Inimesed Dominikaanis on sõbralikud ja üldsegi mitte nii pealetükkivad, kui seda olid Aasias. Enamasti mõikavad kohalikud rääkida peale hispaania keele ka inglise keelt, kuid kuurortpiirkondades pole midagi tavatut, kui suhtlust alustatakse ka saksa või prantsuse keeles. Hoolimata kohalike sõbralikkusest,  soovitatakse pimeduse saabudes turistidel võtta takso isegi ka siis, kui läbitav vahemaa on kõigest 1 km, kuna öö varjus kipub neil tekkima vajadus osa saada sinu rahakoti sisust. See võib esmapilgul kõlada küll üsnagi hirmuäratavalt, aga tegelikult pole asi siiski nii hull, kui endal mõistus peas ja vähegi planeerida oma käike ning tegevusi.      Kohalike toidulaua kõige tähtsam komponent on riis; kuid lisaks riisile on oluline ka banaan, mida kasutatakse nii magusa puuvilja kui ka kartuli asemikuna. Sisuliselt tähendab see rohelise banaani töötlemist keetmise, aurutamise või praadimise teel ning tulemuse serveerimist, kas liha või maitsestatud kastmega. Kui nüüd päris aus olla, siis mina ei leidnud kohalikus söögis küll midagi erilist, mis oleks maitsemeeled elama pannud.    Joogiga on Dominkaanis aga hoopis teine lugu, sest kohalik  spetsialiteet on rumm ja seda villitakse igas variatsioonis praktiliselt iga nurga peal. Kuna suhkruroogu kasvatatakse riigis lademetena, siis pole ka midagi imestada, et rummitööstus omab märkimisväärselt olulist rolli. Samas tuleb tõdeda, et sealne rumm lööb ikka silmad ette küll, sest maitseid on lihtsalt seinast seina, mis pole kokkuvõttes üldsegi mitte halb. Ühtlasi, kuna tegu on siiski saareriigiga, ei maksa ka midagi imestada, kui rumm on odavam kui vesi või mistahes karastusjook. Kui aga rääkida  kokteilidest, siis lisaks Cuba Librele on kohalike seas ka väga popp Santo Libre, kus tavapärase Coca Cola asendad lihtsalt Sprite'iga ning maitse ongi meeldivalt uus ja huvitav.         Kohalikuks rahaühikuks on peso, mida tihti märgitakse hinnasiltidel USA dollarile iseloomuliku $ märgiga. Kuigi kohlikud aktsepteerivad turismipiirkondades ka paberist dollareid ja eurosid, siis tagasi antakse raha ikkagi kohalikus valuutas. Ma pean tunnistama, et see oli esimene kord, kus ma mõtlesin, et euro on ikka kasulik raha, kuna  hindade arvutamine tundus lihtsalt lust ja lillepidu oma 1:50-le kursiga.      Transpordiga on nüüd kaks olulist aspekti, millega võiks arvestada, kui Dominikaani üldse keegi satub. Esiteks, ma väga ei kujuta ette, kui kaua võiks aega võtta omal käel bussiga reisimine näiteks Puerto Platast Samanasse, sest juba 22 km vahemaa läbimine tavalise postivahe bussiga võtab aega kuni 1,5 h. Põhimõtteliselt graafik justkui oleks aga tegelikult pole ka, sest  kellegil ju otseselt kiiret pole ja kui täna ei jõua siis homme ikka jõuab. Selles mõttes on kasulik haarata kinni hotellide poolt pakutavate päevareisidega punktist A punkti B ning võid kindel olla, et õhtusöögiks oled ilusti hotelli tagasi paigutatud ilma pikemate probleemideta.    Teine oluline aspekt on aga see, et Dominikaanis on rakendatud mingi jabur seadus, mis keelab bussidel spordipagasit transportida. Väidetavalt olla see seotud õnnetus- ja kindlustusjuhtumitega, kus asjad väljuvalt  kontrolli alt ja pärast ei söö siga ka seda summat, mis tuleb kindlustusel korvata. Igatahes tekitab see seadus turistides üsna nõutu olemise, eriti kui laekud piirkonda, mis just nimelt elab golfi- ja surfiturismi najal, ja siis raiutakse sulle juba lennujaamas, et sinu pagas ei kuulu transportimisele. Seda probleemi pidavat aga saama lahendada väikese jonnimise ja altkäemaksuga nii, et bussijuhi meelest pole selles konkreetses pagasis absoluutselt mitte mingit ohtu. Isegi, kui eelmainitud võte ei tööta, siis  saab turist alati kasutada suurepärast ühistranspordi teenust nimega takso, mis pügab turisti loomulikult nii kuis vähegi jaksab. Selle peale tahaks kangesti nüüd küsida, et mille poolest on takso vähem ohutum transpordiliik kui buss?