Tänu võimalusele osaleda 2004. aasta Ukraina oranžis revolutsioonis ning kogemustele, mille sain mitmete teiste radikaalseid muutusi vajavate riikide külastamisest, mõistsin et Eesti on oma arengult võrdlemisi heas seisus ning virisemiseks on  tunduvalt vähem põhjust kui meile võib tihtipeale tunduda. Kõigest kahekümne taasiseseisvuse aasta jooksul on Eesti integreerunud Euroopasse tihedamalt kui ükski teine riik selles regioonis.  Nüüd on aeg teha olulised valikud. Eesti on saavutatud 1990ndade alguses seatud suured eesmärgid nagu euroopalikele väärtustele tugineva seadusandluse ja riigiinstitutsioonide loomine, aga ka täisväärtuslik liikmelisus NATO-s, Euroopa Liidus ja OECD-s. Loomuliku arenguna on tõstatunud oluliseks küsimuseks see,  millist poliitikat me lääneriikide võrdväärse partnerina teha soovime. Oleme võidelnud kätte võimu ja võimalused mõjutada maailmas toimuvat, kuid millist maailma me siis tahame?