Sakslased seadsid endid kohe koduselt sisse. Linnaelanikele anti käsk, et kõik, kelledel on kolm tuba, ühe puhtalt sisse seaksid saksa ohvitseri jaoks. Toas ei tohi olla lutikaid, kinnitati käsu lõpul. Elati ainult enda huvidele ja talitati mõisnike ja meie saksa olluste näpunäidete järele, kes nüüd oma pead tõstsid ja revolutsiooniaegseid arveid rahvaga õiendama hakkasid. Läbi linna marssisid tihti vangistatud tööliste  salgad, keda punameelsuses ja mõisate ülevõtmises süüdistati. Tegutseti täis peremeestena. Rõõmustati ja imestati meie maa rohkete annete üle ja olla seda Eier, Speck und Butter - mis saksa sõjaväelased nüüd omaksetele kodumaale saatsid. Linnakodanikud olid päris hädas, sest sakslased ostsid turult kõik toiduained, tõendades ise: "Siin on veel maa, kust kõike võib saada. Meie kodumaal pole ammu enam seda küllust." Asi läks nii täbaraks, et viimaks 10. sept. sõjaväelastele ära keelati ilma sellekohase loata  linnaturult võid ja teisi toiduaineid osta. Kuid ära keelati ka toiduainete turule ilma loata toomine. Igaüks, kes tahtis mingisuguseid toiduaineid müüa, teri veskile viia ehk seapõrsast veristada, pidi enne selleks ikka loa nõutama. Kõva kontroll seati sisse ja kui sellest hoolimata turule veel toiduained ilmusid, panid saksa sõjaväelased 26. sept. 1918. a vormilise tururüüstamise toime. Ühel hommikul piirati turg äkitselt igalt poolt sisse ja revolvripauguga märguandmise peale tormasid sõjariistus sõdurid  igast küljest surmani ehmunud müüjate kallale, ladusid nende kaubad kanapojast seapõrsani oma vankritele ja kadusid saagiga, jättes kisendavaid, nutvaid ja needvaid müüjaid abitult tühjale turule, ümber paisatud korvide, kastide ja laudade juurde. 26 turukauplejat söandasid üles anda linna magistraadile kahju suuruse, mida nendele keegi küll ei tasunud. Kuid maamehed, kelledelt oli võetud toiduained ja elus seapõrsad, tänasid, et terve nahaga koju said. Linnakodanikud kannatasid kõvasti toiduainete puuduse  all. Maalt lubati üles osta ainult kartuleid, mis linn toitluskauplus normi järele elanikele välja jagas. Leivajahu oli raske saada, sest sakslased korjasid kõik põllusaadused omale kokku ega hoolinud linnaelanikest midagi. Kui häda kord õige suureks läks, toodi mõni vagun rukkist Stettinist Valka näidates, nagu muretseksid nad leiba rahvale omalt maalt. Kuid kui palju siit välja veeti Saksamaale, seda ei tarvitsenud keegi teada. Elati edasi kõige paremas lootuses ning kiideti, et Saksamaa käib üle kõige.  Kuid varsti langes "baromeeter" kiiresti. Selgus, et Saksamaa ilmasõjas kaotas ja sunnitud oli oma sõjavägesid Baltimaalt tagasi tõmbama.