Berners ei juurdu rahvamuusikas  seevõrra kui teised nooringlased. Seda tugevamalt tunduvad temas aga mõjutused väljastpoolt: Stravinski, Casella. Teravjooneliselt armastab ta kontureerida, eelistades väikest raami, külvab sinna ohtra käega koomilist ning paroodilist elementi (n. romansid, laulud), või jälle paiskab värviküllast eksootikat, tuues naiiv-hardaid hiina ning jaapani viise, tampivaid vene tantse, ei põlga ajuti ka valsisentimentaalsusi: ning selle kõige sarkastilises foonis tundub üleolev, skeptiline inglise elumees. Ilmselt on  Bernersil rohkem pieteeti rahvusliku lokaalvärvi vastu kui jubedat hirmu klassikateooria riismete võimetu veto ees. Seepärast ongi tema "Fantasie espagnole" otsekui kisendav protest neile, kes riietanud uhke hispaanlanna mustlasekostüümi. Paneb kõhkle­mata keerlema pöörase fandango-rütmi kuni tampiva orkestrifuriosoni pasodoble'is, just kui tahtes ütelda: nii umbes. . . Kritiseeriva ajuinimese närvlikkusest ning katkendlikkusest hoolimata on Bernersil tugev tõmbe­jõud, ning tema kuulsus on ammu väljakasvanud  tühipaljast näitleja žestist.