Armudes tekib särin kahe inimese vahel. Seega siis armastus kahe inimese vahel, ehk väline armastus. Kui nad on välised armastajad, siis armastus jääbki sinna. Kahe inimese vahele. See on armastus millest on kirjutatud lugematul arvul ohkama panevaid romantilisi luuletusi ja lugusid. Seda armastust on ka väljast hästi näha. Vaevalt saab märkamatuks jääda kahe armunu omavaheline külgetõmme. Seda enam et enamasti käituvad nad nagu poolearulised. Ka aastate möödudes on neil kirg mis neid vastupandamatult kokku tirib, isegi vaatamata argielulistele vastuoludele. Tegelikult polegi seal midagi müstilist et vastuolusid on. Sest tõmbuvad ju ikka vastandid. Inimesed kes on teatud mõttes vastaspooled. Nagu on pluss ja miinus. Magneti põhja- ja lõunapoolus. Pooled kelledest üks on ihne ja teine laristaja, üks pidutseja ja teine kodusolija, üks idealist ja teine materialist. Arvamus nagu oleks armastus üks suur ja ilus tunne kesk roosilehti mis nagu iseenest kõik raskused võidab, on muinasjutud lihtsameelsetele. Päriselus on peaaegu alati vastuolud. Ka teie kes te seda blogi loete. Vist on nii, et peaaegu kõik on oma kaasadega n. ö. must ja valge. Mõned aastad tagasi olin perekooli foorumi agar osavõtja. Kuna seal käis jutt enamasti suhete ümber, võis sealt leida ridamisi näiteid kus kirg ja seksuaalne pinge on inimeste vahel kes on totaalsed vastandid ja vaimsel tasandil on neil vähe ühist. See aga kellega mõtetes on hea klapp, ei tõmba jälle seksuaalselt. Eksistentsiaalse arengu seisukohalt on see ka igati loogiline. Kõige enam õppida on vastandilt. Ma mõtlen et duaalsete vastandite tõmme on nagu seaduspärasus mis viib arenemise teele. Mine ja õpi. Kui aga inimene on seisukohal et siia ellu pole ta tulnud õppima vaid nautima, ongi jama. Kergelt tulnud nauding on nagu narkouim. Korraks lend kesk pilvi ja siis suure mürtsuga vastu maad. Suurim nauding on raskele ülessandele higi ja verega leitud lahendus.