Aprilli alguks 1913 oli Venemaal tunda juba tugevat rahutust Bulgaaria-Kreeka suhete pärast, mis peegeldub näiteks Sazonovi telegrammis 6. aprillist. Ta käskis Vene saadikul Demidovil Kreekas tungivat nõu anda Kreeka valitsusele mitte üritada Kreeka suhtes hukutavaid samme, mis ärritaks Venemaa ja Euroopa avaliku arvamuse Kreeka vastu. Bulgaaria-Kreeka pinevus suurenes järjest kuni relvus kokkupõrgeteni. Näiteks juba mai keskpaiku tuli  kor­duvalt raskeid kokkupõrkeid Kreeka ja Bulgaaria vägede vahel, kusjuures mõlemal pool oli hulk surnuid ja haavatuid. Venemaa kaldus maikuul 1913 arvamusele, et entente riikide vahekohus oli ainukene tee äärmiselt hädaohtliku Bulgaaria-Kreeka tüli lahenda­miseks. Sazonov avaldas lootust, et Prantsusmaa ei lükka tagasi Venemaa vaatekoha toetamist selles küsimuses. Pichon oli aga skeptiline entente riikide vahekohtu asjus, ta kartis tekkivat sel­lest kolmikliidu vastutöötamist ja konflikti teravnemist. On  teada siiski, et Venemaa pakkus Ateenas tripelentente'i vahekohut, millega isegi Kreeka nõus oli, s. o. üks pool, millisest seigast mui­dugi ei jätkunud küsimuste lahendamiseks. Kogu Balkani rii­kide vastuolude kompleks jäi sõja lahendada. Ka Saloniki küsimu­ses polnud märgata mingit järeleandmist. Veel 11. juunil ütles Pariisis Bulgaaria saadik Stancov, et Bulgaaria mingil tingimusel ei loobu Salonikist. Ja 28. juunil andis Bulgaaria väejuhatus depeeši, milles kästi vaenutegevust alata, mis ka järgmisel  päeval sündis. Sellega oli alganud II Balkani sõda, mis pidi lahendama Bulgaaria-Rumeenia, Bulgaaria-Serbia, Bulgaaria-Kreeka jt. tüliküsi­mused. Sõjast võtsid ösa ka Montenegro ja Türgimaa. Sazonov oli küll ähvardanud, et Türgimaa neutraliteedist loobumise tulemuseks oleks Venemaa interventsioon, aga see jäi tulemata - muidugi sel ajal päris traditsiooniliseks saanud Venemaa sõjakartuse tõttu. Vene sümpaatiad Bulgaariale olid vähenenud teatavasti sõja alguks, nagu eespool nägime, ja sõja puhkemise järel  vähenesid nad veelgi, kusjuures oma teatud osa mängis ka seik, et Bulgaaria alustas sõja, mida Venemaa ei tahtnud, ja sealjuures veel äraandliku ründega. 8. juuli õhtul ütles Kokovtsev Serbia delegaadile Gencicile, et Vene­maa sümpaatiad olevat Serbia poolel, Venemaa olevat oma kohuse täitnud, aga liitlased polevat tahtnud Vene nõu kuulda võtta ja päästnud Venemaa sellega ebameeldivast kohustusest (vahekohtuniku osast); nüüd sõltuvat kõik sõjast ja selles punktis olevat Venemaa soovid Serbia poolt ning Vene  valitsus ei kahtlevat, et Bulgaaria initsiatiiv sõjaks teda ennast kahjustab. Sealjuures Venemaa huvid nõudsid muidugi endiselt, et Balkani riikide tüli võimalikult ruttu lõpeks. Seepärast alustaski Venemaa katseid sõja likvideeri­miseks. Juba 11. juulil oli Vene välisministri abi Neratov kõnelenud, et Bulgaaria polnud veel tema valitsuselt interventsiooni palunud, küll aga oli Venemaa juba Sofias, Belgradis ja Ateenas sondeerinud, kas need kolm riiki nüüd kalduks vaenutegevust lõpetama ja läbirääkimisi  alustama. Bulgaaria valitsus vastaski vastutule­valt ja pöördus Venemaa poole, et vaenutegevuse lõpetamist saavutada. Venemaa sobitusaktsioon nurjus siiski, sest Serbia ja Kreeka lükkasid tagasi Bulgaaria huvides ettepandud pehmendused relvaderahu tingimuste kindlaksmääramisel. Venemaa ei taht­nud enam ses suunas teotseda, sest polnud ju edu ette näha.