Eile tuli mulle säästukas Jennifer vastu. Juustu ja dressipükste riiuli vahel. Ma ei saanud minema ka hiilida. Kitsas noh.  Muidugi Jennifer mäletas. Küsis kohe, et miks ma ei tulnud Razzi mängima ? Kuigi lubasin. Hakkasin kibekähku mingit  vabandust välja mõtlema. Otsustasin siiski, et seekord räägin tõtt. Teist korda elus.  Bõliina ise oli järgmine:  Lükkasin mööda Pargi tänavat Estakatet lillekärus. Tahtsin ta peale sünnat Anne juurde tuua. Razzi mängima. (Mustast Notsust ei poetanud ma sõnagi) Korraga. Pauhh ! Silmasin Estakate ema tulemas. Roosa turukoti järgi tundsin kaugelt ära. Ei tahtnud tema illusiooni superpojast rikkuda. Põikasin neljandale tänavale, kohe viiendale. Kuuendaks olin juba üsna võhmal. Seitsmendal tänaval see  juhtuski. Mu ametlik aadress ongi 7.tänav.ee. Instinktiivselt olin koju tormanud. Paraku naisel, kes nimetab end minu abikaasaks, üllataval kombel seesama aadress.  Ühesõnaga, abikaasa märkas meid ja kamandas pannkooki sõõma. Estakate jaoks otsis vana lutipudeli üles ning pressis vastse 18-aastase mehemürka sisikonna 3,5% piima täis. Ime, et Estakate üldse ellu jäi. Pesi ja kammis meid mõlemaid seejärel ja pakkis puhaste linade vahele magama. Õhtul saatis Säästukasse jahu ja mune tooma...  Jennifer ei kuulanud edasi, Ta ainult trampis jalgu ning räuskas. Valetad, jälle valetad. Ükskõik mida blufid kokku, et mitte meiega pokkerit mängida!  Sedaviisi juhtus, kui ma teist korda elus tõtt proovisin rääkida.