Mulder (David Duchovny) ja Scully (Gillian Anderson) on tagasi. Omajagu vanemad ja väsinumad. Sellised keskeakriisis olevad. On oma koha elus leidnud. Õigemini leidnud elu ilma FBI-ta. Püüavad seda elu elada ning end veenda, et on õnnelikud - või õigemini, et tulevad toime. Aga FBI ilma Mulderita ühel hetkel ei tule ja Mulder omakorda ilma Scullyta. "Dünaamilne duo" hakkab lahendama talvises Virginias kaduma jääanud FBI agendi (ja teisegi naise) juhtumit. Abilõngaks pedofiiliminevikuga nägemusi-ettekuulutusi  nägev ekspreester (Billy Connolly).  Tulnukaid filmis pole. Salapära ja teadusega mitteselgitatavat natuke on. Igav ka pole. Hoopis natuke kummaline ja veider. Nagu kohtuks vanade tuttavatega üle mitme aasta ja …noh, nad on natuke muutunud. Elu on neisse omad kriimud kriipinud ning vahepeal on üht-teist toimunud, millest sul teadmist pole. Aga muidu - nagu vanad tuttavad ikka.  Enamus filmist on üles võetud hämarates-sinistes toonides. Lumi, hämarus, pimedus, lõputud vahemaad, depresiivsed  Ameerikamaa väikelinnad. Alles lõpukaadrites vaheldub värvigamma - pastelsed soojemad toonid, lootus. Millegipärast meenub stseen Tarkovski Poja kojujõudmisega.  Kaks häirivat detaili ka. Ma peaaegu lugesin minuteid filmi algusest, et millal Mulder on kohutva habeme maha ajab - natuke alla poole filmi kulus. Vene keel, mida filmis räägitakse, on nii puine ja võõrapärane, et jääb mulje nagu poleks Hollywoodis raha paari vastse emigrandi (või minu poolest või illegaali) palkamiseks, kes võiks teksti peale lugeda.  Või ongi see miski "peenem" vene keel, mida kõik venelased kohe kõnelema hakkavad kui Ameerikasse jõuavad. Noh, nagu meil omaaegsed "kadakad".