Ka  Budha on arhetüüp. Keegi kes on käinud pika tee ja jõudnud valgustatusse. Valgustatus on ka arhetüüp. Ega ma päris täpselt ei tea mis see on, pole ma sinna ju veel jõudnud (he-hee), kuid arvan selle olema reaalsuse tajumise, absoluutse tõe tundmise, kui kentsakalt see meie, mittevalgustate, kõrvus ka ei kõlaks. Pole meil ju meetodeid ega meeli seda tõde tunnetada, vähemalt meile teadaolevalt. Niikaua kui me pole Budha valgustatust saavutanud on meil kaks võimalust. Kas minna seda teed, või istuda tee  kõrvale maha, ajada silmad punni ja öelda "aga mina ei lähe".  Vot see kes seal tee kõrval silmad punnis istub on Budha vastand.  Budha ei oleks Budha kui ta ei oleks käinud seda teed. Ei sündinud ju temagi pühakuna vaid täiesti maise inimesena. Käis läbi vastandite ääred. Rõõmustas ja kurvastas. Õppis.  Kuidas oleks võimalik seda teed käija kui poleks ego, poleks kedagi kes seal käiks. Kuidas on võimalik õppida kui pole rõõmu ja kurvastust, kui pole hinnanguid, kui poleks emotsioone, kui pole  kirjeldusi ja metafoore. Kui poleks meie väärarusaamadest tingitud kannatusi mis meid tagant utsitavad. Nad kõik on teel käimiseks vajalikud.    Eeh, mumeelest sai see mu jutt kangesti segasevõitu. Üritan jutu mõtet veel hästi lihtsalt kokku võtta.  Mul ikka meenub ühe eestlasest prantsusmaal elava vanadaami ütlus, et kui midagi pole võimalik lihtsalt öelda, siis see tõenäoliselt pole tõde.    On kaks teed.  Kirjedus (mille tööriistaks on metafoor) - hinnang meeldivaks või  ebameeldivaks- reaktsioon kas siis rõõm või kurbus.  Tunnetus (mille tööriistaks on arhetüüp)- äratundmine, tunnetatavaga üheks saamine- vaimustus.  Küsimus on selles kas teel käimine on trügimine läbi pori ja muda, või on see kõnd kõval pinnasel. Mida targemaks saad seda paremini oskad teed valida.