Kui aristokraatia, vaatamata põlvnemise tähtsusele ta elus, ega proletaarlik rinne pole arendand perekonnaku  jutust kirjanduses, siis seda näib seletavat nende klasside kalduvus üleoleva, iroonilise maa­ilmasuhtumise poole. Iroonia aga, vaimse vabaduse tunnus, on vaen­lik päriskodanlisile voorusile, mis seni on osutund perekonnakultuse taimelavaks: varakogumise-innule, ettevaatlikule konservatiivsusele, enesepiiramisele, usklikkusele, ja võib-olla kodanluse sügavaimalegi instinktile - individualismile. Sooja perekonnakultust kahjustab ta terav psühholoogiline realism, mis iseloomustab prantsuse kirjan­dust.  Huvitav on märkida, millist vastumeelsust tunneb Forsyte'ide saagas kuiv rahakoguja Soames, kes siiski jääb inglise kodanla­seks, oma teise, prantslasest naise ja ta ema selge pilgu ning ebasentimentaalsuse pärast kosimisasjus. Nagu kodanlus ise on vajand enesesse uskumiseks ja perekonnainstituudi kõrgelhoidmiseks teata­vat silmakirjalisve, nii nähtavasti peab ka perekonnaromaani autor evima tundelist või sihilikku häätahtlikkust oma aine vastu - kui ta teos peab jääma "positiivseks".