Peab minema palju kaugemale ajalukku, et leida tegeliku ja kestva apolaarsuse periood, koguni  nii kaugele kui üheksandasse ja kümnendasse sajandisse. Sel ajal olid Rooma impeeriumi jäänused - Lääne-Rooma ja Bütsants - taandunud oma võimutäiusest. Lääne juhtimine oli jagatud paavsti, kes juhtis kristlaskonda, ja Karl Suure pärijate vahel, kes olid tükeldanud tema lühiealise impeeriumi Verduni leppega 843. aastal. Arvestatavat trooninõudlejat imperaatori tiitlile ei tekkinud kuni Otto kroonimiseni 962. aastal ja isegi tema oli peamiselt Saksamaa valitseja, pretensiooniga (mis iial ei täitunud) valitseda Itaaliat. Samal ajal tegeles Bütsants bulgarite mässuga põhjas.