Peale suurvürstipoolse materiaalse toetuse omas kirik ka ise maavaldusi («вотчина»), ning nõudis sellel elavatelt talupoegadelt tasu ja koormiste täitmist. 10. sajandi lõpus anti kirikule ka õigus kohtupidamisele ja kohtupidamistasude nõudmiseks - nende jurisdiktsiooni alla kuulusid: perekohnna ja olmeprobleemide lahendamin ning kirikuteenistujatega seotud küsimused. Ilmaliku ehk vürstivõimule ei allunud: piiskop (иерарх), vaimulikud ja mungad-kirikuteenrid; samuti isikud, kes olid kiriku hoole all-vanad, vigased, heidikud; isikud, kes sõltusid kirikust - kirikule ilmalikelt maaomanikelt annetatud holopid.