Laidoneri plaanidesse kuulus iseenesest üpris uudne mõte "rahvuse aatest". See tähendas seda, et Eesti kaitsekapatsiteet ei koosnenud ainult tegevväest ja teenistusse kutsutud  reservväelas­test. Selle moodustas kogu rahvas. Kaitseliidus oli üle 42 000 mehe ja nende relvastus, kaasa arvatud raskerelvad, oli kõrgel tasemel. Tõsi, oluline osa kaitseliitlastest oleks mobilisatsiooni käigus sattu­nud põhivägede allüksustesse. Oletatavalt oleksid Kaitseliidu kõige raskemad relvad, kuulipildujad, kahurid jne samuti läinud kaitse­jõudude käsutusse. Soome Talvesõjas andis kaitseliitude organisat­sioon kogu oma sõjamaterjali kaitsejõududele. Sellel materjalil oli riigikaitse seisukohalt  hindamatu väärtus. Naiskodukaitse ja Kodu­tütred muidugi relvi ei kandnud, aga nemad oleksid saanud tegutse­da erinevates hooldus-, õhujõudude ja teistes ülesannetes, nagu seda tegid nende soomlannadest õed. Selle naistööjõu ja noorkotkaste abiga oleks saanud tuhandeid mehi rinde jaoks vabaks teha. Pealegi oli Pätsi diktatuuri ajal alustatud õpilaste ja üliõpilaste riigikaitse­õpetusega. Nii et peaaegu igal noorel olid vähemalt riigikaitsealasedalgteadmised ja poisid olid saanud ka mõningast väljaõpet  püssi­laskmises. Rinde võimalikul läbimurdel Eestis oli - Laidoneri jär­gi - kavas kasutada seda "relvil rahvas"-süsteemi. Kaitse läheks üle partisanisõjaks ja varjuks suurtes metsades. Teatud mõttes tegid­ki seda hiljem 1941 ja alates 1944. aastast eesti metsavennad. See osutus tõhusaks, aga ei toimunud kindral Laidoneri soovil ja käsul. Vastupidi, tema oli kokkuleppel N Liiduga 1940. aasta juunis Kait­seliidult relvad ära võtnud.