Välismaailma murrangulised sündmused võivad peegelduda inimese eneseanalüüsis. Ka järgneva näite autor püüab kirjutamise kaudu lahendada konflikti, kuid esialgu jõuab ta vaid probleemi tuumani. 45-aastane Rovaniemi mees analüüsib pere osatähtsust inimese kujunemisel ja mehe identiteedi muutumist kolme põlvkonna vältel. Ta kirjeldab mehe suhet loodusesse, oma peresse, haridusse, töösse ja hingelisusse erinevatel ajajärkudel vanaisaaegsest maailmast tänapäevani. Suhete kõrvutusest nähtub, et sõjaaja ja tehnikaajastu mees on kaotanud tasakaalu seoses eemaldumisega loodusest, perest ja hingelisusest. Kirjutaja jõuab järeldusele, et ta on elanud skeemi järgi, mis on talle ette pandud, kuid mis ei ole olemuslikult talle sobiv. Ta arvab, et sellise valulise enesetunde juured peituvad tema meheks kasvamise ajataustas: eelkõige ümberhinnangud suhtumises loodusesse ja inimesse selle osana; uued kultuurivõimalused, eelkõige haridus, mis ei mänginud külaühiskonna inertsi tõttu veel olulist osa (SSK 8239/9165). Kirjutis on analüüsiv, kurva alatooniga. See kulmineerub lõpus, kus hetkeolukorda võrreldakse lahtise haavaga Haava on auki iholla, veretön haava (samas, lk 27469).