Raamatulettidele jõudnud prof Tõnu Lehtsaare raamat «Ilmutus ja varjutus» koondab olulisema osa autori varem avaldatud esseedest ja ülevaate ilmunud erialaraamatutest.  Ilmamaa «Eesti mõtteloo» sarjas ilmunud esseed on liigitatud nelja rühma: sisekaemusest, suhetest, moraalist, usust. Autor nimetab eessõnas,  et on kirjutanud need südamevaluga. Ta ütleb, et iga teksti loomine on olnud ilmutuslik, silmas pidades selle sõna masinglikku avastuskogemuse tähendust.  «Kirjutamisel on minu elus olnud oluline osa väljendamaks oma mõtteid, hoiakuid, seisukohti ja uurimistulemusi,» selgitab Lehtsaar, kes esitleb ennast avalikkusele religiooni- ja suhtlemispsühholoogina. Aga ka usklikuna, kelle kirjatööd haaravad suuresti religioosset mõõdet.  Äsja ilmunud raamatuga loob Tõnu Lehtsaar endast kristlase ja  akadeemiku kuvandi, kes vaatleb ümbritsevat raugematu huviga, tehes järeldusi ning pakkudes lahendusi. Enda sõnul otsides tasakaalu teaduse ja usu vahel, mis mõlemad on tõe leidmise teenistuses. Teeb seda temale omasel vahetul ja pühendunud ning äärmiselt haaraval moel, nii et lugeja endalegi märkamatult on tõmmatud kaasa autori valitud teemaderingi.  Mitmed raamatusse poogitud esseed koputavad (ka) lugeja südametunnistusele. Küsime koos autoriga, kas moraalsed väärtused on kokkuleppe küsimus või on olemas  üks tõde sellest, mis on hea ja halb. Umbes poole raamatust hõlmab viimane osa, milles tutvustatakse nelja väljaannet, mida autor ise peab enda jaoks tähtsaks ja millel on ka tagasiside lugejatega.  Paljud meist mäletavad, milliseks epohhiloovaks sündmuseks kujunes 1994. aastal ilmunud Lehtsaare esikteos «Hingepilk. Kriisiolukordade pastoraalpsühholoogia» ja kuidas see raamatulettidelt kui võluvitsaga kadus ning tänaseks tõelise rariteedi staatusesse on jõudnud.  Liina Raudvassar