Tänane laboratoorne töö: kontrollida, kas laste kõrvalt on võimalik "Tähelaeva" vaadata. Ma  vahel harva ikka üritan, kui huvitav saatekülaline on. Tavaliselt on katse lõppenud sellega, et kukun röökima: "Olge kuss, ma ei kuule mitte midagi!" Markantseim näide oli Lembit Petersoni kunagine saade, kui ma töörabamisest ja magamatusest oimetuna lihtsalt ulguma kukkusin. Groteskne muidugi. Aga kõrvalpilk ei jäta mind maha: kaalusin, kas variseda seina najal põrandale nagu filmis, aga pidasin seda liig dramaatiliseks. Ja eks see meie köögipõrand on tavaliselt üsna rõve ka.