Nagu enamik ettevõtmisi, algab ka negatiivse uudise avaldamiseks valmistumine plaanist. Nimetame seda kriisikommunikatsiooniplaaniks. Selles plaanis määratakse nii vastutaja (enamasti kommunikatsioonijuht), kõneisikud (juhatuse liige või valdkonna juht) kui ka võtmesõnumid, mida on võimalik vastavalt olukorrale muuta. Plaanis peab olema näidatud kõige olulisemad sihtrühmad ja  viisid, kuidas info nendeni viia. Soovitatav on koostada ka detailne ajagraafik, mille alusel infot kogutakse, jagatakse, ja kaardistada olulised ajakirjanikud.    Kommunikatsioon kriisisituatsioonis on tavapärasest oluliselt kiirem ning sageli ka improviseeritum, sest olulised asjaolud võivad selguda vägagi ootamatult. Sellest hoolimata on kasulik meeles pidada universaalseid põhitõdesid, millest kriisikommunikatsioonis lähtuda.    1. Kõneisik. Peab olema teemaga väga põhjalikult kurssi viidud ja avaliku esinemise kogemusega. Sageli on kiusatus saata meedia ette positiivse imagoga "ajakirjanduse lemmiklaps", keda tsiteeritakse meelsasti ja kes saab ajakirjanikega hästi läbi. Tõsises kriisiolukorras on sisu kõige olulisem ja sellest peab lähtuma ka kõneisiku valimisel. Teemaga kursis olemine on oluline ka uudise serveerimisel - kui infot on piisavalt, on võimalik näidata sündmuse erinevaid tahke, mitte rääkida ainult päheõpitud pressiteadet.    2. Kolmandad osapooled. Kaardistama peab usaldusväärsed kolmandad osapooled, kes annaksid toetavaid kommentaare. Iga ajakirjanik tahab oma tööd hästi teha ja kasutada võimalikult palju erinevaid allikaid. Kriisiolukorras võib kas või üks ebasobiv kommentaar muuta kogu jõupingutuse asjatuks. Kaardistama peab positiivsed (või vähemalt neutraalsed) osapooled ja pakkuma neid meediale. Sellest võidavad kõik - ajakirjanikud ei kuluta aega otsimisele, sina suudad samal ajal sõnumit kontrollida, lugejad saavad tasakaalustatud artikli.    Loe edasi Äripäev Online`st.