Surmast. Hmm.  Mõeldes asja üle - ma ei karda surma. Ma kardan suremist. Seda valu ja piina mis sellega kaasas käib. Suremine on isegi kergem kui sünnitamine. Sest sünnitamisel võib midagi ka viltu minna, mille mälestusega pead pärast koos edasi elama - erinevalt suremisest. Ja ükskord sureme me kõik nagunii. Aga seda, et mu elu üks hetk otsa lõppeb, selle ees ma hirmu ei tunne. Sest loodetavasti selle hetkega minu jaoks kõik lõppebki. Või siis vastupidi, alles algab. Ja siin maailmas on kõik nagunii kaduv. Pole mitte  midagi mida saaksid igaveseks endale hoida. (Võibolla ehk vaid su hing, - kui sellesse uskuda - aga see pole nagunii siit maailmast.) Teades seda, ei ole mõte ka elu lõppemisest eriti hirmutav. Lihtsalt võtta asju nagu nad on ja nautida neid kui nad on, teades, et miski sellest ei saa nagunii igavesti kestma ja meie päevad siin maailmas on meile vaid laenuks antud.