mil ma Tallinnas lennujaamas käisin ja ingli ära saatsin. Inglimaale. Aga mulle tundub justkui on sellest möödas kuu aega. Ja et ma olen juba kuu aega töö juures igatsenud inglit, kes alati mu küsimusele  vastas nunnu naeratusega , et tal läheb hästi.    Eelmine nädal oli kurnav igas mõttes. Füüsilises ja vaimses. Vähese unega käisin tööl. Töölt ühikasse tulles vaatab siingi mulle otsa vaid töö. Sedasi ma töötasin nii ametlikult kui ametiväliselt, püüdes tegevusega varjata oma hingelist kaotust. Aga vot hing on truu ja võltsimatu, sellele ei saa mõistusega valetada- öelda, et kõik on hästi. Hing tahab ennast avaldada, end välja elada. Ja kui mõistus püüab endale vaid valetada, siis seda ägedamalt  hing kord reageerib. Minul reageeris. Ning kui asjad on halvasti, siis endale valetamise asemel tasub hoopis öelda, et ma saan hakkama, olen tugev ja tulen toime. Nendes väidetes on rohkem tõde, mida hingele kuulata meeldib.    Ja kui keegi hakkab renoveerima vana maja siseruume, siis koguge kindlasti omale rohkem aega, raha ja kannatlikkust kui esialgu ette kujutate. Probleeme tasub ennetada- näiteks ei tasu väikeremondi korral igasuguseid väikese tähtsusega liiste, laudu ja plaate lahti kakkuda.  Samas kui probleem juba on ilmnenud- näiteks leiad liistu või laua tagant suure augu või paugu, siis südamerahu mõttes tuleb see probleem endal ka likvideerida. Näiteks põrandaliistu tagused tühimikid, kuhu prussakad kenasti omale eluaseme võiksid luua, on kindlasti arukas kinni krohvida. Siis võid ennast ise mugavamalt tunda.    Iga lisanduv probleem tähendab täidendavat raha-, aja- ja närvikulu. Mina jätkan oma ühika remontimist suhtumisega "saagu, mis saab" ehk "tühja nende iluvigadega kui ma  elan asenduskodus." Aga võimalikele tuultele, külmale, niiskusele ja parasiitidele tahan ma küll jätta võimalikult minimaalsed võimalused minu eluruumidesse tungimiseks. Ja peaasi, et saab säästlikult ilusaks.