Sellega seoses olen ma hakanud korduvalt oma kooliajale tagasi mõtlema ning tahestahtmata võrdlema sellega, mida ma nüüd oma praktikakohal kogen või siis sellega, mida ma oma nn õpikutest loen. Mäletan, et esimese asjana sunniti mind koolis pliiatsit hoidma paremas käes ja tähti kirjutama (muidu olin seniajani kilode viisi joonistuspaberit vasaku käe abil dekoreerinud). Ja ma ei saanud  absoluutselt aru, milleks on hea istuda ühe koha peal ja kirjutada terve lehekülg a-d või b-d. Lugemine mul ka ei edenenud. Eriti piinlik oli see, et need, kes veel lugeda ei osanud, pidid veerima. Mäletan eriti erksalt ühte korda, kui pidin vastama (ühte teksti veerima) ja samal ajal ma mõtlesin paaniliselt, et ma ei saa ju mitte kui midagi aru. Mõne aja möödudes sain õnneks lugemise selgeks ikka. Mäletan üsna detailselt, et istusin söögilaua ääres ja ema tegi tol sügisel esimest kord tuld ahju (arvatavasti oli see  oktoobri teises pooles). Veerisin Karu-aabitsast teksti, kus on juttu sellest kuidas Mõmmi läheb teatrisse, mis asub tamme all ning teel kohtab ta tigu. Võimalik, et ka hoopis tigu oli tamme all…. :D Igastahes oli mul õhtuks kogu aabits kaanest kaaneni läbi loetud. Ja peale seda hakkas mulle lugemine kohe täitsa meeldima :P…  Paar aastat hiljemast ajast mäletan, et mu koduse raamaturiiuli vaieldamatud lemmikud olid Hannu Mäkela "Härra Huu" ja Benjamin Spocki "Teie laps":D.  Raamatukogu raamatutest  oli mu peamiseks favoriidiks Maria Priležajeva "Lenini elu". Ma arvan, et laenutasin seda raamatut ühe aasta jooksul vähemalt paarkümmend korda. Lõpuks hakkas raamatukoguhoidja ("onu Kusti" - eesti ajal sündinud muhe onkel) vist tõsist muret tundma mu vaimse tervise pärast ning ütles, et teised tahavad ka ikka seda lenini-raamatut lugeda ning sundis mind Põneviku sarja raamatuid laenama :) See sobis mulle üldiselt kah…