1938. aasta lõpul ja järgneva aasta algul toimus NSV Liidu välispoliitikas oluline nihe, mille lähtepunkte tuleb otsida Müncheni konverentsi tulemustest. Moskvas oletati, et lääneriigid on edaspidigi valmis Hitleri ja Mussoliniga kokku leppima. Avalikkusele anti uutest mõttesuundadest teada Stalini aruandekõnes ÜK(b)P XVIII kongressil 10. märtsil 1939. Stalin viitas Jaapani, Itaalia ja Saksamaa  agressiivsetele aktsioonidele ning väitis, et uus imperialistlik sõda on juba alanud ja ähvardab muutuda maailmasõjaks. Stalin süüdistas lääneriike agressorite soosimises ja püüdes neid Nõukogude Liidule kallale ässitada. Samas rõhutati, et Nõukogude valitsus püüab arendada asjalikke suhteid kõigi riikidega. See tähendas loobumist senisest fraseoloogiast rahu jagamatuse ja kollektiivse julgeoleku teemadel ning andis märku, et ka Saksamaa suhtes ei tehta erandeid.