Päeval pärast oma seeneavantüüri ei teinud me Allaniga suurt midagi peale selle, et rääkisime oma kogemusest. Olime viibinud meie misteegi sõprade šamanistlikul, laulu ja tantsuga riitusel, mida ükski antropoloog ei olnud iialgi varem Uues Maailmas kirjeldanud, esitusel, millel on hämmastavaid paralleele mõnede  arhailiste paleo-Siberi rahvaste šamanistlike praktikatega. Aga kas selle tähendus, mida me olime pealt näinud, ei ulatu järsku veelgi kaugemale? Hallutsinogeensed seened on looduslik produkt, mis on arvatavasti inimesele kättesaadav paljudes maailma osades, sealhulgas Euroopas ja Aasias. Inimese evolutsiooni käigus, kui ta otsis teed välja oma primitiivsest minevikust, pidi tulema hetk ajaloos, mil ta avastas hallutsinatoorsete seente saladuse. Nende mõju temale, nii nagu mina seda näen, sai olla ainult  põhjalik, detonaator uutele ideedele. Sest seened näitasid talle maailmasid, mis olid sealpool talle tuttavaid horisonte, ruumis ja ajas, koguni maailmasid teistsugusel olemise tasandil, taevast ja võib-olla ka põrgut. Kergeuskliku primitiivse meele puhul pidid seened jõuliselt tugevdama ideed imelisusest. Paljud emotsioonid on inimesel ühised loomariigiga, kuid aukartus ja harras austus ja hirm Jumala ees on eriomased inimesele. Kui me peame meeles niisuguseid õndsalikke tundmusi nagu aukartus ja ekstaas ja caritas, mida jumalikud seened esile kutsuvad, siis annab see julgust küsida, kas mitte need ei istutanud primitiivsesse inimesesse koguni jumala ideed.  Võib-olla pole see juhus, et hispaania keelt kõneleva indiaanlase esimene vastus minu küsimusele seente mõju kohta oli sageli järgmine: Le llevan ahí donde Dios está, "Nad viivad su sinna, kus on Jumal", vastus, mida me oleme saanud paljudel kordadel, erinevatest kultuurilistest piirkondadest pärinevatelt indiaanlastelt, peaaegu nii, nagu seisaks see kirjas mingit sorti katekismuses. Kõikidel aegadel on leidunud harukordseid hingi - müstikuid ja teatavaid poeete - kellel on olnud ilma ainete abita ligipääs nägemuslikule maailmale, mille võti on seente käes. William Blake valdas saladust: "See, kes ei suuda ette kujutada … tugevamat ja paremat valgust, kui tema kaduv surelik silm näha suudab, ei oma üldse kujutlusvõimet". Aga ma võin kinnitada, et seened teevad need nägemused kättesaadavaks palju suuremale hulgale. Nägemused, mida me nägime, pidid tulema ilmselt meie sisemusest. Aga need ei meenutanud midagi, mida me olime näinud oma silmadega. Kusagil meie sees peab asuma varaait, kus need nägemused magavad, kuni nad esile kutsutakse. Kas need nägemused kujutavad endast alateadvuslikku transmutatsiooni asjadest, mida on loetud ja nähtud ja ette kujutatud ning mis on sel määral transmuteerunud, et kui nad sügavustest esile manatakse, siis ei tunne me neid enam ära? Või kas seened ergutavad veelgi suuremaid sügavusi, sügavusi, mis kujutavad endast tõepoolest Tundmatust?