Jõudsime lennujaama napilt täpseks ajaks. Lend hilines. Üllatus - Sharmis on soojem kui Eestis. Sada kampsunit leidsid rakendust ainult hilistel õhtutundidel. Vägijoogid on minu sõbrad. See oli mu viimase poolaasta kõikse kainem nädal.  Giididel on alati kiire. Ka  oma vabadel päevadel.  Kõrbes on ilus. Sain safari käigus taas tagumikupõrutuse. Egiptuse muusika: tantsida võib hotellitoas, tänaval, kohvikus ja loomulikult ka tualetis. Söögid on eksootilised ehk igas esimeses kohas müüdi pitsat ning pastat. Kõhuhädadest säästab vana hea Coca Cola. "Tere, ma olen ajakirjanik, tulin siinseid olusid kajastama. Laske mind tasuta sisse!" - PS! Ei töötanud.  Südamed murduvad, kuid nõnda see paraku lõunamaalastega on. Mulle meeldib suhelda. Mulle ei istunud  pealetükkivus - suhtlemise üledoos. Rannad on ilusad, Roberto on libe... Käel ilutseb must tattoo.  Sööklatädid võivad Eestis olla väiksed tegijad, kuid seal. Pole meest, kes neist ei teaks. Must pesu, peal valge ürp, mis kehaümarustel ja muudel väärtustel kenasti välja paista laseb. Mmm, isegi mina erutusin.  Aga peaksin järgmine kord kokatädile (kui ta kulbiga kastet tõstab) mainima, et plaažil pole mõtet stseene tekitada, sõbrannaga ühe kuuma tõutäku pärast kakelda. Ei mõju närvidele hästi!  Plaadipood - vähemalt tõin koju head vene muusikat! Miks sõita Peeter I linna, kui saab ka Aafrikast.  Kairo on ilusam kui Sharm, ehedus on väärtus. Niilus võiks loomulikult puhtam olla, aga noh, 20 miljonit inimest siblib ringi, mis sa ikka teha saad.  Mitte ühtki valgusfoori pealinnas - olgu, nad isegi on seal, kuid ega nad tööta...Omamoodi Potjomkini küla efekt.  Püramiidid - nüüd on nähtud. Kuidas ma käiks Egiptuses ja pärast räägiks, et näe, püramiide ei näinudki. Aga kuus tundi sinna ja sama  palju tagasi, kurnav. Esimene öö justkui jääkambris, sest konditsioneer tootis ainult külma õhku.  Vesipiip! Ma olen sõltlane, tunnistan ausalt.    Enam ei viitsi. Aitab küll. Eesti turistide välimääraja on tulemas, kui mitte blogis, siis kuskil ikka.    Ahh jaa, kirun küll mõne asja üle, kuid kokkuvõttes...Kui astusin lennukist maha, vaatasin Eestis ringi. Jah, tahaks ära. Liiga raske on argirutiini naasta.  Aga elu on selline.  Ja, imesid juhtub, näe, ma olen ka  inimene, kellel on tunded. Olgu, see oli iroonia, aga siiski.  Vahel on nii, et lihtne on raskused ületada, kui raskused (või vahel ka kättesaamatud naudingud) on kaugel. Unustad või lükkad kõrvale, kerge. Aga - jõudes tagasi samasse punkti, näha asju, mida tegelikult nii väga igatsed...Vat, see pole enam nii lihtne.  Aga mulle ju väljakutsed meeldivad!