Heljo Männi raamatus on samuti inimesi poliitika küüsis. Samamoodi kirjeldab ta läbiotsimist lapse pilgu läbi ja seda vägistatu tunnet, kui suur must mees kappides ringi kisub. Aga see teema on ainult üks niit elukangas. Mulle jäi kõlama ka mitmeid muid. Näiteks see, kuidas ta suhtleb läbi kirjutatu oma kadunutega. Süütunne sellepärast, et ta vanaemale hauakõnet ei  pidanud, kuigi vanaema talt seda tellis juba aastaid tagasi. Pidevad süütunded, et ta inimesed otsustas paberile jäädvustada selliselt, nagu nad olid, mitte neid paremasse valgusesse pannes - isa joomahood, ema liigne kiindumine tütresse… Ja alatasa üles kerkiv küsimus "mis on mälestus?" Tundub, nagu sa ei mäletagi peaaegu mitte midagi, aga kui alustad, ujub järsku suur pilv kohale. Ja mälestus on nagu unenägu, veidi irreaalne, kus teemad on üksteisega kummaliselt seotud. Kui see lõppeb, siis on tunne, nagu  oleksid kusagil teispoolsuses ära käinud. Mälestus on ka sama subjektiivne nagu unenägu. Isegi, kui püüad olla objektiivne.