Macdonald väitis, et demokraatlikud riigid peavad lammutama igavesti jätkuva sõja majanduse ja sellega kaasneva propaganda. Nad peavad toimima ja valitsema toetudes mitte ajaloolistele vaid rohkem esoteerilistele väärtustele nagu tõde, õigus, võrdsus ja empaatia. Meie, liberaalne klass, alates kirikust ja ülikoolist kuni ajakirjanduse ja Demokraatliku Parteini, avaldades austust praktilistele ettekirjutustele, mida nõuab võlts  riigivalitsemiskunst ja seadusandlus, on kaotanud oma moraalse hääle. Liberaalid teenivad vääraid jumalaid. Uskumist progressi läbi sõja, teaduse, tehnoloogia ja tarbimise on kasutatud selleks, et õigustada nende mitte-ajalooliste väärtuste jalge alla tallamist. Ja globaliseerumise ettekirjutuste pime aktsepteerimine, traagiline ja väär uskumus, et globaliseerumine on vältimatu progressi vorm, on võib-olla kõige täiuslikum illustratsioon Macdonaldsi mõttele. Valik ei ole mitte turu vajaduste ja inimolendite vajaduste  vahel. [Niisugusel puhul] ei peaks olema üldse mingit valikut. Ja kuni me murrame end vabaks sellest, et me teenime inimliku progressi fiktsiooni, kas see tuleb siis korporatiivse kapitalismi või mõne uu utopistliku visiooni vormis, me jätkame enda nõrgendamist ja põlistame mittevejalikku inimlikku viletsust. Nagu streikijate massid Ateenas mõistavad, need ei ole mitte pangad, mis on olulised, vaid inimesed, kes kasvatavad lapsi, ehitavad üles kogukondasid ja säilitavad elu. Ja kui valitsus unustab keda ta  teenib ja milleks ta eksisteerib, siis tuleb see välja vahetada.