Mida arvata 333 leheküljelisest teosest, mille lugemiseks mul umbes üksteist kuud kulus? Korduvalt oli kiusatus pooleli jätta, aga vähemalt sama mitmel korral võitis tung kas või kiusu pärast lõpuni punnitada. Tegu on siis päevikuvormis teosega, mis kajastab Eesti kultuurielu ja psühhiaater Vahingu ponnistusi kirjanikustaatuse saavutamisel ajavahemikus 1968-1973. Ma pole kindel, aga pakun, et teoses on  dokumentaalset ainest kindlasti rohkem kui fiktiivset (kui seda üldse on). Ma mõistan autori fenomenaalselt valimatut avameelsust, mis eesti kirjanduses ilmselt üsna enneolematu on. Ei halastata kuidagi neilegi, kes raamatu ilmumise ajaks siit ilmast lahkunud olid (eesotsas Mati Undiga, kellest pea igal leheküljel juttu on). Samamoodi tunnistan ka, et vähemalt kohati oli huvitav lugeda tollase noore intelligentsi seltsielust ja pummelungidest - umbes nagu lappaks haiglasest uudishimust Kroonikat või Justi. Aga kõigele  sellele vaatamata jäi neid lihtlauselisi sissekandeid lugedes mulle silme ette pilt kipras kulmuga umbes 30-aastasest tõredast Vahingust, kes pidevalt emotsedes ei taha kuidagi uskuda, et temast tõeline kirjanik võib saada. Kusjuures, mis siis, et ma Vahingult midagi muud lugenud pole, ma olen teda alati teadnud kui kirjanikku, psühhiaatrikutse on kuidagi kõrvalise tähtsusega olnud. Igatahes kui ilmub ta päevaraamatu teine osa, jätan selle lugemata.