Kes on Eesti luule? Jürgen Rooste. Kes on Eesti proosa? Jan Kaus. Kes on Eesti kirjanduse trendsetter? Peeter Helme. Üldse mitte neid alahinnates jääb ikkagi küsimus, et miks see on just nii. Ja mul torkab pähe terve rida põhjuseid: keegi peab ju olema, inimeste mälumaht on piiratud, kõik need kirjanikud on viljakad ja kirjutavad hästi ning mis veelgi tähtsam - nad on nähtaval. Arvamusrubriikides, telesaadetes, avalikel üritustel. Ja veelgi enam: nad on arvamustatud (opinionated, vabandage see keele vägistamine). Nad loevad, arvavad, annavad nõu, juhivad tähelepanu teistele kirjanikele. Mistõttu teised kirjanikud omakorda loevad neid, arvavad nende kohta, annavad nõu neid lugeda. Lihtne ja loomulik.  Ja põhjendused? Veelgi lihtsam. Igale ennastarmastavale kirjanikule tundub loomulik, et temast kirjutatakse. Et ta kirjutised äratavad huvi, tekitavad diskussiooni, kirjeldavad ühiskonda,  avastavad sealt omi väikeseid seaduseid - muidugi sellepärast, et see kõik on nendes teostes olemas. Ja nii nad istuvad oma kulunud tugitoolides ja keerutavad pöidlaid ning ootavad, millal puhkeb hiiglaslik meediakära. Kuni äkitselt taipavad - midagi ei ole juhtunud. Järjekordne teos on lennanud kosmose musta auku, maandunud raamatupoe lettidelt allahinnatud kauba hulka ja läinud kõige kaduva teed. Ah et miks? Ikka sellelsamal põhjusel, et meil on sadu ja sadu kirjutavaid ja avaldavaid inimesi ja tuhandeid  igal aastal ilmuvaid raamatuid. KEEGI ei tea, mis tegelikult ilmub. Mul on kuri kahtlus, et igal aastal ilmub shedöövreid (ma ei leia klaviatuurilt õiget tähte, damn mac). Suurepäraseid, vaimukaid, elegantseid teoseid, mis mattuvad kogu selle muu kribukrabu alla, sest autoril ei ole õigeid sõpru - selliseid, kes temast kirjutaksid, kes kutsuksid teda televisiooni, kes tunneksid ära, mida ta teos tegelikult väärt on, kes soovitaksid seda teistelegi lugeda.