Mäletan soojalt neid kümneid isa sõpru, kes tulid teda tervitama ja tõid tulles kaasa elu. Nii käis ka üks isa eluaegne vihavaenlane vaid paar päeva enne isa surma, et sõlmida rahu nende vahel ja kahetseda oma tegusid. Siis tõdes isa: "oli see vast õnnepäev, kui Õnngi astus läbi". Loomulikult oli neidki, kes mingi aeg hiljem emaga kohtudes tunnistasid, et ei olnud söandanud tulla matustele, sest ei olnud isa tema haiguse ajal vaatamas käinud. Nad justkui ei olevat tajunud, et isa võinuks olla nii raskelt haige, sest oli ta ju alati olnud nii täis elu…"