Inimene on loom nagu  teisedki elusolendid. Ent ometi: inimene on loom, kes otsib troosti, lohutust, lunastust. Seda suudab pakkuda aga ainult usk, mitte mingi õpetus, teadlikult ja teaduslikult viimisteldud süsteem või süsteemi nõudlus, ühe sõnaga kaine aru produkt. Ning seepärast jõuabki Tammsaare, hoolimata oma bioloogilisusest, elu realiteedimotiivist lähtumi­sest, sagedasti välja irratsionaalse religiooni motiivini. "Tões ja õiguses" koguni niikau­gele, et inimene ise (Andres) tahab olla igavene, s. t. - jumal. Pettunud  õpetusist, lohutamatu jäänud usust, tõstab inimene mässu religiooni ja jumalagi vastu. Jumal aga on Tammsaarele Dostojevski kombel saavutamatu, ülemõistuslik ja igasugune inimese titaanlik püüd jumala seletamisele, või koguni enda seadmine jumala kõrvale, enesejumaldamine, viib inimese veelgi suuremaisse sisemistesse vastuoludesse (E. Raud­sepp "Kuritöö ja karistuse" tõlke eessõnas.) Seal, kus aga Dostojevski lohutust ja uuesti­sündi näeb alistumises, ähvardab Tammsaarel tühjus tema ranguse ja allaheitmatuse  tõttu. Seepärast piirduvadki ta mõttekäigud - õige­mini tegelaste arutelud - irratsionalismi valda peamiselt paradoksidega, milledes puudub püüe tungida viimseimate põhjuste seletamiseni, kõiksuse tunnetamiseni, ja ta pöördub taas inimese kui reaalseima objekti juure tagasi, ot­sima seda õiget "homo sapiensi", koguni Eesti "homo sapiensi", nagu väidab B. Linde "Oma­des ja võõrastes".