Minge muffi, ütleks ma selle kohta.    Kordagi elus bendžihüppeid proovimata eeldasin, et mida kõrgem kukkumine ja pikem lend, seda  hirmsam. Ja et kui ma juba esimese asjana hommikul Nevis Highwire 134-meetrise õhulennu läbi teen, siis kõik ülejäänud "pisibendžid" on köki-möki.    Tuhkagi!    Tõuganud end kõva hoo ja pealehakkamisega pooleteistsaja meetri kõrguselt platvormilt, huilganud ligikaudu 8 sekundit - kuni lõpuni välja - ning saabunud, õnnis irve näol, tagasi inimeste sekka, tundus mulle, et midagi on väga-väga korrast ära.                    Jah, oli küll kukkumise tunne.  Jah, oli küll tuul näos.  Jah, võttis küll hingamise raskeks.  Aga...    ...mingit ülevoolavat "Vao, mis emotsioon!" tunnet mul kohe kindlasti ei olnud.    "Ma arvasin, et tuleb hirmsam," tunnistasin ma ausalt poisile, kes mind köidikuist vabastama oli tulnud, ning mõtlesin omaette, et tere  talv, Mann, olemegi kohal: proovime kõike, mis vähegi kartma paneb, ning tekitame olukorra, kus lõpuks ei pakugi enam ükski asi pinget. Hüppad 134-meetriselt platvormilt, kus üks noormees vahetult enne sind araks lõi, ning ainus asi, mis üle huulte tuleb, kui küsitakse, kuidas oli, on mingi vastusega venitav "Eeeee... täitsa okei."    Kui Nevis Arc 120-meetrine kiik samasse kategooriasse kuuluva emotsiooni andis, hakkasin juba muret tundma. "Kas mul on midagi viga või, et hirmus pole? Kardan nii  kõvasti, et ei saa arugi, et kardan?" küsisin siira huviga viieteistkümnendat aastat bendžihüpete instruktorina töötavalt mehelt ning ta patsutas mulle rahustavalt õlale: "Ah, ära põe - mõnedele inimestele lihtsalt ei mõju selline kiirus. Täna hommikul oli siin veel üks tüdruk, kes ei kartnud. Kreisi!"                          Nii et kui ma vantsisin õhtul kella nelja paiku AJ Hacketti  "linnalikema", otse Queenstowni kohal tegutseva platvormi suunas, oli meel mõnusalt sorr: "Noh, proovime ära, ega seal midagi hullu ikka pole. Kõigest 47 meetrit ju..."    Mann, idioot.    Platvormi poisid kuulasid mu Nevise-pettumuse ära, soovitasid positsioone adrenaliinirikka hüppe saavutamiseks ning võib-olla olekski asi sellega ühel pool olnud, aga... ta, kurjam, võttis jalad nõrgaks. Ilma naljata!     Seistes paarimeetrises hoovõtukoridoris, valmis lugemise peale avausest välja lendama ning kätega pöidadest haarama (hirmsama hüppe  saavutamiseks, teadagi), sain ma äkki aru, et on ikka väga suur vahe, kas hüpata alla Neviselt, kus mäed silmapiirini laiuvad, või teha seda "pisiplatvormilt", kus puud ja kaljud tunduvad nii lähedal, et neid peaks hea tahtmise juures kätega puutuda saama.    "Kolm, kaks, üks..." valmistus instruktor hüppekäskluseks, sekundi kaugusel sõnast "Läks!", ning ma teadsin, et ma ei hüppa, mitte nii.    "Oota! Ma loen ise."    "Üks, kaks, kolm..." hakkasin ma iseenda mine!-signaalile  lähenema, valjult numbreid lugedes ning salamisi lootes, et mul õnnestub end ära petta, tehagi pöidadest kinni hoidev hüpe lihtsalt puhtalt uhkusest, tahtmata luuseri kombel kindlale maapinnale jääda ja tunnistada iseendale, et ma ei julge, aga... ei õnnestunud, noh. Puuvõrad seisid ähvardaval ilmel otse platvormi ääre taga, kiviviske kaugusel, köit hoidev mees jälgis pingsalt kõiki minu liigutusi ning kogu see kupatus oli äkitselt liiga palju kanda.    "Kuule, ma ei saa. Ma hüppan esiteks niisama,  ääre pealt. Ja pärast teen selle hoovõtu ja pöidadest-kinni-hoidva hüppe."  "Ei, ära nii mine. Teeme kompromissi: jookse hooga ääre suunas, keera end õhus selili ning lange, nägu platvormi poole. See on vähem hirmsam, aga annab sulle siiski pinget."  "Okei."    Noh, ja mis ma ikka siinkohal suurt ütlen... hüppasin. Hooga. Selili. Eemale "langevat" platvormi silmadega jälgides.    Ja põrsa kombel kiunudes.    "Ghhhaaaaaaaaaaaahhhhhh!" tuli kuskilt kurgust abi järele anuv  häälitsus, silmad hirmust krõllis, ja ma olin ühtäkki veendunud, et minuga on ikka tegelikult kõik korras - ma oskan küll hirmu tunda. "Vuuuhuuuuuu! Kurat, see on parem kui Nevis!" karjusin ma meestele, kes langetasid mulle ülesvinnamiseks vajalikku köit, ise bendži küljes kõlkudes, ning huilgasin, huilgasin, huilgasin. "Tahan veel!"     Ja nii ma hüppasingi, neli korda järjest, kolmandal korral kätega-pöidadest-kinni hirmurullini jõudes, ning ei olnud ühteainsamatki langemist, kus ma poleks kurgupõhjast tuleva "Ghhaaaaaaaahhhh!" häälega röökinud -  kontrollimatult, tahtmatult.     Langeda laias  kanjonis, kus vaade praktiliselt ei muutu (ainult jõgi tuleb lähemale), pöidadest seotuna ning turvaliselt kõht-maa-poole positsioonis ümber toimuvat jälgides, on ikka täiesti võrreldamatu sellega, kui kukud rakmetes, jalad vabalt tolgendamas, paarikümne meetri kaugusel kaljuseinast, puudest, rohust ja nõlval taimi näksivatest lammastest, õhus pöördeid tehes ning seega kindlat punkti, millele silmi kinnitada, omamata.    Mu jalad värisesid absoluutselt IGA hüppe järel ning siis veel 20 minutit  takkajärele. Ja pärast nelja hüpet teadsin, et minus ei ole enam jõudu, et rohkem hüpata, sest emotsioonid, mis minust läbi olid käinud, kurnasid mu täiesti ära.    Need olid mu elu kõige jubedamad 47 meetrit. Ausõna.    PS. muide, kõik need õhulennu ajal tehtud fotod on minust, mitte aga mingi promomaterjal. Ja videod ei ole üles laetud seetõttu, et millegipärast kaob pärast video väiksemaks muutmist poole pealt heli ära... Youtube'i mahuvad ju ainult 10 MB videod, nii et ma pean neid  väiksemaks tegema. Aga küll ma välja mõtlen, mida teha.