Tõepoolest, äratus võib olla liturgia kõige ohtlikum vaenlane. Liturgial on mõistagi ka palju muid vaenlasi. Neist kõige tähtsam on sissejuurdunud passiivsus, mille esindajad istuvad jumalateenistusel publikuna, võtmata sellest osa. Rahvast tulvil kirik  ei ole sama, mis kogudus. Seal, kus enam ei panda käsi palveks kokku, kus ei painutata pead palveks ja kus hääled, olgu need siis rämedad või kõlavad, ei ühine enam koguduselauluks, seal ei peeta enam tõelist jumalateenistust. Liturgia tähendab alati aktiivset osalemist. Laisk, surnud passiivsus on selle vaenlane.