Kui veel paar aastat tagasi suhtusin jalgpalli täieliku ükskõiksusega, siis täna on asjalood kuidagi teistmoodi. Vanasti võrdus minu jaoks jalgpall kui kari lolle kes platsil ühte palli taga ajasid. Täna aga näen mängus nii selle ilu kui ka pinget. Ühesõnaga, minust on  märkamatult saanud jalkafänn, kes pöidlad krussis vahib telekat ja seal juures kirub-kiljub-hõiskab-kommenteerib torust nii kuis vähegi jaksab.    Kuigi olen jalgpallis totaalselt roheline leht, olen suutnud enda jaoks välja filtreerida nii lemmikud kui ka mitte lemmikud EM-i riigid. Näiteks ei salli ma absoluutselt Portugali, Itaaliat ja Hispaaniat juba lihtsalt selle pärast, et need kulutavad energiat rohkem teesklusele kui tegelikule mängule. Võib olla oleks Portugal veel kuidagi talutav, kui  seal ei oleks Ronaldot, kes on nagu miki teesklema ja nägusid väänama. Teisalt on aga minu sümpaatia ära teeninud Holland, Saksamaa ja Tsehhi oma ausa mänguga. Lisaks saab Saksamaa ka silmailu-stiilipunktid väga nummi kaptenist Ballacki eest. Ühesõnaga puhas naiselik loogika, mis paistab täitsa toimivat. Aga ikkagi - huvitav, millal minust jalka fänn sai?