Tegemist on Richard Brautigani romaani ainetel valminud lavastusega, kus inimesed elavad mingis imelikus utoopilises maailmas, mille keskmes on Mina Surm ja omas rütmis kulgev aeg.  Samas on olemas ka inimesed, kes sellest utoopiast eralduvad ja peavad vajalikuks oma elu mööda saata unustatud asjade maailmas ja sealjuures end pidevalt alkoholiga hävitades. Ühel hetkel siis toimubki kahe maailma kokkupõrge, mis lõppeb mõlema osapoole jaoks traagiliselt.    Millegi pärast seostus minu jaoks see utoopiline maailm hipide kommuuniga, kus eksisteerimiseks on tarvilik lihtsalt end pilve tõmmata ja siis mõttetute tegevustega oma aega surnuks lüüa. Olen alati arvanud, et mõningaid  teoseid ei peaks kunagi lavastatama ja "Arbuusisuhkrus" on üks selliseid raamatuid. Raske on istuda 2,5 h paigal, jälgida tegevust, mis nagu venib ja venib ning millel ei paista   kuidagi tulevat. Lisaks muutus pika peale üsna häirivaks teksti lugemine, mis pidi väljendama näitleja peas toimuvaid mõtteid. Nojah, idee on iseenesest küll hea, aga teatris ma hea meelega raamatu teksti ettekandeid ei kuulaks. Üldiselt maitse asi, mõnedele sellised utoopilised maailmad  meeldivad, teistele aga mitte. Mina ilmselgelt kuulun sinna viimasesse gruppi ja mingit vägevat teatrielamust ei saanud.