Vaatasin "Kapten Alatriste" ükspäev ära, tunne jäi… selline keskmine, halb ei olnud, aga hingepõhjani ei vapustanud ka. Pilt oli ilus küll, mis sa Velázquezest ikka tahad. Üks mõte, mis mind vaatamise ajal kummitas, oli see, et annab ikka tunda küll, et film on viie raamatu põhjal tehtud - eriti nii umbes teine viiendik meenutas kangesti treilerit, nii kiiresti hüppas stseeni pealt teisele, et repliik - vasturepliik - hopp! uus stseen. Ja katsu siis neil kõigil ilusatel meestel vahet teha. Lisaks tuli meelde vana mõte, et küll võis riiakamat sorti meesterahvastel Kolmekümneaastase sõja paiku tore elada olla. St küllap varem oli sama tore, aga sealt edasi läksid võitlemiskraanid ju üha rohkem kinni, lõpuks saigi ainult sõjas võidelda ja sedagi enamasti distantsi pealt, duellist võid ainult unistada. Ja kolmas mõte oli, et hoopis see näitleja oleks võinud Aragorni mängida - kuni tuli meelde, et ups, mängiski, ainult et mis häda tal küll tookord oli selline ilueedi olla. Igatahes praegu, kus ta halvem välja nägi, nägi ta palju parem välja, kui te saate aru, mis ma sellega öelda tahan.  (Täiendus: kui oli galeeristseen, kus lihased lausa silmnähtavalt kasvasid, tuli veel ette, et tänapäeval tehakse sellist asja ju vabatahtlikult, mõni maksab koguni peale.)