Vaieldamatult tõmbasid suure jõuga seda etendust vaatama näitlejate duo. Mul nii meeles Õhtulehe artikkel, mis suurelt kuulutas, et Märt Avandi läks lavakasse tänu  Priit Võigemastile, millele siis ajakirjanik panustas. Kaks erinevat meest, kuid minu jaoks veidi isegi sarnased näitlejad sobisid kokku. Märdu ärimeheliku olemisega edukas pianist oli konkreetne ja ratsionaalne, veidi üleolev ja samas naljaviskaja (olgugi, et kellegi teise naljad) - minu arust täiesti sobiv roll talle ja ta mängis seda hästi. Ma ei saa lahti sellest, et kui ta vaatab lavastuse ajal publikkuse, siis ma tunnen nagu ta suhtleks minuga või vaataks mulle silma. Eks ma tean, et rohkem kujutan  seda ette, aga alati tunnen seda pitsitust enda sees, mis paneb mind seda uskuma. Priidu elu keerisesse takerdunud heasüdamlik ja filosofeeriv roll puudutas mind esimesest lavahetkest peale. See, kuidas ta silmad klaasistusid kaugusesse, lummas, kui ta nalja tegi, naersin ja kui silmad valgusid tal täis pisaraid, siis hammustasin huulde, et ka ise sama ei teeks. Sain endale kindlalt ikka meenutama, kui hea näitleja ta on! Need ehedad mälestuste heietamised, oma mõtete kõnelemised, sõnamängud ja tugevad  vaidlused kahe mehe vahel... Olen tänulik, et Uku need kaks tegelaskuju lõi ja kaks näitlejat kokku tõi! Vendadele Uusbergidele proovisin aplodeerida nii kõvasti kui vaid jaksasin.