Erilise osa Barrés'i toodangus moodustavad reisikirjad. Muidugi pole need miski populaarsed reisikirjeldused ega katked kunsti ajalooks või maa geograafilis-ajalooliseks tundmiseks. Taine'i "Itaalia teekonna" eeskuju pole talle avatlev. Talle on maa kõigepealt hingeolek. Ja hinge ning maad ühte sulatades saab ta hulga mõtiskelusid,  harutlusi, psühho­loogilisi eritlusi, novelle. Sarnaseid katkeid leiame laialipillat ta romaanides, kus leidub muidki traktaate, ootamata arutusi küll kirjanikkudest, kunstnikkudest, maadest, vastu igasugu kompositsiooni nõudeid. Neid leiame aga ka tervikuks ühendatult mitmes kogus, mis nagu kõrvaljoonistused tunduvad ta peateostele. Neis on sademeid peenest, mõtetetihedast ja tundmuskeeruiisest elust, kuna teekond inimeses avab alati uusi külgi. Itaalias täidab ta oma meeli, Hispaanias leiab ta enese,  Greekamaa äratab opositsiooni. Teekonnal on "psühhoterapeutiline" mõju, nagu Barrés ise ütleb. Hinge tervenemisest, võõrsil enese leidmisest ei teki üksi nauding, vaid ka tarve vasttärganud kujudele vormi anda. Nii sünnivad Barrés'i novellid, tegelasteks enamasti imaginaarsed isikud. Neist õpime tundma kirjaniku ideoloogia kehastusi teisel pinnal.