See kõik on annud Bourget romaanidele kuivuse ja kabinetilõhna, mis kajastub ta stiiligi ülekaalukas abstraktsuses. Pruugib vaid võrrelda Marcel Prousti sisevaatlusi ja suurseltskonna psühholoogilisi analüüse Bourget sama ainestiku käsitlusega, et näha, mil määral esimene nägi enam, tungides ettenägematuisse sügavusisse seal, kus Bourget konstrueeris teatud üldiste  hingeloogika seaduste järgi. Iga Bourget romaan on teesromaan, kavatsetud ja ehitatud teatud väite tõestuseks. Kujud ei kasva nii mitte oma vaba tahte järgi ja kogu oma eluavaruses, vaid nende nõuete kohaselt, mida asetab autori tõestuskava. Viimane eemaldus Bourget'1 ühes tõusva eaga järjest enam selle elulise mitmekesisuse tunnustusest, mis andis veel värskuse ta esimestele esseedele ja varasemaile romaanidele. Psühholoogi huvi taganes, moralisti õpetusetarbe eest ja see omakorda kitsenes aastate jooksul  tagurlikuks eluvaateks, mille seisukohad tunduvad tänapäeval naiivsete anakronismidena. Psühholoogiliselt huvitav inimene algas talle alles 100.000 frangilisest rantjeest, nagu ta sangarlustki oskas näha. alles ohvitseridest alates. Paljud probleemid, mida ta püüdis lahendada, pole enam probleemid, mis vääriksid kirjaniku tähelepanu. Siia kuuluvad kõik jõudeelu igavusest sündinud lodevuse küsimused, abielukolmnurgad elegantse võrgutaja, kohmaka mehe ja sentimentaalselt kannatava naisega, ka seisustevahede  ülahüppe probleemid ja lõpuks kogu suhtumine oma maasse nagu tiisikushaigesse.