"Baas 211"....42    Selle raamatu  materjalide kogumiseks, pidin läbi reisima suure osa maailmast. Viibisin USA-s, Inglismaal, Venemaal, Prantsusmaal....  Kõige rohkem aega kulus muidugi Saksamaal.  Töötasin siin läbi hulga arhiive- riigiarhiivist kuni väikelinnade ja firmade arhiivideni. Ja ei olnud juhust, kus ma poleks leidnud üldse mitte midagi.  Iga leitud dokument viis mind lähemale mu uuringu eesmärgile.  Nende reiside ajal sain tutvusin üsna paljude huvitavate inimestega...    See oli 1997 aastal Berliinis.  Väikeses Saksa polaaruurijate klubi arhiivi toas lebavad maas prisked toimikud. Juba mitu päeva olen siin veetnud varavalgest hilisööni, uurides mõningaid huvitavaid detaile ennesõjaaegsetest ekspeditsioonidest Lõunamandrile.  Vana arhivaari see ainult rõõmustab. Tavaliselt veedab ta oma tööaja üksinduses ja iga külaline, eriti veel nii eksootiliselt maalt nagu Argentiina, toob meeldivat vaheldust tema argipäeva.    Ootamatult avaneb uks ja sisse vaatab väike tumedapäine mees. Ta pöördub  arhvivaari poole ja meenutab telefonikõnet, mille ta oli teinud 2 päeva tagasi.  Saksa keelt räägib võõras kehvalt, märgatava prantsuse aktsendiga.  Silmajärgi on ta umbes kuuekümne aastane.    Selgus, et teda huvitavad samad materjalid, mis mindki.  Tutvusime.  Prantslast kutsuti Jacques Andre ja algul ta eriti ei tahtnud mulle avaldada oma huvi eesmärki.  Alles hiljem, õhtul, kohvilaua taga, kui olin talle jutustanud paljugi seda, mis mulle juba ennemalt teada, ütles ta  mulle:    Tead miks ma üldse tuhnin nendes materjalides? Nende kuradi baaside lähedal sai surma minu vend.    Millal?    Seitsmekümne kolmandal. Reisisime koos Kapten Cousteau-ga, filmisime veealuste kaameratega.  Ei tea miks, aga Kaptenit justkui tiris miski Antarktika poole. Kusjuures, me mitte ainult ei tegelenud veealuse filmimise ja kohaliku floora, fauna uurimisega.  Mulle jäi selline mulje, et Cousteau otsis midagi.  Midagi, kuid ei teadnud täpselt mida.  Tead, vahel tuleb ette, et otsid midagi, täpselt teadmata, mis see on. Kuid samas tead, et tunned selle kindlalt ära, kui oled leidnud.  Midagi sarnast oli ka siis.    Kas te leidsite otsitava?    Paistab, et jah. See oli Kuningaanna Maudi maa piirkonnas. Seal hukkus palju meieomasid. Pärast Kapten poetas mokaotsast, et otsisime jälgi natside baasidest.    Valest kohtast otsisite. Sakslased asusid hoopis mujal.    Kuskohast sa tead? Kas nad käisid sulle ette  kandmas või? Võib- olla tõesti polnud kõiges natsid süüdi. Aga üldse oli see kõik kuidagi imelik...    Palusin tal jutustada kõigest lähemalt. Ta oli heameelega nõus.    Kuna see jutt oli küllaltki pikk ja segane, siis sõna- sõnalt ma seda siin edasi andma ei hakka. Alustan algusest.    Jacques-Yves Cousteau sündis 1910 aasta 11 juunil. Teda tõmbas juba lapsest saati merele, seetõttu valis vanemaks saada endale Mereväeohvitseri elukutse. 1933 aastal suundus ta ristleja "Primoz"  pardal, oma esimesele pikemale merereisile. Kuid laev tundus talle liiga aeglane ja Costeaul, nagu paljudel noortel, tekkis kirg hoopis suurte kiiruste järele.  Noor ohvitser viidi üle Merejõudude lennuväe koosseisu. Paraku, taevas lennata ei olnud antud talle kaua. Noormees sattus autoavariisse ja sai tõsise trauma.  Karjäär lennuväes oli temale lõppenud, tuli tagasi pöörduda laevale.    Just enne Teist Maailmasõda, tutvus Cousteau Philippe Tailliezi ja Frédéric Dumasega, kes pühendasid  ta veealuse maailma saladustesse.  Peale esimest sukeldumist mõistab noor ohvitser, et see on tema unistuste elukutse.  Paraku tuleb tal oma unistuse vormistamine edasi lükata.  Algas sõda.  Cousteau osales aktiivselt Prantsuse vastupanuliikumises. Alles peale Saksamaa kapituleerumist võis ta vaikselt hakata tegelema oma erialaga.    1950 aastal ostab Cousteau vana Inglise miinitraaleri ja ehitab selle ümber tõeliseks ujuvaks uurimislaboriks.  Laeva nimeks saab "Calypso".  Just selle alusega sooritas ta kõik oma kuulsad ekspeditsioonid.  