Unamuno ja veelgi enam teise hispaania suurkirjaniku Blasco I b a n e z' i kõrval, kes oma maa võimukandjatega elu ja surma võitluses, on Romain Rolland vaikne võitleja ning tuletab mitmeti meele neid kan­gelasi,  kelle kõlblist suurust ta imetleb ja kelle passiivse vastupaneku ideest ta võlut: Tolstoid ja Gandhit. Mõlemas on ta enese meele­laad nagu ideaalse kehastuse leidnud. Vastupanu moraalne suurus, pas­siivselt tõrkuv õiglustunne, mis vägivalda väldib, veetleb teda enam kui võitlusjoovastus kõigi vallapäästet kättemaksu, karistuse ja teiste instink­tidega, mis talle võõrad on või mis ta ümber sulatet enesevõitiuse palanguis. Millise innuga kirjeldab Rolland Gandhi enesekaristust sel puhul, kui tema poolehoidjad  vahel kuskil kellelegi liiga on teinud! Mitte võitluse tagajärg pole Gandhile ja Rollandele tähtis, vaid puhtaksjäämine võitluses. Millise osavõtuga jutustab ta Gandhi võitlusviisist ja õpetusest ning eeskujust kedrata igapäev mõni tund päevas selleks, et kodutööstuse võistluse varal inglise riiete sissevedu Indiasse võimatuks teha. Kuigi meile, eurooplasile, naiivne näiks jalarändamise ohutus selleks, et mehhaniseerivaid raudteid kõrvaldada, on ometi vastuvaidlematu kõlbline ilu (olgugi otstarbetu) vihata  vastupanus, nagu kõlbline ilu on suurmeelsuses, millega Kristus ristile laks. Rolland'i sümpaatia hoidub täieliselt passiivse vastupanu poole.