Audiovisuaalse meedia ajalugu võib ulatuda kuni aastasse 1671 kui saksa Jesuiit Isa Athanasius Kircher mainib oma raamatu Ars Magna Lucis et Umbrae" teises trükis aparaati, mida nimetas Laterna Magica'ks. Oma ehituselt kujutas see laternat, mille taga seinas asuvale nõguspeeglile kirjutatud tähti sai projitseerida ekraanile. Sarnase ehitusega, kuid pisut modifitseeritud aparaati hakati kasutama ka klaasslaididelt piltide näitamiseks.  Olgugi et antud aparaati ei kasutatud liikumise illusiooni edastamiseks võib seda siiski pidada esimeseks sammuks teel, mis viis meid kinoni. Esimene leiutis, mis suutis edastada objekti liikumist, oli 1832.a. Joseph Plateau loodud Phenakistiskope. Leiutis kasutas kogu filmikunsti aluseks olevat inimese nägemise eripära persistentsust. Selle termini taha peitub fakt, et inimese silma võrkkestale jääb kujutis mõnevõrra pikemaks ajaks kui välisärritaja. Leiutis ise oli papist kestas, millele joonistatud pildid  olid küll sarnased, kuid igast järgnevast pisut erinevad. Ketta serva olid lõigatud väiksed pilud ning kui ketas pöörlema panna ja läbi pilude peeglist joonistatud kujutisi vaadata, hakkasid pildid liikuma. Esialgu olid pildid joonistatud, kuid peagi asendati need fotodega. Siinkohal teeme suure hüppe ja peatume aasta 1894 14. aprillil kui Thomas Alva Edison avas Broadwayl kinetoskoopide salongi. Edisoni leiutis erines vendade Lumieride leiutisest vaid sellepoolest, et viimaste leiutis võimaldas pilti  projitseerida ekraanile ja seda võis vaadata suur publik. Edisoni kinematoskoop jäi ühe inimese elamuseks. Sellest väikesest erinevusest tuleneb ka fakt, et kino sünnihetkeks loetakse 28. detsembrit 1895 Pariisis Kaputsiinide bulvaril.