Pärimusliku ja tänapäevase  suhet praegu elavas eesti kultuuris võiks kõige paremini tähele panna ehk kõrvaltvaataja - võõras, külaline. Tal oleks, millega võrrelda ja nii võiks eesti kultuur näida talle kas moodsam või vananenum talle koduselt tuttavast. Samas on kaasaegne maailm ja postmodernne ellusuhtumine oma mitmekesisuses tekitanud olukorra, kus evolutsionistlikud mõõdupuud millegi vanaks ja uueks, arenenud ja arenematuks hindamisel enam ammu ei kehti, seda vähemalt kultuuris. Sellelaadne hinnangulisus viitaks väiklusele või siis  ajast ja arust ellusuhtumisele - ehk millelegi tõsiselt vanale ja äraelanule. Kuid ärgem pugegem teemaga teoretiseerimise taha peitu.