Söömakohast väljudes lõi värske luhvt mu oimetuks.  Kogusin end trepil, hingates raskelt ja aeglaselt paarkend korda sisse-välja.  Sain inimtühjal tänaval sadakond sammu liikuda, kui järsku põis pakitsema hakkas. Keerasin majade vahele.  Hingekergendus valdas mind kusesorina saatel.  Püksilukku kinni tõmmates tabasin end ümisemas kurba viit.    Pöörasin oma larhvi hääle suunas. Seal polnud kedagi. Ainult pime nurk, kuhu tänavalaterna valgus ei jõudnud. Teritasin silmi ja pingutasin nägemist niipalju, kui mu okulaarid võimaldasid.  Mõne hetke pärast eristus pimedusest väike vari. Teravdasin oma kaheksandat meelt ning tajusin, kuidas paar pruuni silmi mind kaardistas: lääpatallatud matkasaapad, millest pahem oli üldse ilma kontsata, veidi kulunud auklikud teksad, viiendas nooruses vihmamantel, lottis kaabu, mis  oli lükatud kuklasse...  -Keda sa taga vannud?-  Esitasin selle küsimuse lootuses, et võõras lõpetab minu skaneeringu.    Kehitasin õlgu ja keerasin oma larhvi kõrvale.  -Tead, mul on väegade paaha olla. Andestust, kui ropsima hakkan. Nõnna, et... öääääkh! Sorry ...öäääkh!-  Kui pärast okseseanssi rahulikumalt hingata sain, pöörasin pilgu sinnapoole, kust ennist mu vestluskaaslane kägaras istus.  Sealt  aga sammus tänavavalgustuse kätte üsna sihvakas noor naine, kes nägu krimpsutades kõhkleval sammul minu ligi astus. Vastikust peegeldaval ilmel mu okset seirates, küsis ta kaastundlikul häälel:    -Jajaa... Palju kergem kohe! Ma pean vabandama, et su sealses nurgas olemise ära rikkusin.-  Noorik kehitas õlgu ning muigas.    Taipasin niigi ja  raputasin pead.  -Äkki tahad mingit paberit?-  Näitsik pööritas veidi silmi ja võitles naerupahvakuga.    -Ma vabandan oma ebadžentelmenlikku käitumist. Lihtsalt piinlik on oksehaisu levitada.      Veidi hiljem olime linna kuulsaimas ööklubis, kuhu meid alul minu välimuse pärast ei tahetud lasta.  Mu  kaaslane oli ähvardanud teha päästeametile ühe kõne. See pani turvamehed oma meelt muutma.  Pärast mõningat kasimist ja kohendamist leidsin end juba tantsupõrandal kohmakaid liigutusi tegemas.  Jube piinlik oli vaadata, kuis teised filigraanseid rütmile sobivaid samme kulutasid ja mina, kes ma pole ealeski tantsulõvi olnudki, oma küünarnukkidega peksan teisi vihaseks.  Vähemalt liikumisruumi saime.  Pärast mõningate peaga-naelapea-pihta-tagumislugude talumist läksin plaadikeerutaja manu  ja palusin tal vähe leebem stoori välja koukida.  Vastust saamata põrutasin tantsuplatsile tagasi.  Peale kümnendat klopperit ütlesin oma tantsupartnerile, et nüüd aitab sellest jamast.    Taas väljas värsket luhvti sisse ahmides tajusin hädaohtu.  Iseenesest pinguldusid mu lihased teraskivideks, säilitades näilise pehmuse.  Õhus vihisesid taserite ankrud, milledest ma osavalt kõrvale põiklesin.  Nähes tekkinud segaduses nõutuid näoilmeid, tegin seda, mida ma kõige  paremini oskasin.  Kibekiiresti kustusid ründajate eluküünlad.  Teadsin, et aega hakkab nappima.  Pistsin mööda tänavat sörkima.  Kõik, kes mind takistada püüdsid, kaotasid oma elu.      Kõrvaltänaval polnud kedagi.  Jäin ootama, istudes trepile.  Heitsin pilgu taevasse, hajuvate pilvede  vahelt piiilus Kuu, mille ümber tiirles halo - uue ajastu märk.  Üsna pea kuulsin sammude kaja.  Keerasin pead heli suunas ning nägin politseinikku, kes oli mind jälitanud.  Püstol minule suunatud, näpp päästikul iga hetk vajutamas saatuslikku lasku.  Tõusin aeglaselt püsti.  Vaatasime teineteisega tõtt.  Mina nägin tema silmadest minevikku, tema luges minu teemantkristallsest silmist tulevikku.  Primitiivse olendi nägu muutus õudusest haaratud grimassiks, mida kaugemale  tulevikku ta nägi.  Pikaleveninud vaikuse katkestas üksainus kuiv püstolipauk...    Klaasistuvatest silmadest peegeldus üksnes keerlev halo...