Täna leidsin viimaks vasturohu, et mida siis pärast Wassmot kätte võtta. Igatahes hetkel tundub, et sellest saab asja.  Pealkirja vaadates, võite kolm korda arvata, millega tegemist.  Ma jäin mõtlema, et milline on minu Rooma. Mälu viskab vingerpusse ja seetõttu võib see ekslik olla, ent on mõned faktid, mis on kindlalt paigas ja mis ei muutu.  Et minu Rooma on üheaegselt nii külm ja kuum, mis talletatud tänavakividesse. Kus tänavakivid on tavatult külmad,  samas kui õhk on juba soe. On märts, ja peaks olema märksa soojem, kui tegelikult on.  Et ma näen Roomat kusagilt ülevalt mäeküljelt. Ausalt öeldes ma isegi ei tea, ei mäleta,kas seal kusagil on mägesid, ausalt. Aga ometi mäletan vaadet ülevalt, Roomale, tundmatule.  Et minu Rooma eksitas mu ära, tõeliselt. Nagu oleksid tänavad tahtnud näidata oma iseloomu - see õnnestus neil.  Et päikeseloojang on Roomas teistsugune, pillavalt roosa. Ja samamoodi eksitav nagu tema tänavad.  Et minu  Roomas on sini-must-valge lipp. On Lennart Meri. Inimene, kellest väga siiani pean ja keda ei olnud ei enne ega ka hiljem au elusuuruses näha. Tema nägin ma ära just Roomas, juhuslikult. Nüüd ma võin taas eksida, aga mul on tunne, et see oli just Hispaania treppidest üles tõustes, kui tuttav trikoloor mastis lehvis. Ma oleksin pidanud imetlema kusagil seal Romulust ja Remust, kes emahundiga koos kasvasid, kuid ma nägin ainult tuttavat lippu. Riigipead nägin ma kaugelt, aga nägin. Ja ma ei tea siiani, isegi  mitte ei mäleta, kas tema sai aimu, et seal oli üks segiaetud peadega grupp eestimaalasi, kes pikisilmi teda ootasid, kes juhuslikult just sel ajal olid ekskursioonil. Ähmaselt meenub, et midagi ikka hüütud sai, aga kindel ei või olla.  Et minu Roomas oli üks üksik rääbakas palm, mida ma nägin mingi järjekordse muuseumi või galerii aknast. See oli vist mu esimene palm, aga eriliste emotsioonideta. Ausalt öeldes, kahvatusid kõik muuseumieksponaadid viimaks ikkagi Lennart Meri ees. Isegi Vatikan ja Peetruse  väljak. Kõik kaotas oma värvid. Mõnel teisel korral oleks nähtavasti kõik hoopis teisiti. Kui muidugi jälle ei saa võitu patriotism:)  Mõnikord peab reisima kaugele, et olla lähedal.  Mõnikord peab vaatama suuri asju, et näha väikeseid.    Aga nüüd lähen ma ühte teistsugusesse Rooma linna. Sootuks teisi teid pidi. Mis ei ole halvemad ega paremad kui minu teed, aga ilusad on need ikkagi.    Ja kuigi Wassmo ja Dina, Benjamin ja Karna ja Leo ei kao ikka veel mu mõtetest, siis võin  ma paotada ust ühte teise maailma. Uksepaotajast endast sõltub ju lõppude lõpuks ikkagi kõik.