Et oli viimane võimalus veel õhtul välja minna, vedasime ennast rataste selga ja väntasime mäest alla kumme pumpama. Õues oli sooja kevadõhtu lõhn, taevas tähed ja kuu ja puu otsas laulis minu lemmiklind. Nimega ööbik. Aga selles riigis laulab ta kõvemini. Äkki ta on lihtsalt sooojema kliima tõttu tugevam. Selmet kummid täis pumbata, lasime need hoopis tühjaks ja avastasime siis, et see pagana ots, mis kompressori küljes on, ei sobigi meie  ventiiliga. Maris palus abi noorelt rollerimehelt, kes osutus jobuks ja abi ei soostunud pakkuma. Aga sellepärast ta rolleriga sõidabki, arvas Maris. Pärast aga lähenes meile belglane, ilmselt flaam, sest isegi mina sain aru, et ta prantsuse keel oli veider. Ta tõmbas oma pagassist välja pisikese kompressori. Selle otsad ei sobinud ka, aga et ta elas lähedal, lubas, et viib naise koju ja tuleb tagasi. No on ikka mõned inimesed kenad! Saime lõpuks rattad alla ja läksime parki linnulaulu kuulama ja vestlema.  Mõtlesime ikka mitu päeva, kuidas Tartut paremaks linnaks saaks muuta. Kuidas see oleks nii hea rattalinn, kui oleks teid või arvestavad autojuhid. Tahaks ka jõe rohkem linna tuua, aga pigem peaks vist linna rohkem jõe äärde viima. Rääkisime sellest sellel õhtul ka.