Kriitiline olukord saabus siis, kui kõik ei jõudnud enam ujuda ja jäid puhkama.  Alajahtumine ja kurnatus süvenesid. Väsinuid enda järel vedavad mehed hakkasid samuti nõrkema, sest ei saanud ise enam ujuda ja olid ohtlikult staatilises asendis. Aga oma kurnatud kaaslastest hoiti kinni, hambad ristis, kuni külmast kanged käed vastu pidasid. Üks meestest jäi kurnatusest magama, ta äratati lõuahaagiga üles ja mees pääses lõpuks. Merel tehti äravajunutele kunstlikku hingamist. Rühmaülem saatis Veiko Tonbergi ja Eero Kurjamaa kaldale abi järele, mehed tundsid peagi krampi kehas ja ujusid teiste  juurde tagasi. «500 meetri pärast oleme kaldal!» hüüdis rühmaülem mehi julgustades, kui kaldani oli veel kilomeeter. Merel meisterdati täispuhutud kummikottidest parv, millele nõrkenud tõsteti, ja püüti neid ellu äratada.