Üks karmim hetk oli veel esimene vrakisukeldumine Thistlegormile. Minul kulub palju õhku, sest mina olen algaja ja puhin palju. Või midagi sellist. Seetõttu olin ma osa aega instruktoril n-ö luti otsas ehk varuotsaga tema ballooni küljes - temal kulub vähem, on võimalik osa ära anda, teised aga saavad sedajagu pisut kauem vee all olla. Sest kui ühel õhk otsa saab, peab terve grupp välja minema. Aga seekord ei märganud üks grupi liige (mitte mina) öelda, et temalgi hakkab õhk otsa saama - enne kui siis, kui oligi pudel päris tühi. Tiit rabas mul regu suust ja lidus päästeoperatsioonile. Päästetav tõmbas tema balloonist kaks korda sügavalt hinge, misjärel oli ka Tiidul balloon tühi. Ja siis läksime me kõik ühe lauluga 20 m sügavuselt otse üles… Pärast seda oli küll väga kõhe tunne, sest mina vähemalt ei saanud küll absoluutselt aru, mispärast mind sunnitakse tegema niivõrd ohtlikke asju. Pinnal vinnati paati (rõvedalt kõva laine, ümberringi terve pinutäis teisi sukeldumislaevu, vaata, et kuhugi vahele ei jää), Tiit karjub midagi teistele instruktoritele, osa algajate gruppi on alles ilma instruktorita vee all, midagi aru ei saa, Kail jookseb ninast solinal verd… Aga pärast selgus, et kõik on vinksvonks. Kui teised instruktorid meie n-ö kadunud gruppi otsima läksid (Sigridi kirjelduse järgi saabusid nagu K-Komando), avastasid nad kolm hüljatud suklejat ankruköie peal viksilt safety stoppi tegemas. Inimohvreid ei olnud, aga Tiit ilmselt kaotas nii mõnegi närviraku.