AAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAA!  Mõnus! Suurepärane päevake mu elus. Oh, neid päikesekiiri. Kuigi hommikul sai autot jälle kaevatud, siis ei juhtu just tihti nii, et keset Vabaduse pst jalutavad mutid risti üle ning koolis ainult kolmandik klassist. Saksa keel oli talutav täna, esimest korda elus. Ma ei usu seda siiani. Ega koolist palju tahakski rääkida.  Jaksiga tahaks küll rääkida.  Kui, siis vaid joonistamist Triinuga. Vaadake, abituriendid joonistasid koos esimese klassi lastega täna. Mina sain endale Triinu Tammearu, kes muidugi oli vahvaim kõigist. Pidime manama pildi töötavast isast ja emast. Maalisime pildile Triinu emme Lea ja minu isa Andrese. Lea töötab Prismas müüjana, minu isa müüb hulgi arvuteid. Vot.  Täma on meie pilti.  10 min pärast oli jää me vahel sulanud ning naljad lendasid. Mitte kahte lehte laiali. Ühte kohta enamjaolt. Sain lootust juurde, et kunagi  tuleb must isegi võibolla hea isa. Loodan.  Saatsin Triinu kodu poole teele ning ise peale pikka ja väsitavat finantstundi sammusin kiirel libedal sammul Revali poole, kus ootas mind Anne.  Jäin ainult nati hiljaks. Sorri. Pikk tund oli, jama. Libe oli ka. Ja lomp oli ühes kohas. Jehoova tunnistajaid ei olnud. Nii et aega võttis. Kohv oli nagu alati imeline, seltskond veelgi parem. Tegin ennast jälle lolliks, sest naersin meeletult kaua oma naljade üle. Mõistan, miks Anne hakkas kahtlema mu vanuses.  Oh, mind küll. Ise peab ikka kõigepealt lõbus olema.    Kodus asjad valmis ning poole kümnest Nele ja Paulaga Hirve parki kelgutama. Vähemalt esialgne plaan oli selline. Lasin oodates tänava peal liugu. Mööduv vene naine küsis, et kas ma teen spetsiaalset ala. Ma vastasin, et teen jah, tänavakelgutamist. Spetsialiseerusin ümber. Majanduses ju rasked ajad. Varsti jõudsid ka Nele ja Paula, olin küll terve pargi läbi kelgutanud. Sõbrunesin u 15 aastase poisiga, kes endale hüpekat ehitas. Lehvitasin  talle, ta noogutas. Valmis saades võttis labida õlale, kelgu kätte ning tegi minekut. Don't know why. Kõik läks käest, kui olime saanud oma 10 m parki sisse kõndida, siis niitsin Nele rajalt lumme graatsilise hüppega. Enam ei saanud ei edasi ega tagasi. Sõda ja rahu, ja sõda jälle. Siis sõda. Ning sõda ka. Olime lund täis ju nou ning Paual suutis lumememme kallistades tal kaotada ühe käe ja ühe rinna. Vaene lumememm, kes ta iluoperatsioonid nüüd küll kinni maksab? Tegime ka paar liugu, aga ega see oluline ei  olnud. Kõigil oli eri värvi pepulauad kaasas. Tähtsal kohal olid ka lumme mattunud pingid, mis Nelele eriti sümpatiseerisid. Ka mulle tundusid nad kaunid. Lõpetasime läbimärjana lörtsudes busside/trolli peale minnes.    Aga nüüd ikka see main thing.  Nele.  Teate, ma olen üliõnnelik. Mu müts meeldib talle ka. Ma olen nii õnnelik selle üle, et olen mina. Ärge te keegi olge mina. Olen liiga kade, et jagada. Kui, siis ainult ühe inimesega. Jääd mu unenägudesse, mu südamesse nendel  mõnusatel talveöödel, mis tulemas.    Armastan Eestimaad ja selle valgeid talvi. Kallistaks kaua seda soojust, mis mu selle aasta talve nii soojaks seest teeb.