Kui võiksime piirduda nende vooruste loeteluga, peaksime ütlema : Mart Raud on nooblimaid noorpoeete. Kuid meil on see harjunud komme otsida koore alt sisu, toitvat tuuma. Ja otsime kord seda, siis leiame, et Mart  Raudi luuletused ütlevad vähe meie ilumeelele, et nad meisse jätavad rahuldamatuse, tühjustunde. Mart Raudil näib alles vähe olevat isikupärast: tal puudub oma nägu, ta ei lausu mingit uut sõna, mis rikastaks meie luulet. Ta laulab üsna harilikul viisil, tarvitades sageli laenatud värsitehnilisi abinõusid, oma väikesist kannatusist, "südamevere marutsevast mühast" ja tuliseist tujudest, ükskord rõkkavalt ja kõrge paatosega, teinekord jälle con sordino. Meie tõusvailt, kangelaslikul ajal kasvanud luuletajailt  oodatakse igatahes õigusega värskust ja hoogu, suuremat optimismi ja mehisemat rütmi. Kuid kui nad milleski petavad, siis esikätt just selles. Nagu Jaiki puhul on tähendatud, et ta herooiline paatos on lihtsalt "praktilise mõistuse" inspireeritud, nii tuleb seda korrata Mart Raudi kohta. Raudi hümnid noorusele ("Tuuline serenaad", "Õnniku tee", "Hümn") on elamuselt võltsid, nende paatos kruvitud ja sõnastus kunstlik, tehtud. Millega seletada seda "kurba nähtust eesti luules": kas tõesti eestlase tõuliste  iseäraldustega, nagu teeb Joh. Aavik? Iga­tahes ei ole Gustav Suitsi "Elu tulest" saadik meie luules enam õnnes­tunud nooruslik paatos ega põlemine.