Prantsuse keel on küll võrdlemisi ratsionaliseeritud, väheste väl­javõtetega, kuid arengus väga aeglaselt edasiliikuv keel, ja täis mitmelaadilisi vastuoksusi. Tendents selgusele avaldub vahel nii tuge­valt, et unub lühikus ("mis see on?" asemel ütleb prantslane: "mis on see, mida ta on seesugusena?" - qu'est-ce que c'est que ca?). Ning meie agar  keeleuuendaja koristaks ammu teelt seesugused sõnapeletised kui "quatre-vingt-dix-neuf" (neli-kakskümmend-kümme-üheksa) 99 asemel. Traditsioon on siin vorme kinnistanud enne, kui mõistus on jaole saanud. Hoopis vähese mulla lõhnaga, enam mõtete kui tund­muste teenistuses oleva keelena evib prantsuse keel omadusi, mis ta on teinud nii universaalseks.