Mehhanitsistlik ühiskonnakäsitlus, kus inimmasin" on objektiivne ja arengulooline paratamatus, hakkab kindlakäeliselt korrigeerima eetikat. Tehnokraatlikus kontekstis saavad progressi piirid olla vaid eetilist laadi. Sekulaarses kultuuris, kus kõlbelist elu ei reguleeri mingi inimesest kõrgem  transtsendentne tahe, lähtub eetika autonoomia põhimõttest. See tähendab, et viimseks autoriteediks on inimmõistus. Kõlbelised normid on inimotsustuse küsimus. Nii muutub eetika teemaks, kus sõltuvalt konjuktuurist on sageli kasulik lihtsalt vaikida. Sarnaselt vaikitakse riskidest, mida amokijooks tehnoloogiatele kaasa toob.