ükskord tuleb jälle õhtu  nagu hiigelsuur üheksaleheline sireliõis  nuumab me armastusevajadust oma saabuva jaheda käega  pistab suu täis iluokkaid ja ihasaladusi  kümnetes puupalkmajades  süüdatakse vanaaegseid laualampe  avatakse kladed ja märkmikud  ning kirjutatakse sinna  et täna oli see päev  kus midagi erilist ei juhtunud  valgus oli küll imeline täna õhtul  kõik istusime koos verandal ja jälgisime  kuidas päike metsa sisse uppus  ja jämeda täiskuuga kohti vahetas  kuidas nende tants tekitas tumemusta metsa  kohale  heleroosa taeva mille sisse  oleksid kõikide meie silmad soovinud igavesti ära uppuda  täna oli see päev  kus hommikualguse unises uimas  suudlesime kastemärjas rohus nii  et riietest tungis läbi rohumärg  roomas üdini ja pani üle keha värisema  kus pärastlõunane päike võttis lahtiselt higistama  kus plekk-kastekannust kallati vett kaela  kus värsked maasikad kukkusid jaheda valge veini sisse  kus kümned sõnad tegid elamise tunde suuremaks kui  kunagi varem  kus kaks liblikat rahmeldasid tiibade lehvides pärastlõunases malbes lääguses  kirjutatakse kladedesse  et täna oli see päev kui me  õhtu eest põgenedes end sügavale pika heina sisse peitsime  kus rohi torkis kaelu kui vaatasime üles taevasse  ning arvasime rünkpilvedes nägevat kogu maailma asju  lendavat klaverit ja suurt siidmusta hüljest kolme loivaga  maailma suurimat leivavabrikut kus töö käib hilisõhtust varahommikuni  ja suured sajakilosed leivad  lendavad mööda linna  mööda varahommikust linna ja saadavad endid poodidesse  arvasime rünkpilvedes nägevat kogu maailma hiilgust ja viletsust  et täna oli see päev  kui päike uppus tumeda metsa sisse  kirjutatakse kladedesse  et täna midagi erilist ei juhtunud  samas tähele panemata  kui palju oli selles päevas hetki  mis tasuks igavesti romaanilehekülgedele talletamist  kallutatakse tühjaks piparmünditee kruus  ja kustutatakse vanaaegne laualamp  ning vaadatakse  kuidas sireliõieöö oma üheksa kroonlehega  hiilib valge uduna aknataguses õunapuuaias  haaratakse kinni sellest inimesest  kes on kõige parem maailmas  kelle hingetõmbed tekivalge all  rahustavad sinu kõige õudsemad hirmud  rahustavad maha sinu liha ja luud ja üdi  sa tunned tumenevas öös  puhaste juuste ja magava armastuse lõhna  kadreerid fotograafiliste silmadega  möödunud päeva hetki  korrastad kogu oma sisemist arhiivi  lahterdades erinevatesse kastidesse head ja kurjad mälestused  kallistad seda suurt üheksalehelist sireliõieööd  hiilid tasahilju voodist  et seista rohumärjas õunapuuaias  ja tunda kogu maast kerkivat jahedust  oma peas  mis mõtted kõik selgitab  kerib su ümber aastasadade tarkuseudu  hingad korraga sisse kogu maailma teadvust  kallistad iseennast selles suures ja heledas öös  kuuled puude kasvamist  rohu hingamist  ja hiilid varvaste külmetades  tuppa tagasi  poed teki alla  jalgadel niidetud murukõrred kõditamas ööd  kallistad magajat  suled silmad ja näed unes  kuidas ükskord tuleb jälle õhtu  nagu hiigelsuur üheksaleheline sireliõis  nuumab me armastusevajadust oma saabuva jaheda käega  pistab suu täis iluokkaid ja ihasaladusi  kümnetes puupalkmajades  süüdatakse vanaaegseid laualampe  avatakse kladed ja märkmikud  ning kirjutatakse sinna…