Vaatasin mõni aeg tagasi ETV pealt ühte loodusfilmi - teate küll neid toredaid sarju, kus näidatakse kauneid kaadreid metsadest, vetest, mägedest, suurtest ja väikestest elukatest, jahipidajatest ning nende ohvritest. Mäletan, et omal ajal olin niisuguste dokumentaalide suur austaja, kuid siis lõpetasin nende  jälgimise ära, täitsa teadlikult kohe. Nüüd nautisin ja imestasin, miks küll. Siis aga jäin kuulama jutustaja teksti ning põhjus hakkas koitma - loodussaated muutusid ühel hetkel minu jaoks lihtsalt liiga masendavaks. Sa imetled Maa ilu, nt tema vihmametsi, aga samas kuuled, kuidas kõik see rikkus on suures osas hävitatud. Ja loomulikult on selle taga inimene. Kes siis muu?  Egotsentrilisest vaatevinklist oleme me maailmale kindlasti hulgaliselt head ja paremat juurde andnud - kõiksugu kultuuriväärtusi ja  imeobjekte -, aga tegelikkuses lähtub see nägemust paljudele omasest ühekülgsest, inimesekesksest ja/või ükskõiksest väärtustunnetusest. Kui Maa saaks inimkonnale midagi öelda, siis vaevalt oleksid need tänusõnad meie erakordse loomingu eest. Ta rõhuks eludele ja elusale, mille me hävitanud oleme. Vihmametsad on ju meie planeedi kopsudeks ehk siis oluliseks elu allikaks ka inimestele endile, aga sellegipoolest ei hoolita.  Võrus on mul parajasti pooleli BBC 11osaline dokumentaal Planet Earth, mis  pärineb 2006. aastast. Soovitan seda soojalt kõigile, sest julgen väita, kuigi ma pole veel poole pealegi jõudnud (alustasin alles paar päeva tagasi), et tegu on ühe parima loodussarjaga, mis kunagi tehtud. Saab nii nutta kui naerda. Kui kurb on abitult vaadata, kuidas üksik elevandipoeg läheb januse ja näljasena oma ema otsides tema jälgedes, kuid kahjuks vales suunas. Kuidas loodus ei hooli sellest, kes on kõige armsam - tugevam jääb peale. Aga publikul ei lasta liiga nukraks muutuda, sest rõõmu ja värve on  looduses tohutult. Ühes osas tutvustatakse nt linde, keda võiks ilma kahtluseta pisikesteks Michael Jacksoniteks nimetada. Ja pandad! Kaadrid on nii võimsad, et juba kahel korral on kananahk ihule tulnud (eriti siis, kui sain aegluubis näha valge hai rünnakut). Ühesõnaga, loodus on imeline! Tahaks ainult, et kusagil alateadvuses ei kõmiseks pidevalt üks mõte - meie, inimesed, hävitamine tasapisi, kuid püsivalt, seda maagilist maailma. Lõppu ei paista sellele protsessile kusagilt.  Pff...      Amuuri leopardeid on looduses veel 30-40 ringis. Miks? Põhjuseks on jahipidamine ja nende elupaikade hävitamine