Täna ma ei virise, sest täna ma olen vihane. Ja kui ma olen vihane, siis ma sajatan.  Ma nimelt ostsin endale täna täiesti plaaniväliselt järjekordse orhidee. See on mul nüüd kolmas. Esimese ma sain kingituseks, teise ostsin täiesti sündsusetult kalli hinna eest Tallinna Kaubamajast ja kolmanda omanikuks sain siis täna, kui nägin neid Maximas (kuhu ma tavaliselt kunagi ei satu) uduodavalt müügil.    Väike eellugu asjale on järgmine:  See, et ma neid üldse endale koju muretsema hakkasin - selles on täielikult süüdi Riina, Anne-Ly ja Heddi, kes mulle esimese kinkisid. Alguses ma vaatasin seda imeasja täieliku hirmuga, et hoidku taevas, mida selline küll sööb ja kuhu ma temaga jalutama pean minema, aga kui ta pärast kolmandat päeva minu aknalaual õitsedes ikka veel juurikaid nurka ei olnud visanud, siis juba pidasin plaani, et  ... Vatiffi  viirus läks sujuvalt üle kergeks põletikuks ja nüüd võin öelda, et põen juba täielikku orhideetõve akuutseimat vormi.    Aga tänase juurde tagasi tulles, siis, olles oma uue silmarõõmu üliettevaatlikult ostukorvi paigutanud ja sellega järjekorras seisin, hakkas toimuma imelikke asju. Mida edasi, seda kindlamalt ma veendusin, et inimesed ikka ei oska ilusaid ja õrnu asju üldse hinnata ja suur osa kahejalgsetest on täielikud lambad. Esimesena üritas minu kallist värsket lemmikut mõrvata üks sinises  kitlis naislehm (ma mõtlen tõsiselt!), kes tuli mingi kuradi korvikuhjaga ja konkreetselt sihtis seda minu taime pihta. Ning et asi oleks kindel, siis üritas veel jala- ja seelikusabaga tagant aidata. Minu karjatusele, mis kannatanuks täiesti välja võrdluse parima õudusfilmi röögatusega, see moor üldse ei reageerinud. Vaevalt et ta kurt oli, pigem venelane. Ei saanud eestikeelsest karjatusest aru... No kuna lill oli veel terve, siis läksin sujuvalt üle venekeelsele karjatusele, põimides sinna ilma igasuguse  valehäbita sisse asjakohaseid väljendeid nagu "kuda võ napadajete", "slepaja suka" jne. Selle peale kostis moor ainult "mõhhh" ja kärutas oma korvikuhjaga edasi. Ilmselt ei olnud tema aju võimeline hetkel rohkem kui üheks ülesandeks ja selleks oli ees terendav korvikuhi, mis temapoolset täiendust ootas. Enivei, üle noatera õnnestus mul seekord oma taim päästa.    Järgmisena katsus õnne kassiir, kes, olles lille kassast läbi löönud, loopis selle tagantkätt kuskile kassalindile, nii et ainult minu  välkkiire reageering lill püstiasendisse tagasi tõsta päästis seekordki hulleimast. No pekki, miks müüvad selliseid hapraid asju niisugused ajukääbikud, kes lille ilust ja väärilisest kohtlemisest mitte halligi ei taipa!!!???  Kui Kaubamajast oma eelmise eksemplariga koju tulin, siis ronis kassiir oma leti tagant välja (sic!) ja pakkis oma kätega mu ostu mitmesse paberisse, et jumala eest külm sellele liiga ei teeks. A need uduangerjad seal Maximas tuleks minu meelest küll taimekaitseseltsi kaevata.    Saaga jätkus tänaval, kus mitu penskarit mu kilekotile küll kepiga, küll kotiga kallale tungida püüdsid, tehes seda sellise agaruse ja järjekindlusega, justkui oleks Savisaar selle kotijooksu võitjale 60% pensionitõusu auhinnaks lubanud.  Kuidagi õnnestus mul siiski neist maniakkidest mööda laveerida ja kontorisse jõuda. Seal pakkisin oma kallikese kenasti mitmekordsesse paberisse ja palusin Jumalat, et õhtul rahulikumalt läheks. Aga ei. Terminalis bussi oodates kügeles seal mingi poisiklunn,  kes oma trennikotipõiega kettaheidet harrastas. Vähemalt seda osa, mis puutub hoovõtukohta. Seal ei olnud kannatajaks mitte üksi mina, napikalt enne mu pagasile pihtasaamist jõudis ta ühe titemamma vankri ära rihtida, nii et mina ei pidanudki vaeva nägema talle peale käratamisega. Sain vaid kergendunult ohata.    Viimaseks piisaks karikas osutus minu oma liha ja veri, kes ka kohe uurima kukkus, et mis mul seal paberi sees koti sees ikka olla võiks. Kukkus kohe harutama ja rebima. Pärast minu  röögatust "Käed eemale Nikaraaguast, tahmanägu" ja sellele järgnenud selgitamist, et see on lill ja väga õrn ja läheb katki, kui käperdada jaa nii edasi, näis asi maha rahunevat. Aga mu lapsel on paraku eesti rahvuskala - suitsuräime - mälu. Unustamiseks polnudki rohkem vaja kui seda aega, mis väike-Helena ennast ka garderoobis riidesse sai ja meiega koos välja hakkas tulema. Selle õnne peale, et ei pea üksi lasteaia väravast välja jalutama, läks Laura nii pöördesse, et hüüdis "Oioi, Helena tuleb ka meiega koos  koju!". Aga hüüdele taustaks kloppis ta mõnuga vastu minu hindamatut paberituutut.    Kurat, kui ma koju jõudsin lõpuks, olid mul närvid läbi nagu narkokoeral. Järgmine kord, kui kavatsen veel mõne lille endale koju soetada, rendin endale soomuki.  Ja ajan sellega kõik ees koperdavad inimesed kui potentsiaalsed ohuallikad alla. Laiaks. Ja külje peal liikuvad isendid, kes soomukile lähemale kui 2,5 m trügivad, samuti.