Eriti rikas on subjektiiv-sümbolistlikest elementidest "Helkalaulude" teine kogu, ilmunud a. 1916. vahepealse 13 aasta jooksul on helkatüüp Leinol üldse muutunud palju isiklikumaks, mõnes laulus moodustades otse miski üleminekuvormi  ballaadi ja lüürilise luuletuse vahel. Ühtlasi on see palju enam vabanenud aja- ning ruumiseotusest, taotledes veel palju suuremal määral üldinimlikkust, sümboolsust, müüdilisust. Kui esimeses vihus veel ainult mõned ained võivad ulatuda ka keskajast kaugemale, nagu näiteks "Oterma ja Katerma" oma igiaegse vennaviha ainega (Kain ja Abel), siis kajastuvad "Helkalaulude" teises andes juba mitmed päris algaegsed vahekorrad, vahel isegi kosmilised nägemused, tegelastena Maa, Kuu, Päike j. t. Sellest ülemaisusest  olenebki see teatav reaalelulise plastika puudus, mille pärast oma ajal ("Helkalaulude" esimese ande tõlke eessõnas) teist annet nimetasin esimesest allajäävaks. Ometi on selleski täiesti õnnestunud laule, kus sügav tunde- ja aatesisu on kehastet elavaisse kujudesse täitsa adekvaatselt, ilma ülejäägita, ja mis mõjuvadki seetõttu veel enam nii oma ühekordse, reaalse sündmustikuga, kui ka selle taha peidet üleaegse, sümboolse eluga, üldinimlikkude ürgjõudude mänguga.