Musitan sõbrapäevalille kroonlehti (ah mis nunnu, mmhhh!) ja poetan oma kamina paistel ülekuumenenud hellitatuse ukse vahelt välja - jäise põhjatuulega rinda pistma. Vantsin  keset lendlevat lumepihu ja teelint puistab ennast mu jalge ees lahti rullides mulle kibedat tolmu silma. Teen näo, et naudin ka kõige õelamat iili, kooberdan säherduse vanaaegse lohiseva elegantsiga, proovides peas kumisevat luuletusenatukest sammudega samasse taktimõõtu sobitada. Lõhki kärisenud läänetaevast rebib end välja pikasabaline harakas, lendab tiibadega loperdades üle mu pea ja toob kuuldavale parastava naerulagina. Koban tabava ütluse järele, et ülbele linnule koht kätte näidata, ent naer vaibub  nagu lõigatult tolmu- ja lumekeerisesse.  Eemalt läheneb kellegi lai ja turvaline selg. See on toosama igivana slaavi taat, kes kevadel mu põlvetraumast johtuvat lonkamist nähes ettepaneku tegi: "Tahad, teeme see kepp? Kepp, see on horošoo!" Murdis sõnade kinnituseks võsast paraja roika ja surus mulle pihku. "Sulle, deevuška on vaja see kepp. Tee peal vaja see kepp, õues ja toas vaja see kepp!" Täna vaatab taat mu külmast punetavat nina ja tal on sootuks muud plaanid. "Vaata, deevuška, mul see noh,  petška kuum. Mul vein on, sai on. Kas ljahme, deevuška? Saad soe. Ja rjaagime juttu." Mu süda valgub keset hambaid näkku löövat põhjatuult tänulikku hõõgust täis. Olen nagu metshaldja jälgedesse eksinud, suur hallide tätratega käpik hoiab hetke mu jääkülmi sõrmi ja vanainimese lahke lahtine pilk sulatab mu ripsmetelt lumekübemeid. Mingi seletamatu kohmetus keelab mind taati ta kortsulisele põsele suudlemast. Ätt näib seda märkavat ja ta muheluses on vaoshoitud hellust. "Mõni teine kord ehk tulen," naeratan ja  pöördun minekule. Metsatukk jääb selja taha ja taevas lahvatab vastu nagu hiidlaine.  Kodus ei oota mind hetkel keegi. Telefon vaikib, plaat CD-mängijas on end lõppu laulnud, kaminast õhkub üksildast soojust. Kustuva leegi kitsas keel joonistab punaseid figuure nagu Brygose maalija. Ja lill lõhnab. Ootuse järele.