Siin oleks asjakohane heita neile teguritele põgus pilk. Kui me võtame omaks, et inimkollektiivide olemuslik mõte on kaose muutmine kosmoseks ning selguse loomine loendamatus hulgas aistingutes, mida ümbritsev meile pakub, siis võib öelda, et inimeste kollektiivse tegevuse keskmes seisab koherentsuse, tähenduse ja ennustatavuse loomine. Neile, kes tegelevad  loomisega - tegelikkust määratlevad jõud -, kuulub ka võim, kusjuures sellega kaasneb järjepidev võimu akumulatsioon tagamaks, et koherentsus ei satu kahtluse alla. Selleks peavad nad kindlustama endale teatava legitiimsuse ja mida suurem see on, seda suurem on ka nende tegevuse haare. Nad peavad looma institutsioone, mis on teataval määral eraldatud neist, kes neid juhivad - salatsemine pole selle juures sugugi tundmatu nähtus. Nad omandavad võimu veendes alamaid, et võimu teostatakse nagu kord ja kohus,  ning nad kujundavad diskursusi, mida võetakse omaks. Diskursustel on kindlasti normatiivne sisu ja niipea, kui kaovad silmist vahetud eesmärgid, võivad need muutuda ideoloogiaks. Kõik see ühendub võimu akumulatsioonis ja kontsentratsioonis, ent ometi ei pruugi võim muutuda absoluutseks, eriti kui süsteem sõltub traditsioonist, arvamusvabadusest, mängu ametlike ja mitteametlike reeglite tunnustamisest, hirmust kui vaoshoidjast ja välistest (see tähendab institutsioonivälistest) teguritest.