Kui higinire kämbla elujoonde  üks jõeke loodud, kuivetu ja napp.  Ööallikate küllastust ta  soonde  kurbkitsilt poetab jäik aordiklapp.    Nii, peegeldades kaldapaju juukseid  ja leinakase nõtket puusakaart,  ta voolab, peites vulinasse nuukseid,  et koske pole tal ja oma saart.    Ta hauakoha üksindusse tardub  kuu abitu ja äraolev poos  ning tähepaistest õrnusesse hardub  jäälilleks külmuv kalbe vesiroos.    All alistunult kühmus luhaheina  voog taevalt tingib toitvat siniverd,  et värav murda kopratammi seina  ja  suubununa suudelda võiks merd.