Säärane olukord tekitas minus ootamatult võimsa absurditunde ning kaotades enese üle kontrolli, kukkusin ma idioodi kombel naerma. Tajusin kuidas terve publik võpatas ning Uukkivi ja Kangur dialoogi katkestades kurjalt minu poole vaatasid - see oli näidendis üks väheseid kohti, kus mitte mingil juhul poleks tohtinud naerda.