Ausalt öeldes pole ikka tükk aega  esinemise ajal kõigest nii permanentselt pohlad olnud kui eile. Mis sest, et raadio otseülekanne, mis sest, et sain loa legaalselt aldirühma soolojuppe kaasa laulda. Ma arvan, et nakkust levitas dirigent ise, kes esines proovi ajal suurepäraste lausetega nagu "Seal lõpus peab üks noot olema. Ükskõik milline üks noot...see, mida enamus mängib" või "Kuulete, kui täpselt kokku läheb?", kui tegelikult oleks pidanud rütm vastu lööki olema. Etteheitele "Sarved, te ju jooksete kogu aeg ära" kuulsin ma paremalt tiivalt  vastust, et tulebki sarved maha joosta vm. (Mis sa tegelikult ütlesid, Kaarel?) Tagasiteel õnnestus bussijuhile selgeks teha, et kuldne kesktee Viljandi-Pärnu ja Tõrva-Pärnu marsruudi vahel, mida mööda ta meid Pärnusse tõi (Tartu-Elva-Rõngu-Mustla-ring ümber Viljandi jne) on siiski suhteliselt mõttetu, proovigu kuidagi ikka üks välja valida. Nii kihutasimegi läbib magavate linnade (Abja-Paluoja on ju linn?), kus kl 23.15 ei olnud väljas hingelistki ja tuli oli üksikutes akendes. Ja õige kah, mille nimel siis  ikka nii väga on vaja ümber aeleda.  Hommikul proovisin tervet Ekspressi korralikult lugedes edasi lükata asjalikuks hakkamist. A-osast jäi silma, et kellelgi veel on tekkinud küsimus, miks Juur ometi ärapanijaks hakanud. Kahtlustan väikese prillidega poisi sündroomi.  Areenis sai vältimatult nagu vanaduse tulek kõlbluse teemadel sõna võtta esi-eetik. Imelikul kombel haakus see natuke Jakob Karu kolumniga, kus kerkis küsimus, miks kunstnike sõimamine moes on. Ma olen viimasel ajal selle peale ise  ka mõelnud, teadagi kelle kaasuse tõttu eriti. Teadlaste sõimamine käib ju ka, tuletagem meelde. Mul on selline tunne, et ühiskonna seletavate kihtidega on uus diil tegemata. Loomeliitude pleenumi ja kaevanduse kanaarilindude hiilgus on tuhmunud, aga ikka käib jutt, kuidas meie hoiame ju ühiskonna nina ees peeglit ja kui pilt ei meeldi, siis mis teha. JK tõi ise jutuks publiku sõimamise, mis iseenesest ju osaliselt nagu vastaks küsimusele, miks siis nüüd vastupidi on. Publikul on ehk pisut villand sellest,  kui talle teatatakse, et ta on ajusurnud värdjas väikekodanlane, ja see teeb siis 200 krooni pileti eest, kui pensionär ega üliõpilane ei ole. Ma tahaks näha inimest, kes ütleb selle peale: "Vaata kui huvitav, ei, tõepoolest, ise poleks selle peale tulnudki. Aitäh liigutava elamuse eest!" Ma nüüd lähen ise selle stereotüüpidega vehkimise teed, mille eest üliõpilasi tüütuseni hoiatan, aga nii publiku kui kunstnikkonna mosaiiksus on ju ajaga üha suurenenud, keskmise lugeja-teatriskäija nägu paistab aga  endiselt olevat kanavarbaid varjava puudriga kaetud. Jah, ühiskonna mädapaised lõigatakse tema ees lahti, aga edasi? Kes plaastrikese peale paneb, kes valu ära puhub? Oh jumal, ma pean diibi panemise ära lõpetama, enne kui lõplikult kesknädalastun siin. Aga mõtlemisainet koju jalutamise teekonnaks jälle on.