(Ülaloleva teose ainestikul on zaumnik Kristo Viiding valmistanud ka lühifilmi "Kollane Partmees".)     http://www.helnwein.com/    Gottfried Helnwein on sündinud 1948, Austrias. Tänapäeval elab Iirimaal, juhuks kui tahad talle külla minna.    Kuidas kirjutada kunstnikust? Proovime nii: Vormiliselt on ta teosed hüpearrealistlik segu hüsteerilisest saksa-ekspressionismist ja tinglikult siin-seal ka popkunstist. Sealt käivad läbi psühholoogilised ja sotsioloogilised motiivid ja  teatav ärevuse ja rahutuse tunne, pinev pinge nagu mõra mis aeglaselt läbi hiiglaslikku klaasi propageerub.    Selles klaasi murdumise helis on grimass ja õudus, mingi taju, mingid madalad tunded ja vormid, varjud seintel ja see hästi sügavale ära peidetud räpasus mis on sinus ja minus ja igas inimeses, mis on nii sügav ja nii kole, et isegi meie ei tee selle üle nalja. Isegi Meie.    Varased tööd (paremal ja all) on 70ndatest, need hüperrealistlikud vesivärvid haavatud või  vigastatud lastest, haiget saanud tüdrkud seelikutes. See kujuneb ka kunstniku kinnismotiiviks - laps, enamvähem alati laps. Aga mitte kunagi klassikaliselt rõõmus või karikatuurselt mossitav laps, Helnweini noorus on palju hapram, tajutav läbi üksinduse või hirmu või segaduse.        Seal on seksuaalsus, süütus, mineviku kummitused, sügavad psühholoogilised armid, murtud mälestused ja kurjad mõtted. Need lapsed on katkised süütuse sümbolid, mingid bullerbylasteliku õndsa seiklusrikka lapsepõlve korrumpeerunud lubadused, muinasjuttudest pärit simulaakrumite  telgitagused. Sest "Bullerby lapsed" pole mitte lastele vaid täiskasvanutele, ta on välja mõeldud pehmeloomuline minevikuunistus, müütiline lapsepõlveideaal, tõeministeeriumi loodud fabrikaat et sul tuju hea hoida. Mingite kunstiteoreetiliste ideede järgi peaks kunst tegelema tõe paljastamisega ja nii on need apatiseerunud, emotsioonitud lapsed maailma eest ohvriks toodud, nad vaatavad tundetult nurka või lebavad jõuetult, meelemärkusetuna, nad on sidemetes, haiged ja nõrgad ja nende haprate kehade pealt peegeldub see  sügavale maetud tõde.    Not to mention shit looks Awesome.            Tema arglike laste tabamatu ärevus mõjutab ka nende lihtsat realistlikku  kujutist ja ruumi millesse nad on paigutatud - nõnda, et tahes tahtmata tuleb teatav metafüüsilise maali mulje. Õigupoolest pole need siin mitte sisse elatud ruumid kus oleks tolmu või plekke või mingit märki elust, need on ikka pigem ruumi karikatuurid, tühjad saalid. Igavesti kestev parkettpõrand ja krohvsein, toa teine ots mattub atmosfääri nagu 90ndate 3d mängus.                                 Mulle isiklikult imponeerib ka fakt, et need pildid ei ole just väikesed.                Eraldi tuleks kunstniku puhul ära mainida, et temaatika poolest on ta märkimisväärselt püsiv olnud läbi terve oma loomeelu. 70ndate algusest tänapäevani välja on need õnnetud lapsed kummitanud kunstniku lõuendeid. Ülalolev seeria on akrüül & õli lõuendil aastast 2009. Aga see pole siiski ainus motiiv.      Helnwein kasvas üles sõjajärgses Viinis kus ta nägi enda ümber inimesi kes olid murtud, endasse tõmbunud, sõjast väsinud. Naeratamine  ei kuulunud igapäeva elu juurde. Üks päev tõi aga isa koju Piilupart Donaldi koomiksi, raamatu mis avas maailma kus elu on ilusam ja lõbusam ja parem kui siin. Maailma, kus pole hullu, kui teerull sust üle sõidab või kui sind automaadist läbi kõmmutatakse, puhu end pöial suus taas täis või raputa kuulid maha kui lumi seljalt.    Bravuurikas Helnwein muide on kuulutanud, et ta on Donaldilt õppinud elus palju rohkem kui ükskõik mis koolist.    Võib-olla on siis äkki imelik, et hiljem on  need lapsepõlvelohutuse figuurid kujunenud õudusunenägude materjaliks. Mingiks täiskasvanute maailmast pärit korruptsiooniks mis vähehaaval oma limaseid kombitsaid mööda su lapsepõlvekujutise pindu laiali sirutab, nokitsedes õõnsuste ja avauste ümber, otsides teed sisse sinu salajastesse unistustesse ja kartustesse.    Öösel ronib Miki Hiir mööda voodilina üles ja närib su kõri lõhki, ta sõbralik naeratus on groteskne irve, ta kummardab sulle aina lähemale, hingab sulle nina alla ja kuklale, ta  ulatub pildist välja. Su peopesad tõmbuvad higiseks ja sa kardad. Ta silitab öösel salaja su juukseid, see meeldib talle. Sina meeldid talle.            Nunnu on see, et alloleva töö pealkiri on Leda and the Swan.