Tartu Maratonil 10 km joostes ei mõelnud midagi, ma lihtsalt jooksin. Kui oli tunne, et nüüd peaks pool maad vähemalt läbitud olema,  tuli tõeline tagasilöök - teerajal seisis silt 8 KM. Ma olin jooksnud kõigest kaks! Sa ei kujuta isegi ette, mis mu peas toimus. Umbes midagi sellist nagu lapsepõlves porgandipõllule minnes, kõrvus sõnad, teeme kiirelt ära ja vao alguses taibates, et need on nii pikad, et sõna otseses mõttes lõppu polnud näha. Ma olin hetkeks täiesti halvatud. Aga nagu põllul lapsena vaod rohust puhtaks pidid saama, võtsin toonagi madalama tempo, proovisin hingamise teadlikumaks teha ja …jooksin. Tunnistan ausalt - kui keegi seal jooksis võidu nimel, siis mind kannustas hirm viimaseks jäämise ees. Aga sel polnudki tähtsust.