Raamatu lõpus on tõlkija kirjutanud pika järelsõna, tuues välja erinevates maades tehtud kriitika põhipunkte. Mulle meenutas romaan kohati tsut aega tagasi loetud William Faulkneri "Absalom, Absalom!"-i, mida ma lõpuni lugeda ei suutnudki, sest seal ei juhtunud midagi ja kirjanik kordas üha üle juba eelnevalt öeldut, lisades sinna mingeid detaile (nagu mingi vana inimene, kes aina heietab ja heietab). Sinises esmaspäevas juhtus rohkem ja raamat oli pidevas  ajalises kulgemises, kuigi minategelane meenutas minevikku, ei teinud ta seda liiga palju. Kuid mõlemad raamatut kulgesid ühtlases tempos, kus kunagi polnud midagi oodata. Peategelane lihtsalt logeles ja vaatles kahtlustavalt ümbritsevat, lastes end kaasa vedada voolul, mis ta kogemata kaasa võttis ja allapoole rentslisse viis.