Et saada mingit lõplikku valemit Tammsaare kunstist, ta­haks kõige öeldu põhjal ikka jälle tagasi tulla juba varem vihja­misi antud iseloomustusele - Tammsaarest kui skeptilise varjundiga humoristist. Selleks  annab tuge humo­ristliku elemendi esinemine tal nii karaktrikujutuses kui ka sõna- ja mõttemängudes. Kuid see huumor näib olevat abivõte, millega varjatakse või mahendatakse teoste tõelist ideelist ras­kemeelsust. Tammsaare põhiideed on peaaegu alati vähelohu­tavad. Kõige oleva relatiivsuse tunnetamine, püsivate tõdede olemasolus kahtlemine, mitte nende otsene eitamine, vaid nende asetamine suure küsimärgi alla, mida alatasa kohtame Tamm­saare mõtestikus, muudaksid enamuse ta teoseist teissuguse, vähem hubase  serveerimise puhul lootusetult kurvaks. Kui võtta Tammsaare teoseid ükshaaval nende põhiidee seisukohalt, siis hävitab ta neis tükk-tükilt vankumatu usu paljudesse eluks vaja­likkudesse kas või luulkujutelmadesse: usu õigluse kehtivusse ("Tõe ja õiguse" I-s köites), jumalasse (II-s köites), vabadusse (III-s köites), abieluõnnesse (IV-s köites), elu mõtestatusse (V-s köites), armastusõnnesse ("Ma armastasin sakslast"). See on skepsis, mis kõige puhtamal kujul väljenduse leiab romaanis "Ma armastasin  sakslast" majaperemehe puhtsüdamlikus, kurvas tunnistuses naise pärimisele: "Inimene tahab ometi elada, ini­mene peab ometi elama! Või ei pea sinu arvates?" - "Ei mina tea, mida see inimene siin ilmas peab või ei pea." Inimesed ise pole selles eluväärtuste puudumises sugugi süüdi, seepärast isegi pahupidi koomilistena saab neisse suhtuda ja neid käsitella kaasatundva heasoovlikkusega. Ja et oma üldist raskemeelset elutunnet, oma relatiivsuseusku vastuvõetavaks teha, rakendab Tammsaare aforistlikku, veidralt lõbusat  mõttemängu, mis nagu palsam peab mahendama tema enda poolt loodavaid haavu.