Lõpuks Norma pisaratevool peatus ja tema näole ilmus elu suurim naeratus. "Ma ei tundnud enam oma patu survet, mis raskelt mu õlgadel lasus. Vabanemine oli nii kiire, et oleksin võinud välja hõljuda."  Kui see pöördumine avalikkuse ette jõudis, rääkis ta ajakirjanikele, et toetab endiselt legaliseeritud raseduse lõpetamist esimesel kolmel kuul. Meedia oli kiire seda tsiteerima, et mängida maha pöördumise tõsidust. Nad ütlesid: "Ta kehastab meie kultuuri üldist ambivalentsust abordi osas!"  Paar  nädalat pärast pöördumist istus Norma ORi kontoris ja märkas loote arengu plakatit. Ta selgitab: "Arenguprotsess oli nii ilmselge, silmad nii armsad… Ainult nende peale vaatamine tegi mu südamele haiget." Ta jooksis ruumist välja. "Mulle hakkaks koitma: "Norma," ütlesin ma endale, "neil on õigus!" Olin töötanud rasedate naistega aastaid. Olin ise kandnud kolme last ja sünnitanud nad. Oleksin pidanud ju teadma! Ometi jäi mul seda plakatit vaadates hing kinni. Nägin silme ees endiselt pilti sellest  tillukesest kümnenädalasest embrüost ja ütlesin endale: "See on laps!" Nagu oleksid klapid mu silme eest langenud.m " See on laps!" Pidin näkku vaatama sellele kohutavale tõele: abordi puhul polnud tegemist mitte "viljastumise produktiga", abort on lapsed, kes tapetakse oma ema ihus. Olin eksinud kõik need aastad."