Veel eile oleks hiireke pidanud üle tiigi pääsemiseks laevukese ehitama, täna võib ta rebase eest krabinal üle klaaspõranda sibada, aga homme kannab jää reinuvaderit ennastki.  Hiilides noolib jää ka jõekaldaid kitsamaks, aga jõgi on terane, niipea kui kirmetis liiga pealetükivaks osutub pühib veekeeris selle mere poole minema. Justkui tüdruk, kes on kimpus mesise, ent ülbevõitu  meelitajaga - kui ikka liiga kleepuvaks läheb - tõukab eemale.  Ei tea, kas külm räägib jõe lõpuks ära? Igal aastal se ei õnnestu. Tiigid on ilmselt kergemeelsem seltskond.    Mõni õun on veel puu otsa jäänud. Oh, mis hilja, see hilja... Hale on neid seal ladvaokstel ilutsemas näha, üleküpsenud näitsikud printsi ootamas. No kus te siis olite, kui ma puud viimast korda raputasin, et teie õdesid sahvrisse viia? Ah teistega koos ei kõlvanud, korjaja ei sobinud, ilm oli veel kena küll? Milleks te  tohlakad nüüd passite, isegi varesed on teid ära põlanud - endised punapõsed lohkus ja naba nässakas?  Hea küll, hea küll, kui homseks alla hüppate, saate kitsede söödamaale koos kapsalehtede ja kartulikoortega! (Mis, kas ma kuulsin "vuih!"? Ei kuulnud? Parem oleks - või kõlgute siin kevadeni!)    Esimesed lumehelbed mustale maale .  Kas olete hoomanud, et neid on kahte sorti: ühed, dessantväelased, kargavad ülevalt krapsti alla ja mütsti maha - maa PEAB valgeks muutuma, saagu või  hullem! Teised hakkavad kenasti maa poole liuglema ja siis, äkki, nähes eesootavat sogast pruuni pinda tahavad ruttu-ruttu tagasi üles pilve sisse. "Aaa, see ei ole reis, mida meile lubati - räägiti ju suusaraja moodustamisest ja hangede kujundamisest, aga siin on alles kruntimine pooleli!!!  Oodaku siis rippudes pilve poomi peal, maa saab valgeks ka nendeta.  Juba lubab, juba lubab.