Eesti  seaduse järgi kestab vanemahüvitis kokku 12 kuud.  Rootsis makstakse samuti mõlema vanema peale kokku 13 kuud hüvitist, kuid siiski on  peale antud perioodi lõppemist vanematel õigus veel kolmele puhkusekuule, mida küll tasustatakse natuke madalamalt kui alalist vanemapuhkust (Haas&Hwang 1999). Huvitav on tõik, et kuigi kommentaatorid terve seaduseelnõu protsessi ajal kirjutasid, et sellise kestuse juures seadusele seatud eesmärgid ei täitu, ei pööratud poliitikute poolt  sellele väitele tähelepanu. Mitte üheski valimis olevas artiklis pole hüvitise maksmise perioodi pikkuse kohta sõnakestki kirjutatud. Fakt on see, et üheaastaseid lapsi Eestis lasteaedadesse ei võeta, mistõttu ei saa vanem ka peale hüvitise maksmise lõppemist tööle minna ning elatustase ikkagi langeb märkimisväärselt. Pakutakse välja, et toetuse maksmise aeg võiks olla kolm aastat.  Sellise pikkusega vanemapuhkust toetavad Saksamaa ja Prantsusmaa näited, kus peale raseduspuhkust saab  toetust kuni lapse kolmeaastaseks saamiseni (Pettinger 1999; Fagnani 1999).  Kõige tõsisemalt võetav näide rahva ja organisatsioonide arvamusest oli ELE liikumine, mis tegi soovitusi tuginedes teaduslikele uuringutele. Lisaks ELE liikumisele arvavad ka antud kirjutise autor, lastearst Adik Levin (2003) ja kommentaatorid, et lapse arengule on kõige tähtsamad esimesed emaga veedetud aastad ning vale on riigi poolt õhutada emasid tööle asuma kõigest aastase lapse kõrvalt. Niisiis teeb ELE ettepaneku  pikendada hüvitise maksmist poole aasta võrra, sest siis vähemalt on laps sõimeealine (www.eleliikumine.ee 26.04.2004).