Õigus haridusele kujutab endast sotsiaalse põhiõigusena ainult piiratud ulatusega õigust. Probleem on selles, et igaühe õigusele haridusele korrespondeerub kooliealiste laste kohustus seadusega määratud ulatuses õppida (PS § 37 lg 1). Selline õiguse ja kohustuse ühtsus annab märku sellest, et haridus on hüveks samaaegselt indiviidile kui ka riigile. Õiguse haridusele piiratud iseloomule  viitab põhiseadus ise, sest PS § 37 lg 1 sätestab, et koolikohustuse täitmiseks vajalik õppimine riigi ja kohalike omavalitsuste üldhariduskoolides on õppemaksuvaba. Seega saab õigusest haridusele kui sotsiaalsest põhiõigusest rääkida ainult seoses üldise koolikohustusega. Eesti õiguskorras puudub riiklik haridusmonopol. Reaalne elu kinnitab seda ja haridusmaastikule on eriti viimastel aastatel ilmunud rida erakoole, mis annavad gümnaasiumi- ja kõrgharidust.