Iseseisvuse saavutamisega avardus meie avalik elu võimsalt ja vajadus osata avalikkuse ees esineda kasvas kiirel tempol, sageli sundides vallandama nendegi keelepaelad, kes seda ise polnud kunagi kavatsenud teha. Revolutsiooni-aeg oli liiga lühike kooliaeg meie kõnelejaile. Eesti iseseisvuse-aeg aga nõudis juba võrdlmisi suurel määral kõneoskust. Kahtlemata oli mine­vikus meie advokaatidel kõige rohkem võimalusi endid harjutada kõnekunstis, nimelt kohtukõnede kaudu,  kuid siingi oli suureks miinuseks asjaolu, et kohtu­tes tuli kõnelda võõras keeles, mida sageli ei vallatud kuigi täiuslikult. Nii ongi meie avalikule elule andnud kõnelejaid kõige rohkem just advokatuur, kuna haritlaste kõik teised kutsealad on selles suhtes esitatud märksa hõreda­malt. Kõigi meie kõnelejate juures võib aga tähele panna nähtust, mis meil lokkab lopsakamalt kui ühegi teise rahva juures: meie kõnelejate vigadest kubisevat ja lauseehituselt viletsat ja nigelat eesti keelt, mis tekitab  tavaliselt emakeelele tundlikumas kuulajas vaheldamisi viha, kibeduse ja häbi tunnet. Selline äbarik eesti keel lokkab tugevalt eriti meie vanemasse põlve kuulu­vate kõnelejate juures, kes nähtavasti ei arvesta sellega, et emakeeles hariduse saanud noorem põlv kuulab neid keeleliselt vigaseid kõnesid suurima piin­likkusega. Selline keeleline anarhia valitseb meie parimate ja kuulsamategi, kõnelejate suusõnalistes väljendustes.