Kes on jälginud viimaseil aastail meie kirjanduslikku elu, see on märganud, et kirjanikud on tõmbunud tagasi žurnalistikast ning on asunud pikemate ilukirjanduslikkude teoste kirjutamisele või esseeliste uurimuste kallale. Selleks on olnud mõningaid põhjusi. Kõigepealt  on tõusnud nõudmine pikemate proosateoste, üldse ilukirjandusliku proosa järele, teiseks on puhtilukirjanduslikku loomingut võimaldanud kultuurkapitali toetus ning kolmandaks on meie ajakirjandus kaotanud peaaegu täiesti huvi sarnaste kultuurküsimuste vastu, mille üle võiksid kirjutada kirjanikud. Ja kui keegi kirjutakski nälja või muu sunnil, siis ootaks see kirjutis lähendet kujul kuu aega järjekorda. Kiiresti ilmuvad kirjutised, mis lõhnavad skandaalist, mis on sihit kahtlustustega mõne isiku või  teatavale ring­konnale vastuvõetamatute kirjanikkude vastu või mille ilmutamist näeks mõni kõrgem aukandja. Et sarnases olukorras ajakirjandus kirjanikule ei paku mingit elatistoetust, on selge.