Kui suudaks ise oma sisemist mina tasakaalus hoida, ei vajaks me meeleheitlikke spurte. Siis ei jookseks ajaga võidu. Ei ootaks köögiaknal, nina vastu klaasi, samamoodi. Lihtsalt kulgeks. Läbi päeva, läbi inimeste, läbi elu. Vastakuti andes. Tänulik olles saades. Ei sõltuks kellegi arvamusest või olemasolust. Kõik oleks ideaalses pildis sünkroonis. Teoorias kõlab see eriti hästi, ma tean.