Rahva majanduslik häda - "ühistegevuse ema" - oli sünnitanud, mis ta sünnitama pidi - Eesti oma ühistegeliku laenuasutise. Ja kohe pääses majanduslik elu nagu paisust, järgnesid teisedki üksteise järele takistamatult. Järgmisel - 1903. a. asutati 3 laenu-hoiuühingut - Valgas, Viljandis ja Võrus, 1904. aastal 6 ühingut ja nii järjest edasi, nii et iga aastaga suurenes ühingute üldarv suurema või vähema hooga kuni 1916. aastani, mil asutati veel üks ühing, ja siis jäi revolutsioon ja okupatsiooni ajaks nende  asutamine seisma. 15 aasta kestel oli enne maailmasõda üle maa tegevusse astunud 84 laenu-hoiuühingut.