Umbes 12 aastat peale Anton Hansen Tammsaare "Tõe ja õiguse" I köite kohustuslikku lugemist haarasin selle eile uuesti kätte. Põhjuseid on mitu: 1) tahan teada, kas kooliaja mulje "Tõest ja õigusest" kui igavast sarjast (ja Knut Hamsuni "Maa õnnistuse" kehvast koopiast) kehtib minu jaoks ka täna; 2) hiljutine külaskäik Albu valda, kus sai nähtud väga muhedat ja efektset "Wargamäe Wabariiki"; 3) klassikat tuleks tunda ka siis, kui sellega ei nõustu/ see ei meeldi.  Tegelikult ei tahtnud ma aga üldse Tammsaarest rääkida, kuigi võin praeguseks öelda, et neljakümne lehekülje järel tundub "Tõe ja õiguse" I köide oluliselt huvitavam ja parem kui keskkoolis.  Tegelikult soovin juhtida tähelepanu ühele raamatu alguses esinevale pisikesele seigale. Nimelt lähevad Vargamäe Eespere värsked esindajad esimest korda kohalikku kirikusse ja kasutavad selleks vankrit, hoolimata sellest, et kirikusse on "vaid" seitse-kaheksa versta (ca. 7-8 km). Pererahvale lihtsalt ei sünni  kõndida jalgsi nagu saunikud või sulased.  Read the rest of this entry »