Täna šokeeris mind tolle kamerunlase peksasaamise juhtum. Kohutav. Mulle tuli meelde paar olukorda minevikust. Minu sõber sakslane kartis Tartu tänaval kõvema häälega  rääkida, kuna arvas, et sellesse võidakse halvasti suhtuda. Meil on väljaspool ülimalt huvitav maine. Mäletan, kui meid noored ja vihased kaasmaalased kohati natsideks nimetasid, seda siis aastaid tagasi. Kuid nüüd kõigele vaadates, kas polnud neil veidi ka õigus. Piinlik hakkas. Pärast seda juhtumust oma sõbraga läksime Gen-Klubisse, kus juhtusime nägema korporantide Hitler-tervitust, ehk sedasamust rooma tervitust. Too päev paar nädalat tagasi läks ikka ses suhtes päris nihu. Mul on siiralt piinlik, et meil on  taolisi naabreid, kelle elu ülimaks sihiks näib olevat vihkamine. Haridust peaks neile-meile enam andma ning alaväärsuskompleksist on aeg üle saada. Meie riigil on sellise vihkamise juures lihtsalt oht tühjaks saada. Ei tea, mitu generatsiooni inimesi peab okupatsiooniajast mööduma, et peale kasvaks eluterved inimesed? (kes lapsi ei kasvataks nagu koeri, kes välismaalasi ei põlastaks oma harimatuse pärast, kes oma elule leiavad positiivse väljundi). Edu meile!