Mingi võõras ilu katab nüüd tema enese luule. Mitte mingisugused teerajad ei vii tagasi. Värsi mõiste tuli ohverdada avaramale mõistele - poeesia. Innustus ulatub  üle traditsiooniliste normide. Luule jääb ikka enam selle suure ülesande juure, mida otsustanud teenida luuletaja: iga sõna saab mõõgaks, iga rida tuleviku tööriistaks. See kulmineerub traagilises pingutuses, et saada nii vaikseks ja lihtsaks, nagu on kojujõudev sõna. Pärast kogu Rosenaltaret (Roosialtar, 1919), rais lähedal eelmisele kogule, järgneb Framtidens skugga (Tuleviku varjud, 1920). Siin tundub kõige selgemini võõra ilu varju üle asjade. On nii mõistatuslik ilu mõnes neis lauludes, et kardad läheneda. Sõnad langevad vaikselt ja selgelt, hoolimatu kindlusega suure mere lainete rannas. Luuletaja on saavutanud kõrgema eluvaate: