Siis aga, päeval kui kolm pappkarbilast kliinikus viimasele unele jäid ja mina arvuti taga kurba sissekannet kirjutasin  ning nina vesistasin, tuli Viktoria minu jala juurde, haaras selle ümbert käppadega kinni ning surus ennast kogu kehaga vastu varbaid, ise kurva pilguga mulle otsa vaadates. Ta lubab sellest ajast ennast silitada, tuli isegi voodis minu peale kõndima ja nurrub tasase häälega. Veel meeldib talle sõrmi ükshaaval puhtaks lakkuda ning mänguhiirtega mööda tuba ringi kapata. Viktoria on nüüd kodukass, kes saab ka uues kodus hakkama.