Ega keegi ei väidagi, et hättasattunuid pole tegelikult olemas. On, ja enamasti on see üks igavesti sitt  lugu (mitte issanda kättemaks liigsuure hummeri eest).  Eriti kurb on mul nende pärast seetõttu, et mitte ükski kaastundlik türapea ei tee midagi nende aitamiseks. Ainult ingumist on kuulda. Oled auku kukkunud, kõik kõnnivad matuselise ilmel mööda ja - selle asemel, et sulle käsi sirutada ja sind välja aidata - avaldavad kaastunnet sellisel moel, et näe, küll ma ikka olen tundlik ja peen inimene.  Mida saaks teha ajakirjanikud, kui neil oleks ootamatult vaesunud inimestest kahju?  Noh, nad  saaks välja nuhkida, analüüsida ja lugejale peeneks närida tohutult kärpekohti - näiteks kuidas süüa, nii, et oleks poole odavam, aga endiselt (pigem kolmandiku võrra odavam, aga erinevalt senisest!) täisväärtuslik. Usun, et keskmise eestlase puhul viiendik kuni kolmandik toidule kuluvast papist kokku hoida ei ole väga keeruline. Kirjutada artikkel sellest, et kui raha pole enam status clubi jaoks, et siis ei pea spordist päriselt loobuma ja millised on võimalused. Kirjutada, kuidas otsida tööd ja kuidas  alustada oma äriga ja mida on vaja silmas pidada. (Jah, ka praegu saab oma äriga alustada). Teha SB (solkbrändi) test - kui ikka enam raha kalli viski jaoks ei ole siis see ei tähenda, et joomine tuleks maha jätta!  Kirjutada kasvõi kapinuppude etteliimimisest. Oh, kui seda teemat mõtlema hakata, siis ideid oleks päris palju ja need võiks olla ühtaegu nii harivad (ka neile kel veel raha jagub) kui ka lõbustavad ja tõesti abiks hädasolijaile. Ehk aitaks nad isegi mõnevõrra tarbimisharjumusi tegelikult  muuta, mitte ainult ajutiselt koomale tõmmata, nagu praegu.