Huvitav on asja juures see, et küll olen mina plaane teinud minna elama sinna ja tänna ja kuhu veel, aga ikka üks asi on takistuseks saanud: ma ei taha, et mu lapsed kasvavad kodumaatuiks. Küllap on see lihtsalt mu isiklik kiiks ja küllap on tulevikus tegelikult palju kergem sellel, kes on  harjunud, et kus kott, seal kodu, kus koiku, seal öömaja. Kõik märgid näitavad, et sinnapoole see kisub, et nii saab lihtsam olema. Aga vahel kui suvisel varahommikul või talvisel paksu sätendava lumega päeval läbi Eestimaa sõidan ja järjest täiesti imelisi, aga hüljatud majadega kohti näen, siis süda sõna otseses mõttes kisub kokku. Nii härdusest, et nii imeilus ja nii oma ühtaegu pole mitte kusagil mujal, kui ka valust - et siia see kõik jääb ja laguneb ja ununeb, sest inimesed lähevad. Ja siis on mul  selline tunne, et mina ei tohi minna. Mõttetu muidugi - justkui mina oma kolme lapsega suudaks Eestimaad hääbumisest päästa. Aga jätta ka ei saa. Mulle lihtsalt on kuidagi vägaväga oluline, et mu lapsed kasvaksid eestlasteks, et see lapike maad oleks neile rohkem kui ajutine peatuspaik. Selle tunde, et nad kuuluvad kuhugi, et kuskil on juured ja järjepidevus, selle tahaksin ma neile kaasa anda, saab siis pärast, mis saab.  Kui see tatine ja ebamäärane aastaaeg aina kestab ja kestab, kuid järjest on pime  ja lörtsine, olen ma igatsusest päikese järele hullumas ja luban Hispaaniasse kolida ja mitte iial tagasi tulla. Aga siis tuleb kevad ja päike ja valged ööd - ja siis ma saan aru, et see kõik poleks pooltki nii imeline, kui see kogu aeg oleks. Ja ongi jälle selge, et ei lähe ma siit kuhugi. Sest see siin on oma.