Juba talvel Soome vanaema juures, kui me Martaga tuuleveskit joonistasime, lubasin ma talle, et suvel sõidame kindlasti Saaremaale päris tuuleveskit vaatama. Nüüd siis tegimegi ära. Olles just Viljandist saabunununa terve esmaspäeva Pärtliga kiirelt plaane kokku sobitanud ning öömaja organiseerinud, seejuures  omavahelistes juttudes pidevalt sõna Muhumaa korrutanud, hakkas Marta järsku nii pesumajja pesu viies, kui poes käimise ajal esitama meile ootamatult Muumimaa teemalisi miks-küsimusi. Ja hetkeks me olime täiesti reisiplaanidesse uppunud vanematena üleni hämmingus, et kust kirevase kohast need Muumid nüüd telekavabal suvel Marta maailma nii jõuliselt sisse olid sõitnud? Kuni kostus küsimus, kas Muhumaal Muumisid ka on? Marta oli auto tagaistmel osavalt teinud järeldusi ja otsustanud, et Muhumaa ongi Muumimaa.  Mitte, et need Muumid muidu teda kuidagi köidaksid. Tegelikult ongi Marta leivanumbriks praegu need lahedad keele- ja tõlgendamisvääratused. Aga neist ei saa ma siia eriti kirjutada, sest need lihtsalt ei jää mulle meelde. Ja sellest on muidugi tuline kahju, aga mis teha, see on mu kehval peal üks lõivu maksmise koht. Paberi ja pliiatsi kaasas kandmine poleks ka abiks, sest need "killud" sünnivad tal alati kuskil nö jooksu peal ja diktofoni ostmine poleks ilmselt samuti ülearu ratsionaalne tegu. See oleks  üks asi lisaks unustada. Või noh, mul olevat isegi telefonis diktofon olemas, teadis pikk endise telefoni omanikuna rääkida, aga…  Praamil Virtsust Kuivastusse oli selge, et Virtsu polnud mul jäänud kott, nagu vana hea anekdoot räägib, vaid kusagil minu poolt kontrollimatus kosmoses on minu telefon. Seega hajameelsete suvelaagri väljasõit oli edukalt alanud.