Eelmisel laupäeval kell 12 lahkusin ma Eesti pinnalt Easyjetiga, et veeta järgnevad neli päeva Inglismaal, kuhu minek oli puhtalt isiklikel põhjustel.  Kaks ja pool lennutundi olid väga  unised, sest reedel oli toimunud rebaste pidu ja magamine ei olnud olnud prioriteetne. Stanstedi lennujaam tervitas mind oma kohutava suurusega- see on kõige suurem lennujaam, milles ma viibinud olen, teised jäävad ikka palju maha. Lõpuks jõudsin siiski ka läbi viimaste väravate ja seal ootas mind juba Viljar. Rõõm ja sürreaalsustunne olid väga suured, sest alles eelmisel pühapäeval oli tema Eestist läinud ja mulle öelnud: "Näeme laupäeval". See laupäev oli lõpuks käes. 40 minutit rongisõitu ja Cambridge.  Esimesel päeval muud ei teinudki peale linnatuuri. Cambridge on kohutavalt nunnu linn. Kui kujutada ette sellist Sims'ilikku elu- telliskivimajad, hekid ja lillepeenrad, siis täpselt selline see oligi. Ning ülipalju on jalgrattureid ja mitte keegi ei saa neist surma ja neid ei vaadata pilguga, mis ütleb "hull ja suitsiidile kalduv". Imeliselt armas. Ja keset linna on koht, mida meie omavahel nimetasime Narniaks, mis tegelikult kannab nime Parker's Piece ja on üks suur-suur roheala. Narnia on ta aga  sellepärast, et suure roheala keskel asub üks laternapost, täpselt nagu Narniasse külvatud laternapost. Kummaline on, et nii suure maa-ala peale on vaid üks valgusti. Wiki ütleb, et see on 100 000 ruutmeetrit suur ja et seal kunagi ammu pandi paika jalgpallireeglid. Minagi veetsin aega seal istudes ja Narnia-laternat vaadates ja mõeldes, kui tore oleks ka nii nunnus linnas elada. Poodlemisele kulutasime ka küllaltki palju aega, täpsemalt neli tundi. Suur osa ajast läks erinevate raamatupoodide kammimisele, sest  aasta lõpp läheneb ja mu Moleskine saab otsa ja mul on uut vaja, sest mulle hirmsasti meeldib olla selle brändi ori. Kahjuks ei olnud seda õiget.  Mul tekkis seal olles päris mitu korda tunne, et ma elan maailma äärel. Esiteks siis, kui Rowan mind kohates küsis, kas ma lendasin siia "all the way from Estonia". Jah, inimesed ei tea, kus Eesti asub, aga see on siiski Euroopas ja kaks ja pool tundi lennata ei ole ju nii kohutav. Sel hetkel oli mul küll tunne, nagu Eesti oleks mingi kolmanda maailma riik nende  jaoks. Teist korda tekkis see tunne mul siis, kui me läksime Londonisse ja see võttis vaid 45 minutit. Ma lähen rongi peale ja 45 minuti pärast olen ma ühes Euroopa suurlinnas. Ülinormaalne. Meil jõuab sama ajaga Kohilasse. Kohutav vahe minu arvates. Kolmas kord oli siis, kui me rääkisime Pariisist ja ma sain teada, et Londonist Pariisi saab rongiga. Kahe ja poole tunniga. Ma usun, et Tallinnast lennukiga Pariisi ja sealt kesklinna jõudmiseks läheb kauem aega. Nagu me Triinuga MSN-is leidsime, on meie asi  valida parema kliima ja asukohaga paik elamiseks.  Kurjad inglise asjad on endiselt jõus. Ma vihkan neid kraane ja uksi. Lisaks ei meeldi mulle ka see, et poed ja pubid pannakse vara kinni. Pühapäeval pandi poed kinni kell viis, ainult supermarketid olid kauem lahti. Ning pubi, mis pandi kõige hiljem kinni ja kuulutas, et tal on "late license", sulges uksed kell 1. Meie mitteheaoluühikskonna juures on see kummaline nähtus, aga ka poepidajad ja pubitöötajad tahavad magada.  Londoni päev oli ka  kavas. Peamiselt möödus see Toweris. "Need roomlased on hullud," ütles Obelix ja sama võiks öelda inglaste kohta. Miks nad panevad asjale nimeks "torn", kui see tegelikult on "megasuur kindlus, mille läbikäimine võtab kolm ja pool tundi aega"? Ei oska vastata, aga täpselt nii on. Kroonijuveelid on muidugi silmi särama panevad. Ja ühes kohas olid välja pandud 12 134 (jah, see arv jäi mulle meelde) teemanti. Täiesti hämmastav. Vangitornid on muidugi häirivad ja hingekriipivad, mulle üldse ei meeldi sellised  paigad. Londonis käisime ka Saint Pauli katedraali juures ja üle Tower bridge'i ja Millennium bridge'i. Õhtu lõpuks jõudsime ka Trafalgar square'ile, mille otsimine meil võttis aega ja seiklusi metrooga ja tänavatel. Kell seitse oli juba väga pime ja Trafalgarilt läksimegi tagasi King's crossi ja rongile.  Traditsioonid on tegijad Inglismaal igal pool ja ka toiduvalmistamisel. Pühapäeval käisime söömas Sunday roasti, mis on kartulitest, hernestest, porganditest, brokkolist, lihast ja Yorkshire'i pudingust  koosnev praad. Sealihaga käis kaasas ka õunakaste, mis tegelikkuses on lihtsalt hapum õunamoos, jälle need hullud inglased. Ja Yorkshire'i puding on ka tegelikult taignamoodustis. Teine traditsiooniline toit, mida sõime, oli sausage and mash, mis oli tõeliselt hea. Neisse vorstidesse nad olid raatsinud isegi maitseaineid panna :)  Kuna ma siiski külastasin filmiüliõpilast, kuulus programmi ka filmide vaatamine. Menüüs olid seekord "UP", "Last House on the Left" ja "17 again". "UP" pani mind neli korda  nutma, see oli liiga kurb ja armas. Jah, hale minust, on küll. "Last house" sundis mind hirmujudinates veetma aega, aga üle pika aja film, mis tõsiselt creepy oli. Nii creepy, et me vaatasime minu tungival nõudmisel selle järel South Parki sexual harassment panda osa. "17 again" oli romcom nagu oodata võis, natuke veniv, aga kokkuvõttes siiski vaadatav. Lahkusin sealt kahe filmi võrra rikkamana- Sam Raimi "The Hills Have Eyes" originaaliga ja Al Gore'i "The Inconvenient truth". Kumbki maksis 2 naela, ehk  umbes 35 krooni. Ja kõik Videviku fännid- need raamatud maksid viis naela tükk.  Hoolimata sellest, et me veetsime neli päeva pidevalt koos ja vahepeal tundus seda lausa liiga palju ja närvidele hakkav olevat, nutsin ma rongijaamas.  Ja rongis.  Ja lennujaamas.