24. veebruar oli päikesepaisteline. Emotsionaalselt on ühte seika sellest päevast meenutanud siis 17-aastane olnud Hjalmar Mäe oma raamatus «Kuidas kõik teostus. Minu mälestusi»: «Peatusime isaga börsi trepil, et lugeda manifesti.» Üks pika halli habemega talunik jänesenahkse halli lühikasuka ja karvamütsiga pöördus börsitrepil minu isa poole ja ütles: «Pai noorhärra, minu vanad silmad ei võta seda kirja...» Minu  isa luges talle manifesti ette, vanamees istus trepile, pisarad voolasid silmist, ta pani käed risti ja kordas ikka jälle: «Et minu vanad silmad seda veel nägema pidid, et minu vanad kõrvad seda veel kuulma pidid!» ja ta hääl jäi pisaratest kinni.»