Ja just äädikakärbeste uurimine ongi viimastel aastatel muule neuroteadusele silmi ette tegemas. Suur  eelis nende pisikeste putukatega ajuteaduse tegemisel on see, et saab kasutada mitmeid geneetilisi meetodeid, mis üheskoos muudavad vastava teaduse väga põnevaks. Detailidesse laskumata võib öelda, et erinevate meetodite abil on võimalik leida üksikud neuronid, mis on seotud mingi funktsiooni täitmisega ja neid siis sisse-välja lülitada ja oma soovi järgi aktiveerida. Näiteks näitasid Oxfordi ülikooli teadlased eelmisel aastal, et äädikakärbse ajju on võimalik "kirjutada mälestusi" ning määrasid ka kindlaks  need 12 (!) neuronit, mis selle käitumusliku muutuse tekitasid. Nõnda on võimalik teaduslikult täpselt tuvastada mingi rakukooslus, mis on seotud ühe või teise ülesande läbiviimisega äädikakärbse ajus. Otse loomulikult ei ole sealjuures päris selge, kui palju nendest äädikakärbestega saavutatud tulemustest on üldistatavad inimajule - lisaks tohutule erinevusele aju ja vastavate rakukoosluste suuruses ja neuronite arvus, on olulisi erinevusi ka aju struktuuris. Kuid seni, kuni inimajus (või ahvi ajus)  vastavaid katseid säärase põhjalikkusega läbi viia ei saa, juhivad katsed äädikakärbestega meie teadmisi sellest, kuidas aju töötab.