Käisin  Randvere / Viimsi MTB kolmapäevakul.  Katkestasin pärast esimest ringi.  Olin poole aeglasem kui teised, tolknesin kõigil rajal ees ja see oli liiga tüütu, et veel kaks ringi  piinelda.    Vastamist tahtnud küsimused ja vastused olid:  1) kas oskan-julgen maastikul sõita? - EI.  2) kas suudan mitte kukkuda? - EI. 3 km peale sain umbes 10 korda käe maha.  3) kas saan kukkudes jalad pedaali küljest lahti? - EI.  4) kas suudan raja läbi sõita? - EI.    Enamik rada oli mättane-juurikane-kivine singel ja seal ma tõesti ei suuda sõita. Ei oska lihtsalt! Korra proovisin joosta, sain edasi kiiremini kui teised mehed rattaga :), kogu distants nii  läbida tundus siiski liiga tobe.    Positiivset:  5) Kordagi ei saanud haiget. Minu kiiruselt pehmesse samblasse kukkumine on... noh... pehme. :)  6) Suhtumine rajal ukerdajasse oli mõistev ja toetav. (Või vähemalt tundus nii)  7) Stardis oli Pii!  8) Rajal oli fotograaf - kohas, kus ma ainsa üle lenksu kukkumise tegin. Ehk saab pilti :)    Kogemusena oli muidugi ülikasulik üritus.  Lisaks sain sinna-tagasi sõites 50 km "tavalist" rattatrenni.  Järgmine kord:  - võtan slikid alt. (eile polnud selleks lihtsalt aega)  - võtan klipid alt. (või siis ei?)  - teen enne võistlema kippumist paar aastat trenni - maastikul, mitte Sõpruse puiesteel.