Näeme hommikumaa tarkasid, kes ei kohku tagasi pikast reisist teadmata kuhu - ega põlga ära viia kalleid kingitusi loomalaudas sündinule. Kingitusi, mis ühelt poolt viitavad sündinu jumalikkusele ja kuninglikkusele, teisalt aga on äärmiselt praktilised ning kuluvad kindlasti ära peagi järgnenud põgenemisel võõrale maale.  Näeme karme karjaseid, kellest ööpimeduse ning lõkketule mõjul saavad filosoofid (kas pole imelik, et just ööpimeduses ja lõkke ümber - kaks asja, mis inimesed tihedalt üksteise ligi suruvad - kogeme tihtipeale kõige selgemalt oma üksildust?) ning hetk hiljem inglikuulutuse läbi õhinast vallatud poisikesed, keda täidab rõõmuga teade sellest, et üks laps on sündinud. Sündinud rasketes oludes ja vajab seepärast ehk abi? Ehk vajavad Tema vanemadki julgustust? Ja karjased lähevad ning jutustavad kõigest, mis  neile räägitud.  Näeme kihlatud abielumeest, kes mõistab, et tema naine ei kuulugi talle - et nii temal endal kui ta abikaasal on täita üks teine ülesanne. Ülesanne, mis nõuab enesesalgamist mitmeski mõttes. Ta on ustav, ta on taustal, ta on lausa varjul - aga ta on kogu aeg olemas. Küünikute jaoks on ta parim näide "ajupestud lüpsilehmast" …  Näeme Neitsit, kes võtab Jumala käest vastu sellegi, mida ta ei mõista. Kes jagab kogu armu, mis talle osaks saab, terve maailmaga. Nii väikeses kui suures.  Kuuldes, et ta sugulane on samuti lapseootel, ruttab Maarja talle appi ja jääb tema kõrvale seniks, kuni laps on sündinud. Ning tema ise, leidmata kohta inimeste seas, toob ilmale kõikide inimeste Õnnistegija.