Põhiseadusest tulenevalt peab riik tegema seda, seda ja seda, tagama selle ja tolle. Noh, et kodanikel oleks oma riigis hea elada või nii. Ja kui on aeg riigikesele tagasisidekest anda, et kas olemasolevat ressurssi on ikka õigesti kasutatud, siis järsku on kuni pooled valimisõiguslikest kodanikest kõik need võimalikud kaks nädalat nii sigahõivatud, et kohe üldse ei vea välja. Aga ülejäänud 351 päeva leitakse küll aega valitute valikute üle kiunuda kõikjal, kus on natukenegi kuulajaid või vaba  kommentaaripinda.  Visatakse näppu kiirele majanduskasvule, aga 75% teenib alla maagilise keskmise palga ning selle õige keskmisega ehk mediaaniga suudab kahe lapsega pere endal vaevu hinge sees hoida. Ettevõttel pole tulumaksukohustust investeeringutelt ja nii investeeritaksegi Hummeritesse ja villadesse Hispaania lõunarannikul. Palgatöötajate, keda meist on siiski enamus, elu oluliselt paremaks ei lähe. Langetatakse suure hurraaga tulumaksu, ehitatakse kalevisuleviolevipoegasid, võllapuid ja  vabadusekelli, aga kerjatakse laste reanimobiili jaoks, millelt esimese hooga peetakse loomulikuks veerand maksudeks maha koorida.  Kas tõesti on valima mitteminejate hulgas nii palju neid, kellele sellised valikud pole taluvuse piir?