Elizondo nendib, et see ajahetk, mil Guadalupe neitsi end ilmutas, oli surma aeg. Miljonid läänepoolkera allaheidetud inimesed surid epideemiate ja orjatöö tõttu. Ja siiski, samal ajal sündis midagi uut - uus rahvas - sündisid  eurooplaste ja pärismaalaste, veidi hiljem ka aafriklaste ühised lapsed, mida võiks tänapäeval nimetada "Ameerika rassiks". Mestizaje on saanud suureks bioloogiliselt ja kultuuriliselt, kuid on siiani väga valuline sotsiaalselt ja psühholoogiliselt. Elizondo toob välja, et nagu jüngrid leidsid lohutust Maarja kindlusest pärast Kristuse taevaminekut, nõnda ilmus Guadalupe keset üht ajaloo mustemat perioodi. Segaduse ja surma keskel ilmus mestiitsi näoga Jumalaema pärismaalasele Juan Diegole Tepeyacis, iidse  emajumalanna Tonazini pühas kohas. Jumalaema nõudis kohta päikese all kõigile selle maa elanikele. Ta tutvustas end kui kristliku Jumala ema, kuid teatas ühtlasi enda seotust pärismaalaste jumalustega - see oli täiesti mõeldamatu tollastele usulistele mõtlejatele.