Nagu nägime, ei arva Brémond selle juures siiski piisavat sele­tusest, mis väljenduse luuleväärtusi näeb eri väljenduskategooriate omaette mõjus: sõnade piltlikus, musikaalses ja rütmilises otsemõjus ja nende loendamatuis kombinatsioonides, mida puudutasime üld­joontes eelpool antud värvianalüüsis. Siin eraldubki Brémond'i tee vormiesteetika omast, millega ta seni  liikus koos. Ta möönab kõigi nende tegurite kaasmõju, kuid näeb luule olu mitte niipalju nende konkreetses otsemõjus, kui mingis tabamatus voolus, mis läbistab neid kõiki ja annab neile alles ainulaadse mõjuvõimu. See tabamatu sisevool avaldub üldise maagilise õhkkonnana, erilise kiirgusena, mida ta nimetabki puhtaks luuleks. Lõpuks tundub see sõnas­tamatu tervikmõju, mille juured on sügaval poeedi alateadvuses, Bremond'ile maagilise võluna, mis tõstab igaühe, kes on suuteline teda tundma, müstilise tunnetuse  piirkonda, kus luuleseisund liitub palveseisundiga.