Nii ma siin nüüd istun ja kirjutan Sulle luuletust. Tülikas sügisene kärbes jalutas mu käevarrel ja sumises juustes, lendas siis minema ja võttis mu sõnad kaasa. Kuidas aga sõnatult värsse seada, seda kunsti pole ma veel osanud kätte õppida. Aga üks kord on ju alati esimene...  ***  Tahtsin sind tütreks ja miniaks soovisin,  vaikselt su südame kiiluvees  loovisin.  Käisin su kannul ma luniva moega,  lootes, et armud mu kuumaverd poega.  ***  Mõte viskab sõlme sisse. Aknasse vaatavad lahkuva suve suured imestavalt ehmunud sinisilmad. Vaikus kõnnib arvutiklahvidel, tolmune jäljerida järel. Veerin tolmuste taldade alt tulnud tähed kokku ja saan väljendi, mida tuleks otsida veel sündimata sõnaraamatust. Kui aga sõnal pole tuuma, siis on kõik muu puhas paroodia. Mina eelistan järeleaimamisele ehedust.  ***  Ei osta  kusagilt, ei laena ega liisi  nii tragit tüdrukut, kel jalg on aina tõttes.  Ta hingelt suur ja kasvult Pöial-Liisi  ning elu on tal kindlalt nupuvõttes.  ***  Ei, see pole ikka see. Kui lihtne oleks maha kirjutada langevate kaselehtede ja aknaklaasile visatud vihmapeotäie pealt, või noppida õigeid sõnu rohust nagu vahakollaseid kuldrenette. Ei jää üle muud, kui lasta südamel endale mõned read dikteerida.  ***  Su nukrus on kolletav põud,  su rõõm -  helepunane tramm,  su naer - pilvelaevade sõud,  su mure - öö kuulmatu samm.  Su süda on õhetav moon,  su pilk - randu ühendav sild,  su hääl - mahe suupillitoon,  su tulek - kuu kullane kild.  Su vaprus on tuult trotsiv taim,  su arm - õisi kasvatav pind,  su headus on muhelev vaim,  sa ise - hell midrimaalind.  ***  Tundub, et mulle pole täna antud jõuda esimesest salmist kaugemale. Lepi sellega, et ütlen: palju õnne sünnipäevaks, Ireneke! Jätan lisamata, mida Sa mulle tähendad. Tead seda ju niigi.