Kui ma septembri keskel Berliini kesklinnas taksosse istusin, et õigeks ajaks rahvusvahelisele kirjandusfestivalile esinema jõuda, päris taksojuht, millisest riigist ma tulen.    Enne kui ma jõudsin vastata, tutvustas mees ennast, et on Saksamaal elav bulgaarlane. Seejärel, kui oli kuulnud, et olen pärit Eestist, teatas ta, et oli  kuulnud Saksa raadiost, et Eestis kogunesid suvel Sinimägedesse sõjaveteranid, kes kandsid natside sümboleid. Ta oli ärritatud, et ühes Euroopa Liidu riigis ülistatavat natsismi. Ta ei uskunud minu versiooni ja kinnitusi, et eestlased ei samasta end natsidega, raadios oli räägitud ju midagi muud.    Ma tundsin end ebakindlalt, sest ei teadnud, kui laialt selline uudis eestlaste natsimeelsusest sakslaste arusaamades kanda on kinnitanud. Ma ei teadnud, milline publik mind ees ootab, kas nad on sama  pahased kui see taksojuht. Festivali foorum, kus ma esinema pidin, oli pühendatud kommunistliku terrorirežiimi analüüsile dokumentaalkirjanduse ja uurimuste kaudu. Lootsin, et saan veel taksos kontsentreeruda oma sõnumile, mida tahtsin oma esinemisega edastada. Kuid nüüd läksin taksojuhi jutust segadusse.    See, et kommunismi teema Saksamaal huvi pakub, oli ilmne. Lisaks festivalile oli Berliini kirjanduse majas esil näitus Nobeli kirjanduspreemia laureaadi Herta Mülleri elust ja loomingust  kommunistlikus Rumeenias. Sofi Oksaneni raamat "Puhastus" oli just loonud saksa lugejale meelepildi sündmustest okupeeritud Eestis.