Vaarao vaatas haavunult ta peale ja ma taipasin, et vaaraol puudus võime naeratada ja naerda. Ta oli küll inimene, aga tal puudus naermise võime, ja sellepärast oli ta õnnetu inimene ja ta levitas õnnetust enda ümber. Ütlesin temale:  "Tõde ei tee sugugi inimesi õnnelikuks. Puurisin äsja kolba vanal naisel, kes uskus enese olevat kuninganna Hatshepsut, pärast paranemist oli ta vaid vaene vana naine ega olnud enam niisama õnnelik kui uskudes end olevat Hatshepsut."  Ekhnaton küsis: "Kas  saaksid mind parandada läbi puurides mu kolba?"  Mõtlesin kaua, aga lõpuks ütlesin: "Sa tead, et tunnen su püha haigust, vaarao Ekhnaton, ja ma olen sind ka näinud selle haiguse hoos, kui sa alles üsna noor olid. Teinekord ei kordu need hood enam, kui patsiendi kolp läbi puuritakse, aga mõnikord need korduvad. Mõnikord arvan seda sellest olenevat, kas haigus johtub välisest vigastusest või kas see on kaasa sündinud, sest kaasasündinud haigust ei saa parandada kolbapuurimisega. Ometi viitab su  korduv peavalu vigastusele su peas ja ma märkan ka su põski ja käsi tukslevat, kui kõneled. Sellepärast arvan, et kolba läbipuurimine kergendaks su vaeva, kui keegi arst julgeks seda ette võtta. Ometi pead sa meeles pidama, et kui arst su kolba läbi puurib ja sa paraned tema oskuse läbi, siis sa arvatavasti kaotad oma nägemuste ande ja selle, mida su süda tõeks peab. Arstina julgen ütelda, et su jumal Aton on haige pea sünnitus, aga see ei vähenda sugugi su aate suurust, kui ma inimesena sellele mõtlen."  Vaarao vaatas umbusklikult mu peale ja küsis: "Kas sa tõesti arvad, et see hävitab Atoni mu südamest, kui sa mu kolba läbi puurid?"  "Ma ei mõtle sugugi su kolpa puurida, Ekhnaton," ütlesin nobedasti. "Ma ei tee seda, kuigi sa seda käsiksid. Sest su tundemärgid ei nõua seda ja kolba puurimise sooritab süümekas arst ainult siis, kui see on tingimata tarviline ja kui miski muu ei või haiget päästa."  Horemheb segas end vahele ja ütles: "Niitõesti kui mu piits üha haiseb  kassi järele, on Sinuhe osav arst ja on oma oskusi arendanud mitmel maal ja ta on vana Ptahori õpilane, nagu mäletad, Ekhnaton. Tema kätte võid mureta usaldada oma püha kolba ja vahest see õigel ajal toimetatud lõikus võib Süüria ja Kushi maa päästa Egiptusele ja ära hoida kõik selle suremise, mis veel võib võrsuda sinu hullude tegude külvist. Seda ei ütle ma sugugi mitte arstina, kuna ma arstiteadusest midagi ei mõista, ja ma ei ütle seda ka mitte sõdurina, vaid ainult egiptlasena, kes armastab musta mulda  ja vaatleb meelsasti rammusaid lapsi ja naeratavaid naisi kui nälga, haigusi ja surma."  Kuid Vaarao ei haavunud ta sõnadest, vaid vaatas haletsevalt ta peale ja ka minu peale vaatas ta haletsevalt, sest ta teadis omaenese tõe vägevama olevat meist mõlemast. Kirgastudes ütles ta: "Vana Ptahor on surnud ja Elu Hoone ei ole veel kedagi tema järglaseks välja kuulutanud. Seepärast nimetan sind, Sinuhe, kuninglikuks kolbapuurijaks ja sa võid Koeratähe päevast alates omaks lugeda kõik need  soodustused ja sissetulekud, mis see koht kaasa toob, ja täpsed andmed kõigest sellest saad sa Elu Hoonest. Kuid Elu Hoone arstid ei taha enam sooritada mingeid lõikusi, kuna Ammoni, selle neetud jumala tuli on kustunud, ja nad on harjunud oma nuge ja tange puhastama tema tules. Ütle mulle, kas Atoni püha tuli niisama hästi ja pareminigi ei kõlba puhastama nende nuge."  "Tuli on tuli," ütlesin. "Ja reisides paljudes maades olen tule laenanud niihästi Baalide kui Marduki altarilt, aga ükski patsient ei  ole veel tulnud kaebama, et ta lõikushaavad oleksid sellepärast mädanema läinud. Praegu aga on kõige pahem mädakuu ja Ammon -, sellele neetule truud arstid võivad seda oma kasuks tarvitada ja rahvast hirmutada. Kui tahad, lähen Elu Hoonesse ja pean selle asja üle õpilastele loengu, sest mul pole midagi kaotada, kuna olen vaid vaestearst, ja mu teadmised ei vähene, kuigi nad peaksid mu nime kustutama Elu raamatust."  "Tee seda," ütles vaarao heameelel ja puudutas oma kitsa käe pikkade sõrmedega  mu õlga, ja ta sõrmedest lähtus vägi minusse, nagu oleks tuli puudutanud mu õlga, ja ma tundsin, et ta tõde oli suurim maailmas, ja teadsin, et armastan teda ta surma päevani, nii hullumeelne kui ta oligi. "Tee seda," ütles ta, "siis saad suure palga, Sinuhe, ja sa pead istuma mu paremal käel." Aga ma ei tahtnud talt andisid, vaid tahtsin ainult head meelt teha temale ja alles nüüd mõistsin, mispärast kõik, kes teda armastasid, kõigest väest püüdsid temalt tõtt varjata, kuigi ta ise tahtis ainult tõest  elada.  