Lavastuslik pool jättis enamvähem hea mulje. Läksin seda suuresti ka näitlejate tõttu vaatama, sest pole ammu mitmeid ja mõnda üldse kunagi laval näinud. Margo Tederi ja Tanel Saare rollid olid suurepärased - loomulikud, humoorikad,  kaasnäitlejatega võrreldes olid nad laval muretud ja siirad, kuid seda andis juurde ehk nende nn topeltroll kapigeidena. Kahe semu armastusavaldus oli parasjagu modernse seebika tobe klišee, kuid samas ka usutav ja üllas, pakkus nalja ja äratas taas veidi uitama läinud huvi etenduse suhtes. Tõnu Oja oli mul raske sellise vastiku ja iseka niinimetatud pereisana vaadata, temast kiirgav soe ja malbe loomus on meeles juba lapsepõlve lastesaadetest-etendustest. Samuti hakkas mul veidi ebamugav või häbi Merle Palmiste  kiimleva ja kerglase primadonna pärast, olemuselt ülepakkuv karakter kujuneski ülepakutuks ja võltsiks. Väga meeldivalt üllatas Tarmo Tagamets, keda kohtasin üleüldse esmakordselt, varem oli vaid nimi tuttav, tema üldse-mitte-näitlejaslik ja päris puhas jõmmi välimus andis lavastusele seda ehetust veel juurde. Lisaks veel tema joobes ringi taaruvad hetked ajasid siiralt naerma ja püstoliga mure kurtmine hoidis pinget. Meelis Põdersoo ja Ago Sootsi mängimine oli minu jaoks küll pettumus, ei tundnud nad selgelt  end laval hästi, olgugi, et Rocco oligi üks ülinärviline tegelane ning Peca kentsakas ja naiivne kogemata kuulsaks saanud kirjanik. Paratamatult tundus nende näitlemine sunduslik ja amatöörlik, muutes minu arvates ka lavastuse nõrgemaks, muidugi pole neil seljataga pikka lavakogemust ja Ago Soots tegeles ehk pühendunumalt lavastamisega kui oma rolli loomisega.