailid tõstatasid ainult uusi küsimusi...  Tuli välja, et tüdrukute järel käis 2 korda kuus, Dominikaani lipuall seilanud reisilaev "Astrata". Pole mõtet lisada, et pärast firma juhtkonna vahistamist, kadus see laev nagu "vits vette".  Huvitav oli veel fakt, et Tolliametite andmetel ei olnud see laev sisenenud  kuskil mitte ühtegi sadamasse, välja arvatud Bueno Aires.  Jäi mulje, justkui oleks alus oma lasti puistanud merre ja pöördunud siis tagasi uue "partii" järele...    Kohtuistungi eelõhtul sooritati vanglale, kus istusid "Gloria" juhtkonna liikmed, räige kallaletung. Vabastati kõik liikmed ja kes seejärel kadusid jäljetult. Hilisema uurimise käigus tuvastati, et ära olid ostetud mõned politseiametnikud. Neile antud altkäemaksude summad olid astronoomilised.    "Gloria" juhtum osutus  olevat lõplikult ummikus ja lõpetati.    Olaf Weizsäcker oli agentuuri tegevusega üsna tihedalt seotud. Tema süüd tõestada ei suudetud, seda enam, et paljud selle aspektid jäid politseile lõpuni ähmaseks...    Kuhu siis saadeti ca 7000 noort naist?    Sellele küsimusele vastamiseks tuleb tuhnida III Reichi ajaloo viimastes päevades...    ( järgneb )      [Muudetud: 12-14-2009 varjutroll]