Ühel minu jaoks väga erilisel inimesel on täna pulma-aastapäev. Pole minu ja Reinu omagi enam mägede taga, poolteist kuud ja taas on üks abieluaasta ajalooks saanud.  Jälle. Mõtlesin täna ...mõtlesin, et mul on vedanud. Ma tean, mida tähendab omada ühiseid mälestusi, tuletada meelde esimest ühist kodu, kuukiiri voodipäitsis ja tolmukübemete tantsu koiduvalguses. Mäletada poegade esimesi naeratusi, samme ja sõnu. Esimest tõsisemat tüli. Pisaraid ja meeleheidet. Andestamise ja andekssaamise hõrku muskaadimaitset. Unistuste täideminekut ja asjatut täideminemise ootust. Õnne ja valu. Taevalikkust ja tavalisust. Hingede harmooniat ja kahe kõva kivi jahvatatud kibedat  koredakoelist jahu. Kõike seda, mis elu koos hoiab. Argielu. Hingeelu. Armuelu. Abielu.  Tean sedagi, et mitte keegi peale mu abikaasa ei suudaks mind nii hellalt ja enesekindlalt juhtida tantsupõrandal, hoida sooja kätt mu pihal, otsekui hoiaks valgust. Või eilset, tänast ja homset ühtaegu. Mitte keegi teine ei kalpsaks koos minuga hilissügisel raudkülma jõevette, kehakatteks vaid hämarus ja orust lähemale roomav udupael, ega hoiaks koduteel mu külmetavaid sõrmi oma peos. Mitte keegi teine ei ootaks mind keset  väsitavat suusaretke julgustavalt ülal mäeveerul, silmad naerul ja lumevalevusest kissis. Või istuks haiglas mu voodiveerel, pilgus lootus lootusetusega sassi läinud ja nende taga sõnatu palve, mis suunatud kellelegi maavälisele. Sellele, kellesse ta usub, sest muu usk on hetkel otsa lõppenud. Või leiaks mu pilgust üles haigetsaamise, rõõmu ja lõppematu alguse. Ja mitte kellegi teisega poleks ma saanud just neid poisse, kelle hoolivusele, armastusele ja soojusele pole maailmas alternatiivi, ja just seda  miniaraasukest, kellega oleme seitsme aasta jooksul üksainus kord tülis olnud. Selle tüli sünnitasid pinged, mure ja teadmatus, et muutuda üsna pea usalduseks, teineteisemõistmiseks ja helluseks. Ilma mu kaasata poleks neid pühapäevi nagu täna, mil tulevad külla kõik mu kallid. Pühapäevi, mil laual on päikesekarva ruutudega lina, õunakook lõhnab kaneeli järele, kaminas lõgiseb tuli ja vihm akna taga ei tee kedagi nukraks. Neil pühapäevadel on kaneeli, hingerahu ja õnne lõhn.