Miskipärast on inglise luule uue ajastu alguseks tavaliselt  peet niinimetet georgiaanlaste voolu - liikumist, mis on teatavas väga piirat mõttes toond inglaste värsikirjandusele värskendust ja uut hoogu, kuid mille mõju ei tundu ulatuvat sügavasse ega haaravat laiemat ala. Selles ei ole tegemist regeneratsiooniga ega põhjaliku eneserevideeringuga, vaid ainult värske energiapuhanguga, mis pisut teisendetult rakendab töösse endised jõud. Vana viktoriaanlaste eluvõõras, šablooni kalduv laad, üheksateistkümnenda sajandi epigoonide hallus ja rutiinsus tihenevad,  helenevad, elektriseeruvad pisut Rupert Brooke'i, John Masefieldi, Walter De la Mare'i, Ralph Hodgsoni, James Elroy Fleckeri ja teiste andekuse ja avasilmsuse tõttu, mis toob uut materjali ja voogavamat, ehtsamat keelt. Kuid rühmal puudub teadlik distsipliin, sel pole ühiseid eesmärke, selle vaimsus pole süvendet, selle juured on veel vanas ajas kinni. Ei ole mingit kompaktset läbimurdu, elu ainult lõkatab momentideks, mis annavad ilu ja ergutust, kuid mitte uut vormi. Ning hiljem see vool, mille organiks on  "Georgian Poetry" nimelised antoloogiad, hajub ja killustub veelgi enam, andudes väikesile, meeli hellitavaile, mõttekujutust mänglevalt paitlevaile ilutsusile, tõusmata ammuihat kirjanduslikuks renessansiks. See jääb oluliselt siiski populaarseks, kättesaadavaks paljudele, selle fanatismita, mis üksinda viib võidule sääl, kus on tarvis suuri reforme. See ei ole tüüpiliselt väikekodanline, kuid harit väikekodanlus võib sellega leppida ja osalt koguni naudib ja ülistab seda. Isegi John Masefieldi paiguti nii julge  realism on üldiselt küllaldasel määral magustet ja "õilistet", et rahuldada ka kasvatet tütarlaste maitsemeelt. Ning mis kõige tähtsam - mõtelda, mõtelda ei ole tarvis kuigi palju!