[2] Vaevalt olid need read kirja pandud, kui nagu rõhutatud vasturääkivusena leidsid aset 1858. a. sündmused, mil Valitsus kaebas ajakirjanduse kohtusse. See järelemõtlematu sekkumine avaliku diskussiooni vabadusse pole siiski sundinud mind käesolevas kirjutises ühtki sõna muutma, samuti pole sugugi vähenenud minu veendumus, et poliitiliste diskussioonide eest karistamise aeg on, välja arvatud paanikahetkedel, meie riigis möödunud. Sest esiteks, süüdistustele ei jäädud kindlaks, ja teiseks, tegelikult polnudki tegemist poliitiliste süüdistustega. Süüteona ei nimetatud mitte valitsusinstitutsioonide või valitsuse tegevuse või valitsusse kuuluvate isikute kritiseerimist, vaid seda, et levitati doktriini türannitapmise õigustatuse kohta, mida hinnati ebamoraalseks. Kui käesolevas peatükis esitatud argumentidel on mingitki kaalu, peaks inimesel olema täielik vabadus kuulutada mistahes doktriini ja diskuteerida selle üle, kui see on tema eetiline veendumus, ükskõik kui ebamoraalseks seda ka iganes ei peetaks. Seepärast on siinkohal ebaoluline ja kohatu hakata lähemalt arutama, kas türannitapmise doktriin ikka ebamoraalseks nimetamist väärib. Ma piirdun tõdemusega, et see probleem on alati olnud üks lahtisi küsimusi kõlbluse vallas; et terved rahvad ja mõned parimatest ja targimatest inimestest on alati lugenud mitte kuritööks, vaid õilsaks aktiks eraisiku tegevust kurjategija kõrvaldamisel, kes ennast seadusest kõrgemale seades on asetunud väljapoole seaduslikku karistust ja kontrolli; ja et see tegu, olgu õige või väär, pole loomu poolest mõrv, vaid kodusõda. Ma olen seisukohal, et sellisena võib türannitapmisele õhutamine olla teatud tingimustel seadusega käristatav, aga ainult juhul, kui on järgnenud avalik tegevus ja kui on võimalik kindlaks teha vähemalt tõenäoline seos akti ja sellele õhutamise vahel. Ja isegi siis pole see mitte võõras valitsus, vaid ainult kallaletungi ohvriks langenud valitsus ise, kellel enesekaitse aktina on õigus käristada tema olemasolu ähvardavate rünnakute eest.