Ma hüppasin vette ja tegin kukerpalle. Nagu delfiin või hüljes mängisin ma kaldaäärses vees, vahel mõneks hetkeks veepeale tulles. Vesi oli mu silmade kohal, kui ennast selili keerasin. Sädeles ja virvendas nii armsasti õhtupäikeses ja läbi selle paistis kaldalseisja kui läbi vanaaegse klaasi vaadates. Ma ei tundnud ennast sugugi halvasti, vaid korraks tuli tunne, et ma olen ju niiviisi  läbi vee kallast ennegi näinud. Siis tuldi ja tõmmati mind veest välja. Öeldi, et mu jalad olla külmast veest krampunud ja see oli viimane hetk mu elunatukese päästmiseks. Endal oli mul küll tunne, justkui hakkaks ma märjal kaldamurul lämbuma. A see läks õnneks üle. Õige pea ma ärkasin üles. Päriselt. Enne olin näinud suht pika une, mis lõppes ülalkirjeldet moel.    Kurk on pisut valus ja mind vaevab too-hu-tu uni.  Riided, mis lubasin juba pühapäeva õdakul pessu panna, looklevad siiani mööda  diivanit erinevaid puntraid moodustades, kraanikausis on miskised pesemata nõud. Paar asja. Sest söögiisu küll ei ole. Bussis, millega hommikuti tööle sõidan, on nagu ekstra minu kiusamiseks istmed, mis ei võimalda selleks kolmveerandtunniseks sõiduks mugavalt käntsu keerata. Töö juures pusid ja pusid tööga, mis oleks pidanud valmis olema juba nädal tagasi. Ja siis pakub küüti inimene, keda oled siiani sõbraks pidanud ning põmst sõimab ja näägutab terve tee. Edaspidi sõidan koju siiski bussiga, mitte ei ole  nõus 30 km jagu moraalitsemist kuulama mehelt, kes on viimased 12 aastat "kasvatanud" (kasu) tütart, kes ei tohi vahel harva koju minnes isegi külmkapist võikut võtta. Ähh. Ei ole hea tunne, kui tead, et niipea, kui autost väljud, kistakse kogu su elu tagaselja ribadeks ja mätsutatakse läbi ning sülitatakse ülejäänud kogukonnale närimiseks. See oli eile. Keerasin paariks tunniks magama ning nüüd ei ole enam nii õnnetu. Tee veel inimesele head. Eks ma teen ikka, loomus on sehuke.    A see  uppumine. See on tegelikult ka olnud. Kunagi tiinekapõlvedes. Olin ehk 17 või sinnakanti, läksin öösel ujuma. Kohaliku jõe äärde, kus kalakasvatus ja nibin-nabin alla kahemeetrine tamm. Tol suvel oli palju sadanud ja vett rohkem kui tavaliselt. Solberdasin sääl tammi all ja siis keeras veevool mind enda alla ja ma ei saanud enam välja. Silme kohal oli mõned sentimeetrid vett ja läbi selle nägin kallast. Aga välja ei saanud. Õnneks on mul häid sõpru, üht lapsepõlve parimat jään selle eest kiitma läbi aegade -  juhtusime kokku, kui end ujuma asutasin. Ta tuli mulle järele ning leidis mu sealt tammi alt pöörlemast. Krabas mu poole tagumikuni juustest ja tiris mu välja. Ma ei ole selle peale ammu mõelnud, unes näidud pole ma seda kunagi. Tea, miks siis nüüd?      Aga Böff-pöffist kirjutan siis, kui ennast pisut rohkem inimesena tunnen.  Ükskord hiljem.  Aint niipalju ütlen, et kohal olid parimatest parimad!  (Pildil varahommik suisel Iiumaal)