"Aga kõige rohkem hämmastas mind see, et daam minu kõrval ulus kogu selle neetud  filmi ajal. Mida totramaks asi läks, seda ägedamalt ta ulus. Oleks võinud arvata, et ta oli hirmus heasüdamlik, aga ma istusin ta kõrval ja nägin ta head südant. Tal oli kaasas väike poisike, sellel hakkas surmigav ja ta tahtis klosetti minna, aga daam ei viinud teda. Ta ütles, et poiss istuks paigal ja käituks viisakalt. Hundil oleks ka parem süda. Jälgige neid inimesi, kes maotuid filme vaadates endal silmad peast välja nutavad - üheksal juhul kümnest on nad alatud ja kivise südamega tüübid," näeb Holden  Caulfield läbi kunsti (teater-muusika-kino) ühiskondliku funktsiooni - aidata tundlikumatel inimestel olla julm - ning peab oma moraalset pahameelt piisavaks tõenduseks oma igakülgsest moraalsest üleolekust. Kõik tema käitumispraktikad on täiesti hoolimatud ja tõpralikud. Holden Caulfield esindab kurjuse teist tüüpjuhtu, mis on noorte idealistide hulgas valdav - oma sattumuslikesse ideaalidesse armunud nooruse eneseimetust: ta on tõbras, kes ei märka oma kurjust, sest ta on lummatud oma kannatuste õilsusest, oma ülev-vigisevast sisemonoloogist.  ,