Olime Posenis ärireisil, Maarika kaasa kaubeldud tõlgiks, ikkagi põline saksa linn. Jalutasime meeldivalt külmas ja kuivas õhus otse kohaliku Raekoja platsil asuva hotelli poole, kui jalgu jäi mingi keldrikõrts, mille avatud uksest  hoovas imemaitsvaid lõhnu. Olime kõrtsikese ainukeseed külastajad sel pärastlõunasel tunnil, valge linaga kaetud tilluke kahekohaline laud, kelneri süüdatud küünal ja isutõstmiseks serveeritud pitsike kohalikku jääkülma viina tegid tuju helgeks ja ülemeelikuks. Kuni roogasid valmistati, oli aega veel paar tujutõstvat võtta ja täiesti spontaanselt, kaalumata ja mõtlemata teatasin Maarikale, et tead kallis, ma tahan sinult poega.....  Just see hetk tuli mulle meelde eile, kui poja oli lõpuks ära õppinud  seljalt kõhuli keeramise. Hoolimata kahtlasest tervisest pean täna minema seda Maarikale rääkima, lihtsalt pean.