Maailmaassamblee on veelgi kirjum, kui ma ootasin. Mitmes mõttes - nii programmi kui osavõtjate mõttes. Hetkel on IFES-is 152 riiki, kuid sel aastal tuleb neid juurde. Ja enamikest paikadest on esindajad ka kohal. Olen rääkinud inimestega Uus-Meremaalt ja Jamaikast, Barbadosilt ja Filipiinidelt, Burundist ja Kasahstanist,  Armeeniast ja Bosniast. USA, Kanada, Euroopa pealekauba. Need kohtumised õpetavad paljugi, kuivõrd eripalgeline on meie maailm ja kuivõrd erinevad võivad olla väljakutsed, mis meid eri paikades tabavad.    Tahaksin jagada ühte lugu tänasest õhtust.    Kõneles Ruanda endine tudengitöö tegija. Ta rääkis oma usulistest heitlustest pärast seda, kui 1994. aastal oli 100 päeva jooksul tapetud enam kui miljon inimest Ruandas. Paljud mõrvad olid aset leidnud kirikutes - tutsid olid põgenenud  sinna lootuses, et seal ei julge hutud neid tappa. Aga pääsu ei olnud. Pärast veresauna, need, kes ellu jäid, süüdistasid aga Jumalat: kus ta oli sel ajal, kui inimesi tapeti? Miks ta ei teinud midagi, miks ta ei tulnud appi? Kõige raskem, ütles see endine tudengitöötaja, oli jutlustada lepitusest, sest tema enda pere oli enamjaolt tapetud - isa juba siis, kui ta oli 5-ne (1960tel toimus esimene mõrvalaine), 70-tel oli ta kaotanud töö - peale ülikooli lõppu sai ta tööd ülikooli lektorina, kuid kui leiti, et  ta on tutsi, lasti ta lahti; nüüd 1990-tel, tapeti suur osa ülejäänud ta perest. Tema jäi ellu imekombel.  Kuidas nüüd jutlustada Jumalast, kes armastab? Kuidas saab andestada hutudele? Kas saab iialgi olla leppimist? Ta ütles, et kui üldse kellestki oleks tol ajal võinud saada enesetaputerrorist, siis tema oleks olnud kandidaat number 1. Ta oli täis viha ja kibedust ning valmis kätte maksma. Ehkki ta oli 80-te lõpus oma elu Jumalale andnud ning jutlustanud juba mitu aastat (ta oli Ruanda peasekretär  1990-1994), ütles ta, et ilmselt ei uskunud ta tegelikult lepituse võimalikkusesse.  Võttes kaks nädalat selleks, et palvetada ja otsida Jumalalt vastust, jõudis ta ristilöömise loo juurde. Jeesus ütleb ristil: Isa, anna neile andeks. Jeesusel polnud ühtegi relva alles jäänud. Ta oleks võinud täie õigusega tahta neile inimestele, kes teda piinasid, õiglast karistust, kuid olles ise täiesti alandatud ristil olles, ta andis andeks.  See murdis selle tudengitöötaja viha ja kibeduse. Ta mõistis, et  Jeesus on see, kelle tõttu me võime lepitust leida. Jeesuse rist on see, mis kõneleb andestusest ka kõige julmematele mõrvaritele.  See mees tundis, et peab minema vanglasse jutlustama hutudele. Vastu tahtmist ta ka läks. Ta rääkis Jeesuse armastusest ja andestusest. Ja seal, vanglas, tahtis üks hutu üles tunnistada oma patud. Ta luges üles kõik mõrvad, mida ta oli sooritanud, selleks ülestunnistuseks kulus neli tundi. Selle vestluse lõpus ütles too vang: Sa võid nüüd mu kasvõi maha lasta, aga ma olen  vaba. See ei koorma mind enam.  Lepituse mõte pole mitte maha matta vana viha (ja seda niiviisi talletada), vaid tõeliselt tunnistada üles oma eksimused ja andeks paluda. Paljud, kes on haiget teinud, ei julge loota, et selline andestus on olemas. Kuid Jumal andestab.  Paljud, kes on haiget saanud, ei suuda kergelt andestada. Kuid Jumal võib anda selle jõu, et nad suudavad lahti lasta vihast ja kibedusest, mis neid kinni hoiab.  Evangeelium Jeesusest Kristusest omab väge, kui me sellesse  tõeliselt usume.