Fran Lebovitz ütleb 21.jaanuaril 1979.aastal väljaandes "Observer:" "Elu on miski, mida teha, kui teil und ei tule." Ma mõtlen, et Lebovitz peab magamist siinkohal tegevuseks, mis ei seostu kuidagi eluga, sest inimene on unes ju täiesti poolsurnud olekus- ei mõtle ega räägi, kogu  kehatalitlus on aeglustunud ja säästurežiimil. Rooma filosoof Seneca sõnas juba ammu enne Lebovitzi, nii kergelt 20.sajandit tagasi: "Nii kaua, kui sa elad, õpi, kuidas elada." Järelikult, mil sa ei maga ja kuni sul eluvaim sees, õpi järjest paremini elama, sest Philip James Bailey järgi pole tähtis, kaua me elame, vaid see, kuidas elame. P.J. Bailey´le on täienduseks George Crabbs´i seisukoht: "Elu ei mõõdeta ajaga, mis me elame." Mõistes lausete vahelist seost, võib öelda, et igal momendil, mil me oleme  liikvel, tuleb olla üha rohkem ärkvel selle suhtes, kuidas me soovime elada. See on igas päevas elamise tõde, kus inimesed naudivad protsesse, millesse elu neid tõmbab. Juba olukordade märkamine, toimuva tunnistamine ja positiivse suhtumise säilitamine on märk eksisteerimisest igas hetkes, igas päevas ja nii läbi elu.    Mina ei ela alati igas hetkes. Põhjusteks võivad olla häiritud tähelepanu, vähene uni või tuju. Aga ma tean, mis tähendab elada igale momendile. See seisneb enese täielikus  pühendumises igasse minuga parasjagu vestlevasse inimesse. Ma vaatan talle silma ja omistan tema sõnad sedasi, nagu need oleks minu enda ja minu sõnad kõlavad siis täpselt nii, et kaasvestleja tunneb minus ära iseennast. Ma häälestun täiesti nendele inimestele ja nii võivad jututeemad väsimiseni hargneda.  Iga sündmus, mida ma juhtun vaatlema, olgu ta parasjagu kohutav või armastav, on mulle just niisama haavav või elamusterikas, kuidas ma lasen sellel sündmusel enese kallale asuda. Tulemuseks võib olla  hingeline hävitus või rõõmu loomine. See, kuidas te millegi suhtes ennast tunnete, on teie endi teha, seda te teate nagunii. Ja sedasi suunan ma kogu oma tähelepanu linnapildis vaid ilusatele olukordadele, naeratavatele inimestele, ägedatele riietumisstiilidele ja armsatele tegevustele. Tekkiv tulemus on tõeline nauding. Hing saab rõõmsaks.  Vot nendel viisidel olen ma kogenud igas momendis elamise tõde. Ja ka need igapäevased asjad, mida ma ise teen alates söömisest blogi kirjutamiseni, sisaldavad rahulolu  just määral, mil ma ise nendest tegevustest kirge tunnen. See kuidas ma pühendun ja kuidas ma ennast tegevuse vältel hästi tundma panen.    Vot see on elamise kunst, mis mul alati muidugi välja ei tule. Põhjused eelpool mainitud. Aga ma olen seda suutnud ja teadlikult tajun ennast sellistest hetkedest taaskord. Ja ma tunnen, et mu tänane blogi on hästi õnnestunud. Mulle meeldib. Kuidas on sinuga?    Nõndaks.