Ema teeb mul igal  aastal piparkoogimaju. Ühel aastal tegi ta kirikuid - torniga ja puha. Päris kellukesega tornis. Mõtlesin, et teeks ka piparkoogimaja. Mis maja, ma mõtlesin kohe, et teeks küla - mitu maja ja tornid ja kuused ja aia ... neid kurivaimu aialippe lõikusin tükk aega taignast välja.  Kui kokku hakkasin panema, olid mul kõik totaalselt segamini, lisaks olid mõned tükid salapäraselt kadunud. Seega panin vale maja valesid tükk omavahel kokku, aga kui ma avastasin, siis oli juba kõik ära kivistunud. Üritasin siis  ehituspraaki glasuuriga varjata. Ükski kuusepuu iseseisvalt püsti ei tahtnud seista. Pakk šokolaadist südameid (36 krooni), mida plaanisin kasutada katusekividena, söödi salaja üleüldist segadust kasutades ära, koer sai ka mõned. Iida kutsus kaksikud suure laua juurde palli mängima - õpetas neile, kuidas viskamine käib. Ootasin kogu aeg, millal see pall keset lauda potsatab . . . kajusin Iida peale, vahepeal karjusin Sassi peale ka, kui ta kättpidi glasuuri sisse kukkus ja äsjaglasuuritud kuusepuu  tagurpidi laua peale keeras. Üldse karjusin pidevalt ja ähvardasin kõik maha lüüa, kes liiga lähedale tulevad . . . muidu oli selline pühalik jõulueelne õhtu, küünlad põlesid ja õhus oli piparkoogilõhn. Piparkookide küpsetamisest võtsid Sassu-Harri usinalt osa. Sassu tegi taignast väikseid junne, Harri tegi suuremaid. Sassu tegi sõrmeotsaga latakaid ka ja vajutas neid igalepoole laiali. Harri tegeles tublisti jahuga - ma oli talle enne tumesinised riided ka selga pannud, et efektsem oleks.  Ühesõnaga, kui see  maja valmis sai, siis tuli Iida ja naeris.  Tõepoolest - torn meenutas välipeldikut, isegi ümmargune luuk oli ukse sees. Maja oli ühest küljest tegelikult päris kena, teisest küljest vaadatuna võibolla mõneti ekstravagantne. Hubane onn, ütles Iida. Jõuluühikas . . . ja sõi aialipid ära. Kui seda onni nüüd kiiremas korras ära ei sööda, siis üritan mõnel päeval sellest pilti teha.