Seega oli iga rahva suhe kristianiseerimistööle teatud määrani erisugune, olenedes nähtavasti iga rahva tugevusest ja elujõust. Kõige vastutulelikumad, lätlased olid nähtavasti ka kõige nõrgemad, nagu ütleb meie kroonika. Nende nõrkus olenes vist nende asu­kohast keset vaenlasi: neid piirasid nii mitmest küljest eestlased, liivlased, venelased ja osalt leedulasedki, kuna eestlastel ja liivlastel olid  vaenlased enam ainult ühel pool. Ka lätlaste arv, keda kro­onikas mainitakse lätlaste või letgallaste nime all, ei võinud olla suur, sest nad elasid umbes 1/4-l pärastise Liivimaa alal, viimase kagunurgas ja ainult vähe ida poole. Praeguse läti rahvaga ei tule neid segada, sest see on tekkinud hiljemini veel mitmest muust hõimust, semgallasist, seloonidest jne., kes tol ajal elasid eraldi ega nähtavasti aidanud või toetanud omi põhjapoolseid hõimlasi. Pihkva venelased olid lätlased vähemalt Tolova maakonnas juba enne sakslasi alla heitnud ja välispidiselt ristindki. Seega olid lätlased üldiselt nähtavasti kõnesoleval ajal kaunis masendunud ja mitmeti harjunud endi üle tundma teisi isan­daid. Vahest oli see väline masendus oma varju heitnud ka nende usulisse ellu, olid ju nad mitmel ja mitmel korral pidanud nägema oma jumaluste nõrkust teiste, vaenlaste jumalate vastu. Seepärast on nende vabatahtlik kristlaste jumala vastuvõtmine (oma teada, nagu juba mainiti, küll ainult oma jumaluste lisaks) arusaadav.