Nad kasvavad nii kiiresti. Need pisikesed inimesed meie ümber. Ja kasvades kaob see miski, see hindamatu südamlikkus. Ma ei ole veel nii küüniline, et arvaksin, et suureks saanuna oleme tervenisti halvad, kuid meid maha jätnud lapselik siirus ja õnn jääb meile hiljem  tahes-tahtmata küündimatuks. Mõni üritab terve elu jõuda tagasi sinna, igatsedes ja unistades. Unistades sellest maailmast, mida justkui mäletame, kuid tegelikult ei tunne. Lapsepõlvemaailmast. Mõni annab kohe alla ja põletab, kuis jaksab, olles aru saanud, et enam kunagi ei tule see tunne tagasi. Mõni ei mõtisklegi ja lendab nagu liblikas läbi elu, jõudes iroonilisel kombel lapselikkusele ehk kõige lähemalegi, kuid vale nurga alt.  Mina igatsen.