Noore naisena saavutas Radha (keda sel ajal teati Sylvia Hellman'i nime all) tuntuse tantsijana, kuid abikaasa surm viis ta vaimsele otsingule Indiasse, kus ta õppis paljude vaimsete meistrite juures. Tema teadmised olid nii tohutud, et paljud tema austajad tahtsid levitada tema raamatuid (näiteks Radha, 1978,  1994). Üks neist oletas, et kui Radhal oleks doktorikraad, siis lisaks see tema nimele sära ja võidaks talle uusi kuulajaid. Ta palus, et ma tutvustaksin Radhat Union Institute doktorikraadi komisjonile ning ma olin rõõmuga nõus, kuigi ma kahtlesin, kas mõne tähe lisamine tema nime taha viiks ta enimmüüdavate autorite nimekirja. Sellest hoolimata sai komitee esimese koosoleku kuupäev kindlaks määratud ja ma ootasin oma San Fransisco kabinetis Radha autojuhi, et too mu peale võtaks. Aga autojuht oli midagi  pahasti segamini ajanud, mõeldes, et keegi teine viib mind koosolekule. Ilma minu osavõtuta jäeti koosolek ära ning koos sellega jäid katki ka plaanid Radhale doktorikraad saada. Ma tundsin end kohutavalt halvasti, süüdistades ennast selles, et ma tema rühmaga nädala jooksul ühendust ei võtnud ning koosolekut puudutavaid kokkuleppeid üle ei kontrollinud. Radha oli väga armuline ja vabastas mu vastutusest - see oli õppetund, mida ma olen loodetavasti suuteline jäljendama, alati kui mul tekib kiusatus kedagi  mõne kehvasti täidetud ülesande eest "süüdistada."