Lõpu eel oli näha grupis teatavat närvilisuse kasvu. Korra proovis üks minu kõrval sõitnud  tüdruk isegi oma ratta lenksu minu omaga sõlme siduda. Kuna see toimus joomise pealt, jäin ma ilma toredast joogipudelist. Õnneks aga jäime kõik püsti. Paar kilomeetrit enne finišit läks aga strateegia aretamiseks, mille tulemusena jäin mina lolli baigimehena gruppi juhtima. See oli viga. Sest parasjagu kui minu jalg oli väsima hakanud, leidis suurem osa grupist, et nüüd on aeg spurtida. Ja neil oli õigus. Minust polnud aga enam õiget reageerijat. Nii ta läks.