Tähtpäevad annavad võimaluse heita pilk minevikku ja analüüsida toimunut. Berliini müüri langemisest möödub tänavu sügisel kakskümmend aastat. Kommunistlikud režiimid kukkusid justkui doominokivid. ELiga liitumise perspektiiv kannustas endisi idabloki riike viima läbi radikaalseid reforme, et vastata liikmekssaamise tingimustele. Vana režiimi mõjude väljajuurimine on olnud tõsine väljakutse, kuid üleminek nii poliitilises kui majanduslikus plaanis ühelt ühiskonnakorralduselt teisele on olnud vaieldamatult  edukas. Mõistagi on sellel olnud ka oma hind. Vabanemiseufooriale järgnes argipäev, milles leiduv populism ei rõõmusta kedagi. Tagatipuks tabas üleilmne majanduskriis mitmeid endisi NL liikmesriike eriti valusasti. Alates Ida-Euroopa riikide liitumisest ELiga algas ühenduse ajaloos uus periood. Seda illustreerib näiteks Jerzy Buzeki nimetamine Euroopa parlamendi presidendiks käesoleva aasta juulis. Balti riigid ja Poola on oma seisukohti kuuldavaks teinud, toetades üksmeelselt Gruusia ja Ukraina  revolutsioonide juhte, samuti püüdsid nad lihtsustada Valgevene ja ELi vahelist dialoogi. Kuid nende riikide painet alahinnatakse Pariisis, Londonis ja Berliinis täielikult. Vene ohuga silmitsi seistes jagavad need maad erilist ajaloolist tundlikkust. Poola ja Tšehhi on pettunud Obama otsuses loobuda raketikilbi paigaldamisest oma territooriumidele. Selle plaani nurjumine võib vallandada ka psühholoogilise päästiku - nad ei peaks enam mõtlema oma julgeolekust üksnes perspektiivis ameeriklastega, vaid ELi liikmetena  kaaluma enam ka ühise välis- ja julgeolekupoliitika võtmeküsimusi. Selleks on õigupoolest jäänud vaid üks takistus, nimelt müür. Müür inimeste, täpsemalt lääneriikide - ja eriti Prantsusmaa - juhtide peades, keda iseloomustab võhiklus ja harimatus ajaloo osas.  (Vive l'Europe orientale !, Piotr Smolar, Le Monde, 25.09)