Kui teated sündmustest levisid, kogunesid  Pariisi tuhanded üliõpilased ülejäänud Euroopast. Üks inglise tudeng kirjeldas toimunut: "Esimene mulje oli, nagu oleks äkki silmadelt võetud gigantne klapp. Mahasurutud mõtted ja ihad vallandusid, ähmastades reaalse ja võimaliku piire. Muutes oma keskkonda, muutusid ka inimesed ise. Need, kes polnud varem julgenud midagi öelda, tundsid äkki, et nende mõtted on maailmas kõige tähtsamad, ja ütlesid neid välja. Abitud ja isoleeritud avastasid äkki, et kollektiivne võim on nende endi käes. Inimesed tulid ja  rääkisid üksteisega ilma üleolekutunde või alaväärsuskompleksita. Eufooriline seisund valitses kogu aja, mil ma seal olin."