Usukogukond ehk vabakiriklikus mõttes on veel vaid väheseid kogukondi mis detsimeerib moraalsete vihjete alusel. Just nii nagu kunagi Nikodeemus küsis, et kas mõistate süüdi ilma et inimese äragi kuulaks. Nii ta sageli käib. Eks ta ole ka riigiametis sageli samuti. Ja üldse tundub et riik pole mitte üksi religiooniga kena  romantistlikku sümbioosi sünnitanud vaid ka üle võtnud mitmedki religioonile algselt omased jooned, nagu samuti - formalistlik rangus. Ainult et riik beersergistumist jumalikuna ei näe. Riik ongi mingis mõttes jumal ja ta ise määrab ka tingimused ja tunnused misläbi mõned saavad ehk riiki enam ja riigist vahetumalt osa kui teised. Mis paneb küsima kas ei olegi just riik religiooni eesmärgiks, selle narratiivi ülimaks täidumiseks mis religiooni kehastab, tükkis rituaalidega, nii religioossetega kui rahvuslikega  loomulikult.