Ja teiseks: ma muidugi poleks pidanud seda lugema, oli oma valik, aga kuidagi olin juba alustanud ja siis lugesin edasi, kuigi vastik tunne oli kogu aeg - meie peres on ka teinekord probleeme rahade ja selles osas usaldamise jms asjadega, aga mulle ei tuleks pähegi sellest oma blogis kirjutama hakata. Sest mulle on omane mõtteviis, et ükskõik mis, pere  on pere ja pere siseasjad jäävad pere siseasjadeks ja nendega tuleb ka peresiseselt toime tulla. Ja tullakse ka. St. minu jaoks on väga üllatav, et keegi võib oma vennast nii avalikult rääkida. Kui ta on saanud selliseks kujuneda, on ju ometi pidanud olema inimesed, kes on talle järele andnud ja lasknud asjadel nii minna. Muidugi on väga suures osas süüdi inimene ise, aga kõrvalolijate roll pole sellest hoolimata olematu.