"Jah sõdisin ja kui saan, sõdin veel."    Aleksander Tõnisson vabastati Talinna ülemlinnapea ametist "omal soovil" 27.07 1940. Nõmmel,  kolonelleitnant Johannes Reinola naabermajas, Kurni tänav 29, elasid tädi ja tädimees, kolonelleitnant Karl Ainson. Maja oli äsja valmis saanud ja meie sinna kolinud, kui see natsionaliseeriti. Leo mäletab hästi detsembripäeva, mil õhtul pimedas marssis sisse mundrites seltskond. "Olin gümnasist ja kõik õpikud ning raamatud jäid luku taha. Toad pitseeriti kinni. Tädi pere tõsteti majast välja. Edasi juhtus isevärki lugu. Alumisele korrusele paigutati elama samuti oma majast välja aetud kuulus perekond Puhk.  Jäime sinna vegeteerima juuniküüditamiseni.  Isale tuli Põllumajanduse rahvakomissarilt teade, et ta peab oma Vabadussõja teenete eest saadud talu Edisel üle andma kui aadlikule kuuluva. Juhtusin seda lugema ja küsisin, mida see tähendab? Selgus, et isale oli omistatud sõjaliste teenete eest I Maailmasõjas aadliku tiitel. Raamatus "Augustikuu kahurid" on kirjeldatud, kuidas Vene armee Ida-Preisimaal Masuuria järvede ääres piiramisrõngasse võeti. Ühel osal õnnestus väljuda ning pääses ka juhtkond. Isa oli  üks, kes oma sõduritega kotti augu raius."  A. Tõnisson otsustas minna. Leo saatis isa raudteejaama ning juurdles, kas on õige, et ta sinna sõidab? Siis ütles isa talle:" Kuhugi enam meil siit pääsu vist ei ole. Ma tahan oma kodumaal surra." Päeval andis ta talu üle. Õhtul pandi käed raudu. Sellest andis kodustele teada talu juhataja. Oli 20. detsember 1940. Enam isa ei nähtud. 28. juunil 1941 mõisteti kindralmajor Aleksander Tõnisson surma. Isa toimikust on Leole meelde jäänud vastus küsimusele, kas ta  tunnistab ennast nõukogude võimu vastastes kuritegudes süüdi: "Jah, sõdisin ja kui saaksin, siis sõdin veel!" kõlasid kindralmajori ühed viimased sõnad.