Aga kui sõrmuste ja tõotuste  vahetamiseks läks, siis… seesama asjalik ja mõistlik Sõbrants, kellega nii mõnigi kord sai veini võetud ja mehi kirutud, transformeerus mu oma silme all graatsiliseks kuldlokiliseks haldjaprintsessiks, kes hõbedasel häälel oma printsile igavest armastust vannub. Jeerum, see oli tõesti mingi… maagiline hetk.  See, et mu kehvakesed silmad poole kiriku pealt altari ette vahtimisest ära väsisid ja pilt korraks fookusest välja ujus, see ei puutu üldse asjasse, onju? Korraks, hetkeks, võib ju romantik ka olla.