Rohkem kui kakskümmend aastat olen elanud ilma  isata. Kunagi ei osanud mõista kirjutatud lugusid ja kuuldud vestluseid sellest, kui ränk on lastele vanemate lahutus. Minule küll ei olnud. Ausalt. See oli kergendus. Koolis õppisime viitele, sõbrad olid head. Millestki puudust ei tundnud justkui.Tagantjärgi mõeldes blokeerisin ta oma südames ja peas lihtsalt niivõrd selgelt ära, et minu jaoks teda lihtsalt ei eksisteerinudki. Vastupidi - tundus, et kõik sai justkui korda, kui ta lahkus. Olin täitsa õnnelik.