"Juudit: … Kus on Jumal, kellest mulle lapsena rääkisid? Siimeon: Sada aastat olen teda otsinud, aga ikka veel otsin ma. Otsin õhtuti, kui tuuline taevas punetab, otsin puhtel, kui helendavad roosad lumemäed, otsin ja otsin; südaööl nuuksub mu hing tema jä­rele. Aga kas  teab keegi, kus on tormi kodu? Leiab keegi laeva tee ulgumerelt, kotka tee taeva alt või mao tee kaljult? Kes ajab noormehe jalajälgi, kui ta pi­medas läheb neitsi poole, kes teda ootab? Juudit: Siimeon, ehk ei olegi teda, ehk ei ole teda kunagi olnud; kardan, et ei ole." Nii siis jõuab Tammsaare ja ka enamik teisi kirjanduslikke Juuditi loojaid sootuks teissugu­sele tulemusele, kui on seda soovinud piibel. Kui piiblis Juudit laulab Jumalale kiidulaulu, mis oma ilult ja suuruselt sarnaneb Deboora laulule  või Moosese õe Mirjami hümnile, elab õnnes ja külluses ning saab vanaks sada viis aastat, siis Tammsaare ega ka teiste kirjandus­likkude Juuditile traagiline lõpp ei luba oleta­da midagi sellesarnast. Nendes on õnne ja rahu asemel ainult hingelisi piinu, mis viivad inime­si enneaegu hauda.