Selle järele viis mind Horemheb pidusaali, kuhu külalised olid kogunenud ja kus hoovkond üksteist kadestades võistles kõige paremate kohtade pärast võimalikult lähedal vaarao lauale. Horemhebi seltsis juhtusin istuma kõige lähemale kuninglikule perele, paremat kätt vaaraost ja oma imestuseks nägin, et kuninglikku perekonda loeti ka preester Ejet, kuni mulle meenus, et ta tütar Nefritite oli suur kuninglik abikaasa pärast Mitanni printsessi, kes oli surnud kohe pärast Egiptusesse saabumist.  Unustades söömise ja veini vaatasin kuninglikku lauda, mille ääres vaarao Ekhnaton säras ülemaisest tõest, ja mõtlesin, kui palju kohutavat saladust selle ääres istujad kätkesid oma siledate laupade taga. Kuninglik ema Teje oli vananenud ja paksuks läinud ja vananedes olid ta näo neegerlikud jooned endisest selgemaks kujunenud, nii et eneselt küsisin, kas vahest vaarao tõde kõigi rahvaste ja nahavärvide samaväärsusest ei olnud pärit ta ema südamest. Printsess Baketamon oli vaarao kombel oma  nime Baketatoniks muutnud ja ta nägu oli ilus ja värvitud nagu raidkujul. Aga vaarao kõrval istus kuninganna Nefritite ja teda nähes ma ei imestanud, miks vaarao oli oma õest mööda minnes tõstnud tema suureks kuninglikus abikaasaks. Ta oli kuningale sünnitanud juba kaks tütart, kuid mingeid jälgi sünnitamise vaevust ei paistnud ta kehakujust, vaid tal oli küpsenud naise uhke rüht ja ta ei häbenenud oma kõhtu nähtavaks paljastada teiste hoovinaiste kombel. Ta nägu olid luuletajad küllalt ülistanud mitmesuguste  võrdlustega, sellepärast ütlen vaid, et temal ei olnud ainukestki ehet ja et ta niisugusena oli ülevam ja ilusam kõigist minu nähtud naistest ja et ta nägu õhukese, aga tugeva kaela otsas oli sire ja ilus ja kõrge kroon ei surunud ta pead kummargile, vaid ainult tõstis ta uhket rühti. Aga ta silmad olid väga kalgid ja ta õhukeste ilusate huulte nõrk naeratus oli liiga järelekaaluv. Ta silmad olid niisama kalgid kui Neferneferneferil ja nende läbi ei võinud näha ta südame saladusi.     Eesti keeles ilmunud looming:  "Sinuhe I-II", tlk Johannes Aavik, Eesti Kirjastus Orto 1954  "Sinuhe (2. osa)", tlk Johannes Aavik, Eesti Kirjastus Orto 1954  "Tants üle haudade", tlk Valve Ristkok, Orto 1955  "Angelos", t tlk Valve Saretok, Orto 1955  "Kaarin Magnusetütar", tlk Johannes Aavik, Orto 1956  "Mikael Karvajalg", tlk Harry Ingelman, Orto 1957  "Mikael Hakim (1. osa)", tlk Valve Saretok, Orto 1958  "Turms surematu (1. osa)", tlk Johannes  Aavik, Orto 1959  "Turms surematu (2. osa)", tlk Johannes Aavik, Orto 1959  "Ei ole homset päeva", tlk Harry Ingelman, Orto 1962  "Kuldkihar", tlk Harry Ingelman, Orto 1963  "Õispuu", tlk Harry Ingelman, Orto 1963  "Ahvatlev kuristik", tlk Harry Ingelman, Orto 1964  "Seda ei juhtu", tlk Harry Ingelman, Orto 1964  "Riigi saladus : Markus Mezentius Manilianuse üksteist kirja kevadel a. 30 p. Kr.", tlk Johannes Aavik, Orto 1965  "Fine van Brooklyn", tlk Endel Mallene,  Loomingu Raamatukogu, Perioodika 1969  "Võõras mees tuli tallu. Fine van Brooklyn. Kuumaastik", tlk Endel Mallene ja Piret Saluri, Eesti Raamat 1984  "Midagi sellist ei juhtu", tlk Kaire Puumets, Katherine 1990  "Sinuhe", tlk Johhannes Aavik, II trükk, Eesti Raamat 1991  "Mikael Hakim", tlk Kaire Puumets, Katherine 1991  "Mikael Hakim (2. osa)", tlk Kaire Puumets, Katherine 1991  "Imeline Joosef", tlk Andres Lepp, Sinisukk 1994  "Karina Månsdotter", tlk Andres Lepp, Sinisukk  1994  "Kes tappis proua Skrofi?", tlk Ants Paikre, Eesti Raamat, 1994  "Johannes Angelos", tlk Andres Lepp, Sinisukk 1995  "Komissar Palmu eksitus", tlk Mari Vaba, Eesti Raamat 1996  "Turms, surematu", tlk Uno Liivaku, Monokkel 1996  "Neli päevaloojakut: romaan romaanist: mõeldud täiskasvanud lastele ja õnnelikele täiskasvanuile, kes iial ei saa täiskasvanuiks", tlk Tiiu Kokla, Loomingu Raamatukogu 1996  "Tähtede seis on selline, komissar Palmu", tlk Mari Vaba, Eesti Raamat 1996  "Feliks Õnnelik", tlk Tiiu Kokla, Loomingu Raamatukogu 2000  "Suur illusioon", tlk Piret Saluri, Varrak 2005  "Sinuhe", tlk Piret Saluri, Varrak 2009