Tegelikult ma ei olegi alati siin. Vahel vaatan ja näen siinolevat, kuid ise olen kaugel, kuskil klaasist kastis, mis võimaldab küll näha, kuid mitte tunda end osalisena. Ma nagu istuks kinos ja  jälgiks ja kuulaks. Isegi elaks kaasa. Kuid ma pole siin. Maailm ainult paistab mulle. Lapsepõlvest on jäänud üks ere mälestus "siinolemisest". Võisin siis olla umbes kümnene. Oli kesksuvi. Isa pidas mesilasi ja tõenäoliselt oli mesilaste pereheitmist oodata. Niiet mind kamandati pereheitmisvahti. Ilm oli just ilus ja päiksepaisteline. Külitasin rohus ja pidasin siis vahti. Rohi aga polnud selline kultuuritsetud, hooldatud muru. Rohi oli kõige ehtsam taimede metsik kooslus mis olla saab. Iga taim omaette isiksus  oma ilus ja aroomis. Ja mis aroom see oli. Mitte mingi viimistletud, ekstraheeritud, pudelisse topitud, kõrgstaatust tähistav lõhnabukett. Vaid lõhn nagu päikesepaistest soojenenud elu. Ritsikad saagisid, põrnikad põrisesid ja isegi päikesepaistel tundus olema oma väljendus. Kerge tuulehoog andis märkku, et maailm pole homogeenne, vaid erinevast kandist tuulekesed toovad kaasa ka erinevaid aistinguid. Ja mesilased tormasid sumisedes üle minu pea, kandes endaga lillede kontsentreeritud olemust. Sel hetkel  kesk seda rohtu tundsin, et olen siin. Et mitte ainult lilled ei lõhna, vaid mina ka. Ka mina sumisen, põrisen ja paistan nagu päike. Olen "siinolemise" erinevusi sageli märganud. Vahel on siinolemine niivõrd ere, et võib tunda, kuidas erinevate massidega kehad, võnkudes erinevatel amplituudidel ja sagedustel, võnkumiste omavahelistest liitumistest ja sumbumistest mustreid moodustavad. Kuidas inimmõtted ja ideed analoogselt kehade võnkumistega mustristuvad. Vahel on maailm jälle nagu mustvalge tasapinnaline  pilt, millele on natuke kehvakvaliteedilist heli lisatud.