Kultuuripärandobjekti või -nähtuse tuvastamine sõltub vaatlejast ja pole tingimata korratav. Sellesuunalise väite tõestamine toimub tavaliselt poliitiliste  vahenditega, kuid tehtud on ka mõningaid ilmselt demonstratiivselt positivistlikke eksperimente: näiteks jagatud "inimestele tänavalt" odavaid fotoaparaate, et nad jäädvustaks seda, mida peavad oma elukeskkonnas kultuuripärandiks. Fotode analüüs näitas, et "nad" hindasid asju kardinaalselt teisiti kui selleks kutsutud ja seatud ametkonnad (Howard 2003: 75). Ilmselt peab sellest järeldama, et pärand on tunnetatav ainult seda väärtustavasse kogukonda kuulumise, sellega samastumise kaudu. Või sellele  vastandumise kaudu - mõelgem kasvõi Tõnismäe ja Lihula pronkssõdureile, mis kumbki võivad olla ühele pärand, teisele aga "antipärand".