1953 aastal ilmub Cousteaul veealusest maailmast esimene raamat ja järgmisel aastal esimene film. Peale seda ilmuvad järjest uued raamatud ja filmid, mida saadab rahvusvaheline edu.  Tema seriaali " Kapten Cousteau meeskonna odüsseia" vaatas arvatavasti suur osa maailmast.    Prantsuse Mereväest lahkus Cousteau alles 1956 aastal. Usaldusväärsete andmete järgi jätkas ta mõningates küsimustes ka edaspidi koostööd Merejõudude  luurega. Üks teemadest oli ilmselt natside baas.    Alguses pani mind imestama Prantslaste otsingute piirkond. Kuningaanna Maudi maa. Kuid siis taipasin, Cousteau käsutuses olevad andmed olid pärit Ameerikast!    Pärast oma tagasitulekut oli Byrd tahes- tahtmata sunnitud andma Ameerika pressile intervjuu. Selline on juba seal traditsioon, iga vähegi tähtsam tegelane on kaitsetu "neljanda võimu" ees. Kohe kui midagi ei klapi, panevad kirjatsurad su elusalt nahka".  Niisiis,  küsimusele, et kuidas ekspeditsioon läks ja millistes piirkondades nad oma eskaadriga viibisid, vastas Byrd laialt naeratades:    Uurisime Antarktika rannikut, kohtades, kus need varem olid jäänud piisava tähelepanuta. Jutt käib Kuningaanna Maudi maast, mis paikneb Antarktika lõunaosas. Tegime palju huvitavaid vaatlusi, uurisime haruldasi loodusnähtusi. Ootan juba järgmist ekspeditsiooni.    Admiral kavaldas, järgmisele retkele ta ei kavatsenudki suunduda.  Muideks, pettis ta ajakirjanikke  ka teises asjas: nimetatud rannikule nad üldse ei lähenenudki. Kuningaanna Maudi maa asub Antarktika poolsaarest idas, samal ajal kui 1947 aasta dramaatilised sündmused toimusid hoopis sadade kilomeetrite kaugusel läänes.  Polaarjaam "Horst Wessel", nagu juba mainisin, oli kohe peale sõda üle antud Argentiinale.  Tuleb lisada, et kõik "kollane kirjandus" paigutab siiamaani salapärase sakslaste baasi Kuningaanna Maudi maale. Jutustatakse tervest maa-alusest linnast nimega " Uus Berliin" kus pidavat  elama juba 2 miljonit inimest. Sakslaste suhtlemisest tulnukatega, ajamasinatest....  Ei imestaks, kui kõike seda levitavad natsid ise, saavutamaks effekti, et keegi terve mõistusega inimene ei usuks iialgi "Neu Schwabenlandi" olemasolu.    Kuskohast said Prantslased teada Sakslaste baasist, ei ole teada. Isegi hea luure jaoks on sellise täpsee informatsiooni hankimine väga raske kui mitte võimatu.  Siiski otsustasid Prantslased asja lähemalt uurida...    Andre andis mulle  huvitava dokumendi, õigemini, selle koopia.  Kiri oli Prantsuse Luureteenistuse juhilt ja adresseeritud otse Cousteaule.  Kõlas see nii:    Kallis monsieur Cousteau!  Meie ammune koostöö annab mulle õiguse loota, et Te ei keeldu täitmast veel ühte mu palvet.    Asi puudutab küllaltki delikaatset küsimust:  Kinnitamata andmetel asusid Teise Maailmasõja ajal Antarktikas mõnede riikide sõjalised baasid. Konkreetselt käib jutt Kuningaanna Maudi maast kuid silmist ei tohiks  lasta ka Antarktika poolsaarest läände jäävaid alasid.    Me sooviksime, et Te mitteametlikult uuriksite rannikulähedast merd. Teie ekspeditsioon saab iseenest mõista rikkalikult finantseeritud, peale selle kavatseme endiselt sulgeda silmad Teie mõningate kaastööliste maksualaste rikkumiste suhtes.    Vot milles on asi! Cousteaud mitte ainult ei palutud vaid ta seati lihtviisiliselt sundseisu!  90- ndatel aastatel, kui vanake oli peaaegu täielikult tööasjadest kõrvale jäänud, lahvatas  rida tema organisatsiooniga seotud skandaale.  Peites end Cousteau nime taha, olid tema alluvad sooritanud rea finantsmahhinatsioone ja hoidnud kõrvale maksude tasumisest. Näib, et protsess oli alanud juba ammu enne seda, kui asi päevavalgele ujus.    Prantslased ei tahtnud Ameeriklaste eeskujul saata neid huvitavatesse vetesse suurt eskaadrit, tõmmates endale liigset tähelepanu.  Cousteau, kelle reisidega olid juba kõik maailmas harjunud, sai seda missiooni läbi viia palju edukamalt ja  effektiivsemalt.  Asi oli ilmselt piisavalt ohtlik, kuid see ei hirmutanud Prantsuse luurajaid.  Risikima võõra nahaga olid nad julged...    Niisiis, oktoobri keskel, 1973 aastal võttis "Calypso" kursi Lõunamandrile...    ( järgneb )