Avatud rahvuslus on maailmavaade, mis kuulub samasse klassi, mis roheliste elurikkuse kaitse ja mis on osa  ökoloogiliselt (laias mõttes) imperatiivist. Selle nägemiseks tuleb maailma näha laias ja pikaajalises evolutsioonilises perspektiivis. Praegu on üldiselt tunnustatud, et kogu maailm, nii elus kui eluta ning ka inimühiskond on tekkinud ja arenenud iseorganiseerumise teel. See kehtib ka ühiskondade ning nende ülesehituse ning struktuuri kohta. Kes selles kahtleb, mõelgu sellele, mis juhtus, kui ühiskondlikke protsesse püüti tahtlikult ja "teaduslikult" suunata. Mistahes evolutsiooni peategurid on mitmekekesisus  (bioloogias elurikkuse nime all), muutlikkus ning erinevate üksuste vaheline konkurents: kohastunum viib elu edasi. Inimühiskonna areng toimub läbi kultuurilise evolutsiooni, mida kandev ühik on rahvus. Inimühiskonna arengu eelduseks on tema kultuuriline mitmekesisus, mis teebki kultuuride vastastikused mõjutused võimalikuks. Sellest kirjutas täie selgusega muide oma möödunud aastal eesti keeles ilmunud raamatu teises pooles Claude Lévi-Strauss, keda seal kirjapandu põhjal võib kindlasti lugeda avatud rahvusluse  esindajaks - iseasi, kas ta ise oleks seda nii nimetanud. Tema jaoks ei olnud see maailmavaade ega ideoloogia vaid teadus ja nii tuleks seda ka võtta. Kultuure tuleb segunemise eest kaitsta, sest ainult siis on võimalik inimkonda edasiviiv kultuuride areng ja koostoime. "Suurima loomingulisuse ajajärgud olid niisugused, kui kommunikatsioon oli muutunud piisavaks, et üksteisest kaugel asuvad partnerid saaksid üksteist vastastikku stimuleerida, kuid polnud siiski piisavalt tihe ja kiire, et indiviidide ja  rühmade vahelised hädavajalikud tõkked vähenenuks sedavõrd, et liiga kergeks osutunud suhtlus tasandanuks ja ühtlustanuks nende mitmekesisuse." (C.L-S)