Teise triloogiaga on aga hoopis isevärki lugu. Kultuura-alaseid allusioone peetakse juba iidamast-aadamast hea kirjanduse tunnuseks, ja selles suhtes on head kirjandust teinud ka Valentinov. Kõigepealt poleemika  "Meistri ja  Margarita" ning selle autoriga, mille eest saab Valentinov oma kümme tugrikut kätte küll. (Ma ei ole siiani päris mõistnud, miks "Meistrit ja Margaritat" hinnatakse. Tõepoolest, naiivsevõitu hästi loetav raamat läheb noortele, alles maailma avastavatele inimestele hästi peale. Aga omast arust just nagu täiskasvanud lugejad?) Siis vihjed Dombrovski ja Mandelštami teostele ja biograafiale. Ja lõpuks pea kohustuslik ekskurss antiikmütoloogiasse, sedapuhku siis Orfeuse ja Eurydike loo uustöötlus. Milleks?