Kui juba sai meie mõtlemist kujundava olukorra ning sealt edasi sõnade ja metafooride juurde tuldud,  siis nende juurest peaks minema laiemale maailma ning vaatlema, mis hakkab seal integratsiooni tähenduses silma. Siinkohal paistab just sõnalise ning kultuurilise sulami saavutamisel mestiitskultuur, mestizaje, oma uue alusega välja. Ei ole taotluseks mingisuguse pinnapealse lõimumise vaid täiesti uue aluse, sulami, segaverelise mestiitsi uus pilk maailmale. Rõhutan eelkõige aluseks olevat vere segunemist, sest intellektuaalne integratsioon võib alguse saada vaid sealt. Miks? Praegusel hetkel oleme me  paigutatud selgesse positsiooni oma keele, kultuuri ja rahva keskel, me võime püüda oma vaatenurka muuta, kuid me ei saa sellest vabaneda. Inimesed, kes aga juba oma sünni ja üleskasvamise poolest on paigutatud pidevalt vastavateemalisi otsuseid tegema, oma nahavärvi ja keelega jäävad vahepeale, inimesed keda ei võta päris omaks ei üks ega teine pool (cf poluvernikud). Nendele on juba olemasolemine küsimuseks ning see nõuab paratamatult lahendamist kõigil tasanditel. Seega võiks ühenduslüliks kahe erineva grupi  vahele olla kolmas, kes enese defineerimisega enim vaeva näinud. Teatud marginaliseerumine võib tuua enesega ülekompensatsiooni (püüde olla rohkem põhirahvuse esindaja kui viimane ise ongi - sageli kasutavad just äärealadelt pärinevad inimesed enda defineerimiseks äärmuslikku natsionalismi (Napoleon, Hitler, Stalin)). Kuid see ei pea tingimata nii olema.