Täiendavad struktuurid vabatahtlike suunamiseks lokaalses plaanis ei ole ehk mõistetavad ka vabatahtlikele endile - seesama vabatahtlike uuring näitab, et mitte vabatahtlik tegevus pole inimestele võõras  (pooled vastanuist on osalenud), vaid see mõiste (kolmandikku vabatahtlikku tööd teinuist ei osanud seda mõtestada). Kui ma ei tea selle mõiste vägagi avarat tähendusvälja, siis miks pöörduda veel kusagile keskusesse. Tundub, et inimeste "tehniline" ja laialdane kaasamine sotsiaalturunduse korras nagu Teeme Ära vajab väga tugevat sõnumit, milleks on võimelised vähesed algatused. Ja siin on ehk ikkagi olulisem inimeste loomulik integreerumisvõime kui mingi olemasolev ja paindumatu tugistruktuur. Suurem osa  praeguseid vabatahtlikke ei ole liitunud organisatsioonidega mingite vahendavate struktuuride kaudu (intervjuud vabatahtlikega näitavad väga mitmekesiseid osalusmotiive, milles abstraktne soov vabatahtlik olla ja sellest ajendatult endale väljundit otsida on marginaalne). Kui palju neist taipaks MAKide poole pöörduda. Ja eks vaba tahte struktuuri surumisega kaasneb oma ohte. Täiendavate struktuuride loomisel võiks pigem lähtuda vajadusest - kas seda sama eesmärki saaks ehk saavutada mõnel muul moel. Millised on  kanalid, mida mööda on kõige mõistlikum luua sidemeid vabatahtlike ja organisatsioonide vahel (arusaadavus, sidusus, valmisolek). Vajadus abistruktuuri järele võib olla eelkõige organisatsioonidel (mentorlus - kuidas teha õigesti), mitte vabatahtlikel (huvitet pigem vahetust sidemest organisatsiooniga); ja/või vastupidi. See pool vajaks sisulist analüüsi.