Kõigepealt peaksin ma oma valikut põhjendama.   Esiteks, võiks küsida, kas nende persoonide koos käsitlemine ning üldse autoritena käsitlemine on õigustatud. Tegutsesid või tegutsevad nad ju küllalt erinevatel väljadel, Marcos eelkõige poliitikas, Blissett ajakirjanduses ja Bourbaki teoreetilises matemaatikas. See on tõsi, kuid samas on nad kõik lõppkokkuvõttes jõudnud ikkagi, osalt vastutahtsi, kunstiväljale: Blissett aktsioone  käsitletakse meediakunstina, Marcose poliitdemagoogiat kirjeldatakse kui poeesiat, Bourbaki Uues Matemaatikas nähakse demiurgilist kunstiakti, tema kuivalt matemaatilisi tekste käsitletakse kui omalaadset, äärmuslikku abstraktsionismi, tõmmates paralleele 50te abstraktsionismitrendiga maalikunstis ja muusikas (2).   Miks see nii on, sellele leiab võibolla vastause Foucault arutluses Baudelaireliku dändismi üle, kus ta käsitleb teatavat enesesuhet, kus subjekt kujundab oma isiksust teadlikult,  loob ennast otsekui kunstiteost. Foucault väidab seejuures, et oma ise leiutamisel pole kohta ei poliitilises ega ühiskondlikus kehandis, vaid see kuulub kunsti valda (3). Kuivõrd kollektiivsete persoonide ise on ilmselgelt nende endi poolt leiutatud, teadlikult kujundatud, siis fukooliku loogika järgi kuuluvad nad paratamatult eelkõige kunstimaailma.   Sellise loogika paikapidavust näib tõendavat kasvõi Nicolas Bourbaki käekäik - pärast tema erakordse persooni tagamaade ilmsikstulekut kaotas ta  kiiresti positsiooni juhtiva reaalteadlsena, samas hakati teda "avastama" kunstnikuna.