Mõnikord on hea kõigest eemal olla. Kättesaamatu. Levist väljas. Ära. Seda just päevil, milliseid üritad enda jaoks eriliseks muuta.  Erilisuse eelmäng algab juba varasest ennelõunast. Udu kergitab  oma rõske undrukuserva kõrgemale, tuul puhub pilved laiali ja nende vahele tekib lai, põhjatu, helesinine lahvandus, mida päikese väsinud sõrmed härdas imetluses kompavad. Sa tead, mida igatsed. Oma sündimise päeval, just sel päeval kõige enam igatsed merd, sina, kuivamaa vanemate järeltulija. Aga võib-olla saabusid siia ilma, veemärk õlal või oli üks su kaugetest eellastest suur, rauge emakala, pakil viljakat, suureteralist marja, millest sai lapsi merele, maale ja taevale.  Veteväli kohiseb ning  lõõtsutavate lainete külgedelt langeb hingelduse taktis vahutorte. Nad on nagu lakkade lehvides tormavad valjastamata ja ratsastamata hobused, perud ja ohjeldamatud mustangid. Külm põhjatuul lööb sulle küüned näkku, kratsib ja kiljub ning vilistab tunnustavalt, kui veepiiril rõivad seljast viskad ja merre jooksed. Laine lööb üle pea, hingamine seiskub ja üle keha rulluksid nagu susisevad tulekeeled. Järgmisel hetkel kriiskad koos tuuleeidega - vaimustusest, mõnust ja ulakusest. Õhust aimub lund ja talve, kraad  näitab nulli ja veest tulles kriibiksid sind otsekui tuhanded jäänõelad. Supellina puudutus teeb haiget, näib, et kohe-kohe puruneb nahk klirisevaks kristallipuruks. Sõrmi ei tunne, neid nagu polekski, ometi saavad nad toime nii nööpide kui ka tõmblukkudega.  Lõke laudsiledal mändidealusel platsil meenutab õitsituld. Niisuguste ümber jutustati kord muistseid lugusid ja ulatati libahuntidele noa otsast sooje, lõhnavaid leivapalasid. Üha läbipaistmatumaks tõmbuvasse pimedusse paiskub sädemevihm, kuu kaame  sõõr ujub taevanabasse ja kusagil eemal soeb maaema hamede ja alusseelikute kahinal oma halle hiiresabapatsikesi. Šampus, merekohin ja autost kostuv muusika. Sünnipäevalaul. Leekide ja varjude mäng. Käed, mis hoiavad sind nagu valgust, kui tantsite tule- ja kuupaistel rumbat, jalatsid rudisevat liiva täis ja soolane merepihu huultel. Tahaks naerda ja nutta ühtaegu ning sa tunned - oled ÄRA. Ja see on erilisem kõikidest olemistest.