Isikustatud kollektivism, kõlagu see pealegi ideaalkultuuriliselt, on teatavas osas ja teatavatel juhtudel ühtlasi midagi reaalkultuurilist, ega ole ka piiriteldav mingi mõttemängu reeglite tarandiga. Autori "ise" on samas midagi empiirilist, aga ka "ideaalset," hoolimata ta kavatsustest lahustada end või lagundada end. Selles võib näha ka metanarratiivi, mis üritab vanal tuntud viisil sellest mingit universaalset seadust sepistada. Kuid sedagi võib  pidada osaks postmodernistlikust mõtetepuntrast, mis kõlbab projekti Autori Surm raamistikuks niisama hästi kui iga teinegi. Nagu härra Barthes (üks nihuke autor) ütleb: "teksti ei saa enam vaadelda "teoloogilises plaanis, st Autor ei ole selle suhtes transtsendentne" (nagu Jumal), vaid "mitmemõõtmelise ruumina, kus eri kirjutused lakkamatult põrkuvad ja põimuvad." (lk 1853)