Kummaline, kuidas inimese oskus mõelda, ajaga muutub. Käisin täna koolis tegemas õigusalast osaeksamit, milleks ma eriti ei õppinud aga mäletasin fakte hästi. Kirjutamise ajal siis vaatasin tudengite nägusid ja seda, kuidas keegi maha viksida üritas. Täitsa naljakas hakkas, kui vaatasin silmi pungestavaid nägusid, mis meeleheitlikult üritasid meelde tuletada lauseid, mis konspekti sai mõned tunnid tagasi  kirja pandud. Näoilmed olid umbes sellised, et  Tegelikult pani see mind mõtlema sellele, kuidas ise esimese kursuse tudengina Õigusõpetust tegin ja aju punnitasin. Selle asemel, et õppida ja loogiliselt mõelda, püüdsin iga hinna eest asju maha viksida ja pähe õppida. No tehniliselt viksisingi, sest loengus käisin täpselt 2x ja sellega  mu kokkupuude õppejõuga ka piirdus. Millegi pärast siis tõesti ei mahtunud pähe mõte seadusest ja veel selle lugemisest. Nojah, ega ma sellepärast praegu ka mingi ajuhiiglane ei ole, aga vähemasti oskan aru saada, kus, millal ja kuidas tuleks tegutseda. Kui ei saagi aru, siis lähen inimeste juurde, kes oskavad mulle arusaamatuid asju maakeeli lahti seletada ja sealjuures oma juttu ilmestades loogiliste näidete varal, mistõttu omandavad asjad hoopis teise tähenduse.    Isiklikult üritan õppimise  puhul alati seostada mõisted, valemid, reeglid ja muu sellist träna mingite loogiliste seostega, mistõttu on asju lihtne tuletada ja ka meeles pidada. Põhimõte, mis paistab silma just esmakursuslastel, et kõik tuleb pähe õppida nagu luuletus, lihtsalt ei tööta, sest hilisem mäletamisprotsent on suhteliselt nullilähedane. Selline on kord praktika. Ühesõnaga loo moraal on see, et loengus tasuks kuulata, kaasa mõelda ja loogiliselt asju enda jaoks salvestada. Kui esimest kahte reeglit ei järgita, pole mõtet  loengusse tuimalt istuma minna, sest kasutegur on endiselt nullis. Jeeeees, sai natuke targutatud...