Mina tegin ka mõned hüpped sellelt .. ja tehke mis tahate, aga An-2 sees on ikka kõige kodusem tunne, need istmed, bensiinilõhn, see atmosfäär. Seal on lihtsalt kuidagi eriti pingevaba olla, nagu kodus. Eriti  meelde jäi mulle mu viimane hüpe An-2 pealt - lennuk suht kogenud hüppajaid täis, kõik läksid järjest 4-5sek vahedega välja, mina järjekorras viimane (sest mul on suur vari). Vaevalt oli eelviimane uksest välja saanud, kui lennuk nina allapoole suunas .. tundus nagu lendur poleks mind üldse märganud. Aga ega ma siis ka kaua ei molutanud, hüppasin ka kohe välja, võtsin oma paar sekundit ja viskasin lahti ning lennuk läks ikkagi ilma minuta maanduma. Ja edasi vahtisin ringi, päikeseloojangut, teisi varjureid,  kaugel all maanduvat An-2te .. ilus komme on, et sunset loadi (päeva viimane load) viimane hüppaja ka maandub viimasena, aga üks enne mind hüpanu korraldas endale ka väikese tuuri, istusin niikaua pool- ja kolmveerandpiduris kui sain, aga kuna minu vajumiskiirus lihtsalt oli suurem kui temal, siis ühel hetkel enam ei kanntanud oodata ja tulin maha ära.