Bernstein on teinud oma Juuditi suursugu­seks, peaaegu üliinimeseks, kes arvab enese seis­vat tunduvalt kõrgemal teistest. "Ma olen Juudit… Ma olen Juudit ja ma olen geenius. See sisemine hääl ei või valetada! Ma olen geenius, minus on geniaalset!" Petuulias pole tema väärilist ja seepärast tekitab temas kõikvõimas Olovernes uudishimu. Ta loodab, et see on suur, tema sarnane, kes vastab osaltki ta hingele. Tekib alateadlik  armastus ja igatsus Olovernese järele, millest ta ise pole veel teadlik. Ühes ümmardaja Adaga läheb ta vaenlase laagrisse, et seal võluda Olovernesl, saada tema armas­tuse osaliseks ja siis tema tapmisega saada kuulsaks. Seega on Bernsteini Juuditil Olover­nese laagrisse minekul kahekordne eesmärk. Bernstein laseb aga Olovernesel Juuditi kavatsused läbi näha. Olovernes ütleb: "Oma suures südamehimus tulid sa siia. Sa vaatasid minu kui roimari peale. Ja, kui roimari! Oh! Ma tunnen teid naisi! Sina  lootsid minult saavu­tada saladuse, mille teadmatus on elu hukatus. Juudit: Saladuse? Ma seisan Jumala käsutuses. Olen tulnud meie mägedelt… Olovernes: Oled tulnud mägedelt, jooks­nud lagedale kisendades: "Et Ta hukkuks mu kätes, Olovernes!…" Juudit: Jaa!