Samuti ei eksisteeri mingit mustvalget masendust ja igavust. Lavastus on hoogne, rollidesse on valitud uskumatult sobivad näitlejad (minu arvates tegi Raivo E. Tamm Antsuna sisuliselt elu rolli ja ei meenutanud ühegi külje pealt Õnne tänava Allanit), kujundus ja heli sobib nagu rusikas silmaauku. Ja keskkond, milles kõik toimub, on suvisele Eestimaale omaselt imeilus, sest Toomkiriku  punaste tellisvaremete vahelt paistab kuldne õhtupäike, rohelised põlispuud ja sinine taevas.