Valimiste eel avalikustas enamik erakondi oma ministrikandidaadid. Kahtlemata oli see osa valimiskampaaniast, mitmeid esitatud kandidaate ei soovi nende erakonnad tegelikult ministritena näha. Mitmed neist ei olegi võimelised ministri ülesandeid täitma. Seepärast ei tohiks erakondi väga nahutada, kui nad valimiseelsete ministrikandidaatide  pingereast rangelt kinni ei pea. Mõne kandidaadi suhtes võiks lausa loota, et see persoon ministriks ei saaks. See oleks õnnetus riigile ja häving teda esitanud erakonnale. Kuid valimiskampaania ja valitsuse moodustamine on ikkagi erinevad asjad. Eesti valimissüsteemist tulenevalt on ülimalt ebatõenäoline, et ükski erakond võiks saada Riigikogus absoluutse enamuse. See aga dikteerib, et valitsus moodustatakse mitme erakonna koalitsioonivalitsusena ja olukorda, kus üks erakond võiks täita kõik ministrikohad, ei  teki. See lisab ministrikandidaadi suhtes veel ühe nõude - nimelt peab see isik olema koostöövõimeline teiste erakondade ministritega ja põhimõtteliselt vastuvõetav koalitsioonipartneritele. Valimisjärgne olukord teeb valimiseelsete ministrikandidaatide hulgas paratamatult suuri korrektiive.