Nõukogude aja lõpukümnenditel käisid eesti matkajad Koola poolsaarel päris sageli. Esiteks asusid seal lähimad meile tollal kättesaadavad mäed, millel kõrgust üle 1000 meetri. Tänu oma üsna arktilisele asupaigale (üle 100 km polaarjoonest põhjas) sarnanevad sealsed mäemassiivid (eelkõige Hibiinid ja Lovozero tundrud) oma tagasihoidlikule kõrgusele vaatamata mõneti kõrgmäestikega, eriti talvel. Koola poolsaarel käidi enamasti kevadtalvistel suusamatkadel, aga ka sügisesel seeneajal,  pärast suvise sääsenuhtluse lõppu.