"Ma ei tea, kes olid siin ETV-s need inimesed, kes algatasid minu aitamiseks suure kampaania. Kui nimetan praegu kedagi, siis võin kellelegi, kes on tagasihoidlikum olnud, liiga teha. Üks tõi kušeti, teine kööginõud, kolmas teki - see on küll väga kummaline tunne, kui pead 55 aastaselt alustama täiesti nullist!"  Malle räägib ja räägib ning ma ei jõua ära imestada tema vaprust. Ta ise ütleb aga lihtsalt: "Seda tuleb võtta kui võimalust oma elu jälle täiesti algusest üles ehitada. Tähtis on omada palju sõpru, mitte palju raha!"  Täiesti uskumatult kõlab Malle  kirjeldus selle kohta, kus ta praegu elab ja kuidas tal õnnestus see kätte võidelda.  "Mulle öeldi Nõmme Linnaosavalitsuses, et pean minema kodutute öömajja! Seda, millised inimesed selles paigas ööbivad ja mis seal inimesega juhtuda võib, teame me kõik. Käisin ja nutsin sõna otseses mõttes, kuid ka teisel korral saatis Urmas Paeti assistent mind sinna. Juhus, et mu sõbranna Riina Luik sai Eesti Postimehe toimetuses Urmas Paetil "sabast kinni", päästis mind esialgsest jubedast olukorrast. Kujuta ette, Paet helistas mulle isiklikult ja vabandas ebaviisaka kohtlemise pärast. Nii juhtuski, et sain sotsiaalmajja aastase lepinguga neljatoalisest korterist ühe toa. Hammaste pesemiseks tuleb vahel järjekorras seista - keegi võibolla värvib juukseid... Üejäänud kolmes toas elavad liikumispuudega naine, keegi noormees ja kolmas elanik on poolpime 50ndates eluaastates venelanna.  Sealset elu jälgides olen paratamatult mitmeid kordi mõelnud ja ette kujutanud, mis minust siis oleks saanud, kui  lisaks kodu kaotusele oleksin ka töökohast ilma jäänud. See piir on nii habras, millest võib alguse saada tõeline allakäik... Ma ei vaata enam kunagi ühtegi prügikastis kohmitsevat õnnetut inimest halvustava pilguga!