Täiendatud (9. märts 2008 ). Andrus Kivirähk kirjutab sambast oma nädalalõpukolumnis "Südametunnistuse rahustamiseks" (Päevaleht, 8.3.2008 ). (Kivirähk on andnud samuti samba vastu oma allkirja.) Ta kõrvutab Eestit kunagise Nõukogude Venega, kus lihtne kojamees võis avaldada riigilehes (tellimusliku) kirjatöö, deklareerides, et ei saa Šostakovitši muusikast aru, millega riik põhjendas siis oma kultuuripoliitikat. Tõepoolest, diskussioonisaates Foorum kaitseminister Aaviksoo väitis demagoogiliselt, et miks peaks ühe haritlase sambavastane seisukoht olema kaalukam näiteks ühe juba eluõhtule jõudnud lihtsa mehe seisukohast, kes palub valitsust, et tema silmad enne siit ilmast lahkumist veel selle samba ära näeksid … Umbes nii. Kivirähk kirjutab: "Kui peaaegu kõik Eesti arhitektid ja kunstnikud leiavad, et uus vabadussammas on küündimatu ja ebasobiv, siis ei kaalu nende arvamust üles ka tuhanded allkirjad ja kümned tuhanded annetatud kroonid. Kui arst soovitab haigel ravida ennast salviga, siis on rumal tema jutu peale vilistada ning määrida haava endiselt tõrva ja koerakusega, sest üks naabrimemm soovitas sedasi." Ja veel üks lõik samast artiklist, Maimiku haritlasvihatajule toeks: "Jah, kui mõnel erakonnal oli vaja Ilvese toetuseks allkirju koguda, siis kulusid tuntud nimed marjaks ära, aga kui nüüd needsamad inimesed kipuvad takistama isamaalise monumentaalkunsti triumfi, siis saadetakse nad põlgusega pikalt."