Tilluke laev popsutas Itaalia kontsa juurest välja hämarduvale merele, ületas sel ajal, kui me oma sumbunud kajutites magasime, kuskil keset kuuläikelist veepinda nähtamatu eraldusjoone ning me sisenesime Kreeka helgesse võlumaailma. Pikkamööda imbus taju sellest muutusest ka alla meie juurde, nii et juba koidu ajal ei mallanud me enam magada ning läksime üles tekile.  Koiduvalguses ringutades paisutas meri oma siledaid siniseid lainelihaseid ja meie kiiluvees laius mullide sädeledes vahuriba nagu valge  paabulinnu saba. Kahvatu taevas hakkas idas kollaseks värvuma. Eespool lebas uttu mattununa laik šokolaadpruuni maad, mille jalamit kattis vahuviirg. See oli Korfu. Me püüdsime silmi pingutades eristada mägede piirjooni, avastada orge, mäetippe, kuristikke ja supelrandu, kuid saarest paistis ainult siluett. Siis vupsas päike äkki üle silmapiiri ning taevas muutus siledalt potisiniseks nagu pasknääri silm. Mere lõputud korrapärased kurrud lõid hetkeks leegitsema ja omandasid siis kuningliku sügavpurpurse tooni, mis  oli täpitud rohelisega. Udu kerkis kärmete nõtkete lintidena üles ja saar lebas meie ees.  Mäed oleksid nagu maganud ruskete kortsus tekkide all, mille voldid olid oliivisaludest roheliselaigulised. Säravkuldsete, punaste ja valgete kaljulinnade vahel kaardusid piki merekaldaid kihvvalged supelrannad. Me sõitsime ümber põhjapoolse neeme - see kujutas endast siledat, kumerat roostepunast rannakalju kühmu, millesse oli õõnestatud hulk hiiglasuuri koopaid. Tumedad lained tõstsid meie kiiluvee üles ja  kandsid selle hellalt ranna poole, kus vesi siis koopasuudes kurdu kiskus ja kaljude vahel januselt sisises.  Teispool neeme jäid mäed selja taha, saar vajus vähehaaval madalamaks ning mähkus oliivipuude hõberohelisse sirendusse, millest siin-seal mõni küpress oma musta sõrme manitsevalt taeva poole tõstis. Madalates lahtedes virvendas libliksinine vesi ja isegi üle laevamasinate müra kostis meieni peenikeste häälte koorina tsikaadide kime ning juubeldav kisa.