Sattusin üle pika aja Lasnamäele. Sealt lahkumiseks suutsin muidugi valida bussi, mis alles alustas oma ringi paneelmajade vahel. Kesklinna sõitmiseks kulus umbes 35-40 minutit.  Eks ma siis istusin, vaatasin aknast välja ja mõtlesin. Mulle meeldib teistelt küsida: mis sa mõtled? Mul on isegi laual sünnipäevaks saadud pilt,  kus minu näolapi kõrval jutumull ja täpselt sama lause. Jah, meeldib küsida teistelt, aga vahel peaks ka endalt. Ja täpselt nii ma endalt bussis küsisin. Ja vastasin ka ausalt. Ma ei ole vihane. Ma olen kurb, paganama kurb. Kurb olukord, kas pole? Ikka mõtled, mis ise oled valesti teinud, miks läks nii. Ütleks, et tüüpiline, aga jätan vahele, pole irooniasoonel. Mis kõikse hullem, oled kurb, aga tead, et oled selles olukorras ka võimetu midagi muutma. Jah, alati ei saa nii: mina tahan, nii peab olema. Tõsta  käed nõutult üles, raputada pead ja tunnistada, läks nii.  Kahju on. Paganama kahju.