Olen Parmastoga küll vähe, ent enam kui kord kokku puutunud, küll leebemet, temast mõnd lugu tehes või tema Seenevana lugusid lehte sättides (ega toimetada seal küll  polnud miskit), küll vähemleebemalt, püüdes päästa vahepeal (mitte Parmasto poolt, oh ei) untsu keeratud "Eesti Loodust". Üks päev on jäänud meelde eriliselt, kui kirjutasin kunagi Eesti Päevalehte "Kohavaimu" sarja ja Prmasto valis paigaks ühe laia ja lehelise ja lodulise metsa, mis lõhnas karulaugust ja asus kraavide taga ja vahel (vt alumine foto, ca 15 aasta eest, pildistanud Toomas Tuul). Kuidas tema mu ees läbi lodu sibas ja üle kitsaste kraavipurrete kalpsas! (Vt keskmine foto, pildistanud Toomas  Tuul.) Siiani on häbi, et ei saanud kuidagi Seenevanale järele. Ja ise veel kirjutab raamatus oma tasakaaluhäiretest! Luiskab sunnik kah omajagu - nagu memuaristid ikka.