Ühesõnaga, tundub, et ma pean normaalseks inimeseks hakkama, koos konstruktiivse ajaplaneerimise, töösõitude ja asjaajamistega. Ah jah, ja läpakaga. Praegu on aju kinni külmunud, tiksun ja talvitun siin Tartus nigu karu koopas, asjaajamised lükkan edasi, lehitsen vahel arvutipoodide kodukaid ja ajaplaneerimisest ega konstruktiivusest pole haisugi. Baah. Aga kui täitsa lambist heliseb telefon ja pakutakse umbes pooleaastast erialast projekti  sellise tööga, mida ma oleksin nõus isegi tasuta tegema  (ok, niisugusi asju kõva häälega ei öelda), siis läheb ikka juhe kokku küll… noh, eks näis, kas asi ikka sel kujul käima läheb, aga kui läheb, siis tähendab see minu jaoks päris palju… ei, parem on selle peale praegu mitte mõelda. Aga enne kui järgmine inf laekub, jõuan ma raudselt ahelsuitsetajaks hakata.