Meile kõigile on seatud mingid piirid. Me oleme nad kas oma alateadvuses ise vastavalt oma südametunnistusele paika pannud või teeb seda keegi teine meie eest. Vahel on  nad lausa hädavajalikud tuletamaks meile meelde, et keelatud vili on küll magus, ent ei vääri oma hilist katse-eksitus meetodil kindlaks tehtud tulemit. Teisalt on olenevalt situatsioonist raamid vahel liiga tugevad ning on seatud liiga karmi hinnaga. Armastus, austus või kas või kohusetunne paneb meid teisiti mõtlema ja tegutsema isegi siis, kui me seda sügaval sees õigeks ei pea. Mõnikord ei saa tehtud kahjust enne aru, kui ühel päeval avastad, et oled oma mõtetega laastavalt üksi. Aga kas see oligi siis  eesmärk?