Sõnaraamat ütleb.  metafoor- (kr. metaphora ülekanne), kirj. kõnekujund: ülekanne, ühe asja v. nähtuse tähenduse teisele ülekandmine sarnasuse alusel ( näit. elukevad, sõnu kaaluma)    arhetüüp- (kr. typos kuju), ürgalgkuju, eeskuju; vanim kättesaadav algkäsikiri v. algtrükis    Kirjutis oleks üsna kuiv ja krõbisev kui seal  poleks mahlakaid metafoore. Näe, ka selles lauses on neid tervelt kolm tükki. Ilma nendeta oleksime mannetud kirjeldama mitmekülgset maailma tema kõikvõimalikes nüanssides. Samas on see ka kõik milleks metafoor võimeline on. Kirjeldamiseks. Metafooriga saame kirjeldada millegi olemust, kuid ei saa metafooriga seda olemust tähistada. Selle jaoks on arhetüüp. Näiteks arhetüüp- ema- tähistab kellegi millegi olemust millest kõik saab alguse. Ka päike võib olla arhetüüpne ema, sest ilma temata poleks elu maal. Arhetüüp- kirjasõna- hõlmab kirjapandud mõtete olemuse. Kirjasõna - on see arhetüüp mis tähistab tarkuste levimist läbi aegade ja läbi ruumi, vajamata tarkuste üleandmiseks inimeste isiklikku kontakti. Üks ja sama sõna võib olla nii metafoor kui arhetüüp. Oleneb mida selle sõna all mõtleme. Näiteks- kevad- võib olla metafoor lauses- "Noorus on elukevad."-, kuid võib olla ka arhetüüp- "Näinud lõpuks läbi omad vead algas minu jaoks kevad, uus algus"-.  Metafooriga on võimalik meeldiva  ja ebameeldiva vahel vahet teha. Näiteks. See kevad oli meeldivalt värske ja värviküllane kui kullerkupp. Või siis. Kevad oli vastikult porine kui mülgas. Arhetüübile pole võimalik külge kleepida meeldivuse- ebameeldivuse pitserit. Arhetüüp- kevad- tähendab nii algusega seotud raskusi ja ebaõnnestumisi, kui ka uue alguse puhtust ja sära. Tervikuna.    Ka mõtlemine võib olla nii metafoorne kui arhetüüpne.  Nähes maailma toimimise peensusi ja selle üle vaimustudes võime seda enda jaoks  kirjeldada. Hommikul õue minnes ja päeva tervitades kirjeldame endale kuidas rohi veepiiskades kui kristallides sätendab, kuidas õhk kaigub pisemate ja suuremate lindude ja linnukeste kõrvulukustavast ja segipaisatud helikatkete kakofoonilisest kuid samas ka nii ühtesulavast sädinast. Kuidas valgus murdub ööjahedusest hommikusoojusesse ülemineku aurus, lastes ümbritsevat ruumi tajuda kui midagi käegakatsutavat.  See kirjeldus jääb meie mälestuste lehele ja soovi korral võime selle jälle välja võtta ja  meenutada. Kuid siiski, jääb ta sinna, mälestuste lehele. Ta ei saa osaks meist endist.  Kui hommikul õue minnes suhtuksime ümbritsevasse arhetüüpselt poleks see mis seal toimub meie jaoks enam kirjeldus. Enam poleks küsimus selles kas see meile meeldib või mitte. Me lihtsalt tunnetaksime hommiku olemust. Tunnetaksime mis tähendab ärkamine pimedusest, jahedusest, vastu päikesele ja tema valguse ja soojusega äratatud lõhnadele, värvidele ja helidele.    See jutt siin võib tunduda tähenärimisena, kuid  kui vaadata asja eetika seisukohast, on vahe tuntavalt suur.    Kui suhtume maailma metafoorselt, on see meie jaoks kirjeldus. Kui kirjeldus tundub hea, siis see meile meeldib, kui tundub halb, on ebameeldiv. Siis hakkame püüdlema meeldiva poole ja tõrjuma ebameeldivat. Kui meile on sisendatut piisavalt põhjalikult millegi ebameeldivust, oleme valmis seda tõrjuma küllaltki radikaalsel moel. Kas või relvaga. Kuidas muidu oleks viimane ilmasõda (ja teised ka kõik) teoks saanud. Sakslastele tõestati  piisavalt kommunistliku süsteemi ebameeldivust. Venelastele fašismi ebameeldivust. Ometi olid nii sakslased kui venelased inimesed, olid kellegi isad ja emad, kellegi lapsed. Nad armastasid kedagi ja neid armastati.    Tõsi, sõda on äärmuslik näide. Kuid seesama ebameeldivuse alusel tõrjumine toimub ka igapäevaelus, meie endi vahel, meie ja meie lähedaste vahel. Kui suhted teiste inimestega omavad meie jaoks kirjeduse, metafoori tähendust, hakkavad meid juhtima meeldivuse, ebameeldivuse eri  suundades lükkavad jõud. Kui oleme suunatud lähedast inimest tunnetama kui arhetüüpi, tunnetame olemuslikult. Siis kaotab meeldivus- ebameeldivus tähenduse.