Valitsevale ideoloogiale teadlikult vastutöötavat irooniat ei leia ka vahetult sõjajärgsest ajast, selleks olid kirjandusele esitatavad nõuded liiga ranged ning tsensuuri ja kriitika filter äärmiselt tihe, praakimaks välja ja nahutamaks karmilt kõike ebasobivat, kirjutada lasti ja avaldati neid, kelle truuduses polnud kahtlust ja kelle töödes puudus igasugune teadlik ambivalentsus. Rõhutada maksab siinkohal vahest sõna "teadlik", sest lihtsameelsusest ja täiesti kavatsematult  võis neissegi teoseisse ühtteist iroonilist sugeneda. Kuigi kirjanduse valitsevat suunda nimetati sotsialistlikuks realismiks, oli kujutatav tegelikust reaalsusest sageli vägagi kaugel, mistõttu viis, kuidas asju taheti näha, sattus tihtipeale iroonilisse konflikti tegelikkusega. Näiteks Veiko Märka on sotsialistliku realismi tunnuseid loetledes leidnud, kuidas ideoloogiliselt korrektses teoses ilmneb, et "Nõukogude asjad on maailma parimad asjad." (Märka 1998: 102.) Mitmed teisedki tema poolt välja toodud  tunnused sisaldavad iroonilist potentsiaali, nt fanaatiline töömurdmine (tööle minnakse lausa pulmapäeval), tegelaste realistlike tegude ebarealistlik põhjendamine (tegelane otsustab, et ta ei taha võimuga tülli minna, kuid mitte sellepärast, et vastupidine oleks talle lõppenud traagiliselt, vaid põhjenduseks toob ta selle, et uus võim andis talle maad, väetist ja sordiseemet) (Märka 1998: 98-103,108).