Arheoloogilised leiud näitavad, et juba ürgajal oskasid ravitsejad panna lahaseid luumurdudele ja suutsid koljusisese ülerõhu ravimiseks ja elu päästmiseks teha kolju trepanatsioone.  Mida enam inimühiskond arenes, seda rohkem ravivõtteid ja loodulikke ravimeid kasutusele võeti. Õpiti tundma järjest rohkemate taimede raviomadusi. Õpiti ka ise erinevatest taimedest ja mineraalidest ravimeid valmistama, vastavalt haiguse iseloomule ja ägedusele. Tublimad ja taibukamad ravitsejad töötasid välja hästi toimivaid mikstuure, salve ja ravimteesid, milles kombineeriti erinevate raviomadustega taimi saavutamaks tugevamat koosmõju.