Nüüd tundub mulle, nagu oleksin jälle Teile tänu võlgu samalaadse asja eest, selle vahega, et selle mõjud ulatuvad seekord palju sügavamale ja tähendavad minule palju enamat kui ühe romaani saatust. Teie arvustuses [46] oli üks väljendus, kus puudutasite õieti minu üsna õrna kohta. Mõtlen oma "juuretust" ning oma suhet eesti oludega ja olude hinge mõistmist või mittemõistmist. Sest Teie eitasite selle tajumise võimalust mitte ainult olevikus - milles Teil on täielik õigus -, vaid ka tulevikus. Mida see minule tähendab, sellest võite aru saada. Kui mina olen teadlikult ehitanud kogu oma kunsti just selle mõistmise võimalusele, siis on selge, et selle saatuseks on saada ära uhutud sel hetkel, kui päris eesti kunsti, eesti kunstnike loodud kunsti tund on löönud. Seega surrogaat. See tõde - sest see on tõde - oleks olnud minule palju raskem, kui see oleks mind äkitselt üllatanud, mitte aga juba kaua liikunud aimusena minus eneses. Teie ainult ütlesite seda selge sõnaga. Kuid sellest kohe pikemalt.