Lavastamisest    Tüki valimine oli päris keerukas, sest materjali oli tohutult. Igatahes, otsustasin, et tahaks seekord teha midagi natuke tõsisemat ja mitte päris niisama lulli lüüa. Mulle jäi silma ühe ungari underground kirjaniku László Garaczi tükk "Imelised metsalised". See oli põhimõtteliselt ühest väga freaky'st perekonnast ja nende loost. Tükk ise oli väga väga segane ja esimese raksuga ma ei saanudki eriti aru, mis toimub. Aga mulle väga meeldis tekst ja dialoogid, millest see koosnes. Need olid kohati koomilised, aga samas filosoofilised ja põnevad. Tundsin, et seda tahaksin teha. Kuna ma midagi paremat ei leidnud, siis selle ma võtsingi.  Kui tükk valitud, pidid lavastajad omale näitlejad valima ehk toimus n.ö casting ehk orjaturg, kus võtsime ette nimekirja ja hakkasime inimestega kauplema. Lõpuks jäid minule Doris, Katre  (Ralf), Liina, Marie, Terje ja Grett    Grupp oli tore ja hakkasime läbi murdma sellest tekstist. Samal ajal pidin tegema proove ka tüdrukutega. Kuna nad olid mul paaridesse jagatud, siis tegin pärast esimest kokkuvõtet iga ühega proovi eraldi. Iga proov oli minu jaoks uus üllatus. Tegelikult ma ju ei olnud päris algusest peale ja ise ühtegi tükki lavastanud ning teinud tööd näitlejatega. Aga ma selle pärast eriti ei muretsenud, sest mul oli tol hetkel tunne, et tean, mida ma teen (kuigi tegelikult ei teadnud ju) ja pilt jooksis silme ees. Ma ei mõelnudki proovide jooksul väga palju, lihtsalt tegutsesin. Kuna meil tegelikult oli väga vähe aega, siis me ei jõudnudki neid proove eriti palju teha.    Mind siia maani hämmastab see proov, mida tegin Dorise ja Mariega rannas. Alguses isegi kaalusin, et kas äkki vahetaks nende tegelaskujud ära, aga pärast seda proovi Marie tõestas mulle, et temas peitub tõsiselt rohkem, kui alguses arvasin. Tegu oli kõige tähtsama ja intensiivsema stseeniga. Enne seda oli Marie teinud suurt uurimistööd oma tegelaskuju kohta, kes oli skiso. Olen ülimalt tundlik selliste stseenide koha pealt, mis viivad välja karjumiseni või nutmiseni, sest see on ülimalt kole, kui seda teha vale mõtte pealt ja võltsilt. Suutsin asja ajada nii tõeliseks, et Marie oli pärast proovi veel umbes tund aega täiesti endast ära.    Teine tegelane, kellega mul rohkem tuli tegeleda, oli Liina, kellel olid ema monoloogid, mis olid päris segased, aga see eest päris võimsad. Kuni viimaste proovideni oli mul tunne, et asi võiks parem olla. Aga mida rohkem me tegime, seda rohkem said monoloogid Liinale omaseks ja seda rohkem ta hoogu kogus. Lõpuks juba vaatasin imestusega.     Ka mul oli enne etendust närv sees. Mul pole enne sellist närvi olnud. Lavastaja närv on hoopis teistsugune kui näitleja närv. Olin ju ka preili helijavalgus ning lootsin, et mina seal puldi taga midagi perse ei keera. Suur aitäh Kasparile, kes mind tehnikaga aitas, kuigi tema enda etenus oli just olnud eelmine ja suur aitäh ka Ukule. Pärast olin tükk aega joobunud olekus. Kunstist joobunud J. Käisime pärast etendust ujumas ja lained olid ülivõimsad. Nii hea oli olla.    Palju küsimusi?  Kas on see tõesti nii, et just mitmekülgsus ja püsimatus ja iga asja proovimine annavad eeldused teatriga seonduvaks? Et kui ma olen omal nahal proovinud, kuidas on olla reisija või bioloog vms, siis tean ma, mis tunde pealt neid ka teatris kehastada ja kuidas nad mõtlevad. See maailmaloomisjutt lavastamise kohta on ilus muinasjutt küll, aga  tegelikult on asi ikkagi selles, kuidas oma laks kätte saada. Olin eelneval nädalal olnud selles kõiges nii sees, et hommikul ärgates juba mõtlesin asjale ning tahtsin hakata tegema. Ühel ööl passisin kella kahest kella kuueni üleval, sest õues möllas äike ning mõtted keerlesid peas ning ei lasknud mul uinuda. Kõige paremad on need lambipirnihetked, kus mõte ja inspiratsioon lihtsalt ühel hetkel laksatab sulle pähe ning sa ei jõua ära oodata, millal seda kõike teostada saaks. Lõpuks, kui tulemus on oodatust parem  ja ka sa ise oled sellega rahul ning kogu tööprotsessiga rahul, siis on nii hea tunne, et ainult sellega elakski. Isegi armumisest on see parem tunne. Kas nii võibki olla, et armastuseks on selline kunst? Millegi muuga tegeledes oleks elu kindlasti rahulikum ning pingevabam, kuid kumb tee siis valida. Kas valada töö jaoks higi verd ja pisaraid ja saada sellest kõigest selline laks, mis jätab varju kõik uimastid või siis tšillida ja võtta rahulikult, veeta aega sõpradega ning tunda rõõmu ümbritsevast? Kord  kaldun ühele poolele, kord teisele. Aga äkki neid saakski kombineerida? See oleks küll mingi ideaalne variant vist, mida pole olemas.