Ja, uskuge mind, ma läksin. Kummardasin sõnatult, astusin koridori, sammusin läbi unarusse jäetud aia linna, raudteejaama. Olin tasane nagu talleke. Mis olnuks veel lihtsam, kui oodata van Goghi väljumist, astuda siis tuppa ja võtta sealt, mis süda himustab. Keegi poleks mind takistada saanud. Kuid ma ei võinud seda, ei suutnud, vaatamata sellele, et mõnikümmend tuhat franki aknalaual oleksid van Goghile rohkem kasu toonud kui paar maali.