Tegelikult siis plaksutatakse  iseendale, see, keda püsti tõustes ja aplodeerides pühitsetakse, on auditoorium ise - s.t see aplaus on meile endile, meie kultuursusele, meie maitsele, meie teadlikkusele, seepärast ongi nii raske sellele vastu panna. See oleks nagu iseenda reetmine, iseendas kahtlema löömine, iseenda valikute ja minapildi õõnestamine - see tõusmata ja plaksutamata jätmine.(Või on keegi seda juba maininud, ei mäleta...). Ma arvan, et siin on tegu sageli ka kognitiivse dissonantsi ületamisega - pidi olema hea, ma arvasin, et on  hea, ma näen, et on hea, näen, et plaksutavad, ma ise ka plaksutan. See on enese kui kultuurinimese heakskiitmine iseenda poolt ja teiste toel, grupiviisiline enesekiit. Mis puutub sinna etendus? - Ei tasu ka samas küüniline olla, väikeste kohtade inimesed, olen kogenud, on siiralt tänulikud, nad on tegelikult avatumad mingis inimlikus plaanis, nad ei kahtle oma kultuursuses, sest nad teavad, et kultuur ei ole neis - nad ei vaja seda pidevat enesekinnitust (mis eeldab kahtlust, et äkki ma ei olegi  "kultuurne", äkki ei saanud "aru" või - äkki see makstud RAHA ei olnduki seda väärt vms). Neile on asi peaaegu alati väärt - kultuur on see, mis lahutab meelt tööst ja rahamuredest, jah, mis sellel definitsioonil häda peaks olema, eks (ka filosoofia on minu jaoks ses mõttes meelelahtus).