Olen mainind ainult üksikuid paljude suurte seast. Neist jätkub, et näha mõningaid ka  üheksateistkümnenda sajandi inglise esseele oma­seks jäänd jooni - teemivaliku laiust, käsitlusviisi vabadust, mitmekesi­sust ja ebaformaalsust, isikupärasuse ja kultuurse vormiandmisvõime täht­sust, ühtlasi selgub juba sellest, mis siin nimeteti, essee suur osatähtsus maailma ulatuslikemas kirjanduses. See liik on tänini üks juhtivaimaid inglise kirjanduslikus elus. Nii rikkad kui ei olegi selle maa romaan ja luule, tuleb tippudest kõneldes ikka jälle mainida esseiste. Lytton Strachey irooniline, kuid siiras  kunst, mitte halvem pool T. S. Elioti saavu­tustest, mõned Aldous Huxley parimad teosed kuuluvad esseistikasse. Essee kaudu ringlevad, temas formuleeruvad ja kristalliseeruvad ideed, kuid neile jääb sääljuures külge õhustik, milles nad on tekkind, nad ei esine juuretult, vaid psühholoogiline maamuld, milles nad võrsund, on veel nähtav. Essee on see kunstiliik, kus mõtlus ja kujundus saavad lii­tuda kõige intiimsemalt. Endastki mõista vajab esseist arusaavat, küllalt kõrgel kultuurilisel tasemel seisvat  publikut, ühel hoobil intelligentset ja sensitiivset. Meistriessee - näiteks Walter Pateri või Lytton Strachey oma - nõuab tajumist nii mõistuse kui närvidega. Tuglas võrdles novelli sonetiga. Sonetiga oleks mutatis mutandis võrreldav ka essee. Suhteliselt väikeses ruumis peab antud olema kunstiline tervik. Õpetet aparaat - kus seda vajatakse - ei tohi olla liiga koormav, artistlik vaist peab eriti täpselt organiseerima ainestiku ja määrama foonivaliku; üht­lasi peab aga mõitelõim, kuigi ehk varjatuna, jooksma  algusest lõpuni, loogikat peab tunduma kõiges, kuigi seda ei ole tarvis tähtsalt de­monstreerida - nagu soneti efektid ja puäntid ei tohi olla liiga karjuvad. Sääljuures essee võib sisaldada terve elufilosoofia, materjali terve filo­soofilise süsteemi jaoks. Teiselt poolt ta võib kokkusurut kujul endasse mahutada terve romaani psühholoogilise ainese, nagu mõnigi Pateri või Strachey essee. Mehaaniliselt toodet romaanimonstrumite harrastajail jääb see muidugi taipamatuks. Määratute "mõtteteaduslikkude", kuigi  tihti ebaküpsede konstruktsioonide ahneile neelajaile jääb ta samuti võõraks.