Esimest arvustust ma mäletan, see oli 1962. aastal, Austriast oli siin üks klavessinist, Ingrid Hebler, ja ta vaimustas mind. Mängis Mozartit. Ega mulle noores eas Mozart ei meeldinud, kahtlemata sellepärast, et toonane nõukogude kool, mida tookord minu teada jälgis ka Bruno Lukk, toetus sellele, et iga fraas pidi kuhugi viima. Ja äkki tuli see Hebler ja lihtsalt helises … ega piinelnud. Panin ka kõik oma mõtted ausalt kirja. Lukki kontserdil ei olnud, aga ta sai aru, millest ma kirjutasin, ja ütles: "Vaat Randalu kirjutise järgi ma sain aru, et Ingrid Hebler mulle ei oleks istunud!" Pärast hakkasin kirjutama orelikontsertidest ja isegi sümfooniakontsertidest. Ju ma olin tuhinas. Püüdsin olla huvitav, otsisin "nurki". Nüüd saan aru, et olin üsna rumal. Samal ajal kirjutas ju ka Aurora Semper arvustusi. Tal oli võrdlemise kogemus, ta tundis palju muusikat, erinevaid interpretatsioone … ja kirjutas väga ettevaatlikult, ühesõnaga targalt. Lõplik äratundmine - ära tee seda! - tuli mul siiski alles kaheksakümnendatel. Eri Klas angañeeris mind siis "Estonias" lavale tulnud "Carmenist" kirjutama. Käisin isegi seitse korda seda vaatamas, ja mida edasi, seda rohkem sai selgeks, et see ei meeldi mulle. Ja siis mõtlesin, mis ma teen, kellele ma seda kirjutan, pean põhjendama, miks ei meeldi - aga ma ei ole ühtegi teist "Carmenit" näinud! Mul puudub võrdlus! Ma ei ole näinud "Carmenit" Pariisis… Ja keda ma sellega aitan? Ma ei saa ju lavastajat õpetada? Mul ei olnud õigust kirjutada. Nii ma jätsin selle. Oli muustki kirjutada.