Istusin õhtul klaveri taha. Klimberdasin lugusid vanast rasvast - Beethoveni "Elisele", Tšaikovski "Nuku matus", paar etüüdi, Arne Oit. Tegelikult püüdsin oma mänguga last motiveerida - pean Notsule klaverimängu harjutusi igapäevaselt meelde tuletama. Täna istusime kahekesi ning ta suisa kiunus mind klaveri tagant minema, et ise asemele  asuda. Kuniks ma ei allunud, ajas näpuga minu noodis järge.    Tulemusena tahan jälle klaverit mängida. Pikkadel pimedatel õhtutel on mõnus etüüde ja menuette pusida ning päevast-päeva edusamme märgata:)  Leidsin nootide kultuurikihist ka klaveriklassi V aasta tunnistuse aastast 1989. Ütleme, et on olnud paremaidki. Sel aastal oli erialahinne kolmel veerandil "neli" ja ühel "viis", eksamihinne "viis", kuid koondhinne "neli". Solfedžo "viis" ning käitumine ja hoolsus samuti. Välja ilmus ka  ports kokku köidetud maksekviitungeid kuumaksuga 25 rubla. Päris kulukas - minu hobi maksis tervelt 10% meie pere sissetulekust.