Imelik et ma polnud seda varem märganud. Ega ma ju polnud vaadanud ka. Seal aia taga kus lõppeb sirelivõsa ja kiviaed, kohe saarepuude taga, seal on tühi koht. Mitte lihtsalt koht kus midagi ei kasva, paljas maa. Vaid seal tõepoolest polnudki midagi. Ruum oleks justkui ootamatult lõppenud. Polnud valgust, polnud helisid. Isegi mingit mustavat läiget millest oleks võinud millegi kaetust aimata, isegi seda polnud. Lihtsalt olematus.  Loogiline mõistus tarretus mõistmatuses nähtut kuidagimoodigi tõlgendada. Ei olnud ju ometi võimalik et midagi ei ole. Midagi on ju alati olnud. Kui pole puid ja põõsaid, on vähemalt tühi väli ja kasvõi pimeduski. Aga ... pimedust ka ei olnud. Sellest ootamatust faktist teadlikuks saanuna uurisin ümbrust kahtlustava pilguga. Ja tõesti. Lähemal ja kaugemal, suuremaid ja väiksemaid auke oli täis kogu universum.    Vanasti sai päris palju ulmekaid loetud. Kõige paremad olid need kus hästi tajutav reaalsus  oli võrdeline loogilisele mõistusele teadaoleva vastuolulisega. Jutud kus ülima usutavusega oli kirjeldatud midagi mida mitte kuidagi poleks saanud olemas olla. Ei tea nüüd kui hästi või halvasti see minu lugu siin välja kukkus, ega ma pole sõnaseades just eriti osav. Aga loodan et andis see katkend edasi seda millest kirjutada tahan. Kohtadest mida pole.    Kui meid ümbritsevas maailmas oleksid sellised olematud kohad äärmiselt veidrad, siis vaimses olemises on selline olematus täiesti tavaline.  Kuskil kellelgi pole kaastunnet, pole hoolivust, pole huumorimeelt, pole mõistmist. Mõistmisega on vist nõnda et selleks peab olema teadmine, kogemus. Et keegi mõistaks minu seletust induktiivsuse ja mahtuvuse võnkeringi selektiivusest, peaksid temas olema teadmised elektrotehnikast. Sama kehtib hingeasjade kohta ka. Et keegi mõistaks kaotusvalu, peab temas see kogemus olemas olema. Et keegi mõistaks hinge vajadust lennata kõige kaduva kohal ja kõigest lahtiöelnuna väriseda koos kõigega mis vähegi väreleb ja  vibreerib, selleks peab temas see tunne olemas olema. Keegi kes on harjunud elama toetudes kindlatele käegakatsutavatele asjadele, põhinedes teadaolevatele tõdedele, temal on hinge lennu koha peal tühi koht. Tema ei mõista Sind.  Kellelegi kellel puudub tasakaal, võid sa end ära katkestada, püüdes seletada vastandite harmoonia seaduspärasusi, ta ei saa aru. Keegi aga mõistab sind poolelt sõnalt. Temas on see koht olemas.  Olen nüüd siin küll enda arusaadavaks tegemise eesmärgil läinud väga  mustvalgeks. Päriselus päris olematuid kohti tuleb harva ette. On võimeid mis on arenenud tugevamini ja neid mis nõrgemini. Mõned kohad on liiga nõrgad et tekitada muutusi mõttemaailmas.  On reeglipärane et puudujääva koha vastand on sellevõrra jälle rohkem arenenud. Kui näiteks kelleski on puudu võimet tunnetada inimeste võrdsust, on sellevõrra arenenum enese maksmapanek. Selline inimene võib palju saavutada. Paraku küll on tema tee sillutatud jalge alla tallatutega. Keegi aga kellel on väga hea loogika,  võime suurt hulka teadmisi süsteemideks kokku sobitada, on nõrk ligimese lihtsaid tundeid märkama. Selle koha peal on tal tühjus.  Kohad mida pole ei ilmne aga üksnes nii ilmselgetes ja silmnähtavates asjades kui hoolimatus, empaatiavõimetus, mõistmatus. Neid kohti on väkseid ja päris väikseid kõige erinevamates kohtades. Puudu on skeptitsismist ühiskonnakorralduses, võimest läbi näha pettusi, oskust näha teistes seda mille olemasolu iseendas on iseenesestmõistetav, oskust lahi lasta ja puudus oskusest  kinni hoida. Keegi näeb suurepäraselt üldist ja mõistab selle seaduspärasusi, detailide nägemist aga pole. Keegi mõistab suurepäraselt andestamise olemust, tunnetes aga ei suuda seda läbi viia. Keegi on suurepärane suhtleja ja saab kõigiga suurepäraselt läbi, kuid tema tühi koht algab sealt kus suhtlemine läheb isiklikuks. Ta ei suuda avada oma hinge ega vaadata teisesse. Kellegil on aga täpselt vastupidi. Silmast silma jutud edenevad hästi, kuid suuremas seltskonnas ei suuda ega oska ta sõna sekka öelda.  Meis kõigis on oma suuremad ja väiksemad olematud kohad.    Kuid mina. Kas mina olen ka, niiöelda, auklik. Ma küll ei tunne niimoodi. Kuidas saaksingi. Kuidas tunda seda mida pole. Jah võib küll millestki puudust tunda, kuid siis on see miski hingemustris siiski olemas. Pole ainult seda kellegagi jagada. Et mina oma olematuid kohti ei tunne ei tähenda ju sugugi et neid pole. Ja kuigi mul pole vahetut võimalust neid tunnetada, siis tihtipeale kui jään hätta teise inimese tunnetamisega, on loogiline  järeldada et minus puudub miski mis selles teises inimeses olemas on. Mõistusega adun küll et tühjad kohad minus on paratamatus, ilma nendeta oleksin pühak ja ma poleks muster vaid valge valgus, kuid siiski teevad kohad mida pole mind veidi närviliseks. On nad siiski puudujääk harmoonilisest tervikust. Maailm ja inimeste olemused aga on nii lõpmata keerukad et kõiki teadmisi ja kogemusi omada oleks nonsenss. Loota jääb vaid intuitsioonile.    Seda juttu ajas mind kirjutama mõte et kohad mida pole,  on saanud endale teenimatult vähe tähelepanu. Olematu iseendas jääb väga lihtsalt tunnetamata ja teadvustamata. Siiski mängivad tühjad kohad hingemustris meie elus väga olulist rolli. Ühest küljest on nad elu loomulik külg ja nende aktsepteerimata jätmine nii endas kui teistes toob palju segadust mida oleks võimalik vältida. Teisest küljest mingi ebameeldiva omaduse olemasolu lähedases inimeses ei häiri meid niipalju kui tühi koht. Liigse upsakuse, ahnuse, närvilisuse lähedases kannatame ära. Kuid kui hing  püüab ühendust saada mingis osas mida lähedases polegi, jätab see väga tühja tunde.    Kirjutasin alguses et olematud kohad materiaalses maailmas oleksid veidrad. Maa peal küll, jah. Kosmoses aga on mustad augud täiesti tavaline nähtus.  Kus on minu mustad augud?