Tere, tere. Tõesti rõõm Sind näha...jah..he-he..näha..ma ikka ka.    Olen ka ikka mõelnud et empaatia ja armastus peaksid nagu mõlemad vaimsuse valdkonda kuuluma. Et lapses on olemas suurepärane võime armastada, kuid empaatiat pole nagu ollagi. Empaatia suhtes on tõesti nii, et nagu ütled: kasvades  õpitu toob arusaamise oma tegude, ka mõtete tagajärgedest ning vallandab oskuse "südamega mõelda".  Sina nimetad seda: mõistmiseks elamisest teiste keskel. Mina nimetan seda vaimsuseks, ehk empaatiaks. Tundub küll mulle, räägime ühest ja samast asjast. Või mis?    Midagi on aga küll viltu selles minu arusaamises, et lapses on sündides kohe vaimsus kaasas. Ja kui empaatia on vaimsuse osa, ent lapses seda ometi pole. Siin on mul mingi valearusaam küll. Hm..    Oot ma proovin. Äkki on nii  et lapses on küll empaatia olemas, ent kuna puudub intelligentsus, pole empaatial võimalik avalduda. Intelligentsus muutab eksisteeriva, kuid tajumatu empaatia tajutavaks.  Aga seda Sa vist siin just ütlesidki.    Oh, see sõnade virvarr muudab asja natuke segaseks küll. Kui seda juttu kirjutama hakkasin, oli mul eufooriline tunne, et oh, küll mul ikka on palju vaimsuse kohta öelda. Nüüd loen enda kirjutatut ja mõistan, kui mannetult see ikka on välja kukkunud. Just vaimsuse kirjeldamise  osas. Hm, aga enda rumaluse mõistmine on juba suur tarkus iseenesest.    Veel mõtlen, et kujundid vaimsus- maa, intelligentsus- vesi, on mugavad olukorra kirjeldamiseks küll. Ent nagu natuke segavad ka. Mõte hakkabki mööda kujundeid käima, mitte asja enda järgi. Ah-noh, selline mõte lihtsalt.    See absoluudi jumalikkuse ja vaba tahte teema on ka huvitav, aga ehk teinekord, muidu läheb asi juba liiga segaseks.