Põgenesin lossist tulistvalu ja tagasi vaatamata. Rändasin seejärel kaua mööda mustavaid metsi, mügaraid mägesid ja liibuvaid lauskmaid. Seilasin ookrivärvi ookeanidel ja purjetasin õõtsuvate kaamelite turjel üle kuumade kõrbete. Kui kord jälle kuningalossi manu juhtusin, nägin, et Kuningas oli juba vana mees, kelle hall habe ulatus maani, suubudes põrandat katvasse sama halli, inimjälgedeta tolmu. Ta varjurikkas näos oli  külluslikult kortse, mis peitsid aastatega kogunenud kibedust, mida oli rohkem kui palju. Ja ma ei suutnud ära imestada, kuidas olin võinud seda meest kunagi armastada.