Festivalil "Kinošok" näidati sel aastal dokumentaalfilmi "Fritsud ja blondiinid". Aasta tagasi kogunesid ühte Lätimaa mõisa balti näitlejad, kes kehastasid natse nõukogude filmides.  Meile näib see toreda nostalgilise naljana, kuid Baltimaades suhtuti filmi nagu meil omal ajal Abuladze "Kahetsusse". Baltikumis arvatakse tõsimeeli, et just nende näitlejate tõttu, kellest igaühel on selja taga mitukümmend taolise profiiliga rolli, suhtutakse baltlastesse Venemaal kui fašistidesse. Režissöör Arbo Tammiksaar püüab oma filmiga neid pingeid maandada. Filmiajaloolane Aleskandr Špagin räägib filmis, et baltlasi kutsuti nendesse rollidesse selleks, et näidata midagi võõrapärast. See sai alguse 1955.  aastal, mil esimesena esines fašisti rollis Ants Eskola. Kuid massiline balti näitlejate osalemine taolistes filmides langes pigem 1970. aastatesse. Vaatamata telesarja "17 kevadist hetke" püüdele muuta vaenlase kujutamine keerukamaks, võitis nõukogude kinematograafias ikkagi lihtsustatud klišee külmast ja primitiivsest fašistist. Kuna taoliste filmide hulk 1970-80ndatel aastatel ületas 500 piiri, kutsusid nad vaatajas esile juba pigem hüsteerilise naeru. Traagiline sõda muutus meelelahutuslikuks farsiks  ning kaotas oma senise sakraalsuse.  Mina baltlaste asemel ei suhtuks nende näitlejate osalemisse nõukogude sõjafilmides kui "koostöösse" nõukogude režiimiga, vaid pigem vastupidi - kui võitlusesse selle vastu, kui nõukogude ideoloogia õõnestamisse. Patriotismi konveieril ei tooda. Niipea kui seda hakatakse mehhaaniliselt valtsima, paljastab see enda. Tüdimus võltspatriotismist tekkis just tänu sääraste filmide masstootmisele. Kurjus enam ei hirmutanud, ning algas uus ajastu.  (Товарищи фашисты, Андрей Архангельский, Огонёк, nr 20)