Vapi koostamiseks kasutatavad värvused ehk heraldilised tinktuurid on metallivärvused kuld ja hõbe (nende asendusvärvused on vastavalt kollane ja valge) ning põhivärvused sinine, roheline, punane, must ja purpur.    Vappi kirjeldatakse kilbikandja seisukohast: vaataja suhtes on heraldiline vasak pool parem pool, ja vastupidi.    Vappide sünniaeg ulatub tagasi 12. sajandisse, mil Lääne-Euroopas rüütlid hakkasid kasutama kilbile maalitud  värvilisi sümboolseid märgiseid. Kergesti meeldejäävad ja kaugelenähtavad kilbimärgised võimaldasid lahingus või turniiril juba kaugelt kindlaks teha üleni turvisega kaetud rüütli isikut.    Vappe hakati kasutama ka lippudel, pitsatitel, rõivastel ja muudel esemetel. Vapp kui visuaalne teabeedastaja omandas seega ühtlasi ka pärandatava omandimärgi tähenduse.    Suverääni või valitseja eesõiguseks oli anda teenekale isikule kandmiseks vapi, millega kaasnes sageli ka aadlitiitel ning mingi  maavaldus. Nii kujunes vapp privileegidega isiku staatuse tunnuseks.    Lisaks isiku- ja sugukonnavappidele tekkisid veel valitsejate ja maavapid - viimastest paljud muutusid ajajooksul riigivappideks.    Ka linnadele anti või kinnistati vapid koos linnaõigusega ilmaliku või vaimuliku valitseja poolt.    13. sajandil hakati kasutama linnapitsateid, millel oli tihe seos linnavappidega.    Pitsatid ning vapid olid linnale teatud arengutaseme näitajaks ja mingite privileegide tunnuseks. Linnale antud vapp näitas, et selle linna omavalitsus on iseseisev juriidiline isik, kel on õigus vabalt oma siseelu asju otsustada, sõlmida kaubanduslepinguid jms. toiminguid teha. Seejuures koostatavad dokumendid kinnitati linnapitsatiga, millel oli reeglina linnavapi kujutis.