Pärast eelmist postitust ma suundusin õue. Kohtusin Liisaga, jalutasime,  jõime üleval Restos viie kroonist teed ning saatsin teda, ja õde koju. Tulin pika ringinga, jalutades, vantsides, jalgu üleolevalt järele lohistades. Kohtusin paljudega, minu silmad fokusseerisid ja pildistasid nähtamatu Canon'iga. Olen parim tunnistamaks, mis tegelikult toimub. Lumeväljad ei ole sügavamad kui vallid nende radade ääres, kuhu tuhandeid jälgi on sisse tallatud. Külmvillased lumemütsid paitamas maha jäetud aiaposte, mis pikemalt surma ees on värisenud, jalad veelgi sügavamale juurdumas. Neil on  aega vaid iseenese jaoks. Neil on aega vaid iseenese jaoks ära kaduda.