Mange rühkis läbi halli vihma.  Ta teadis, et niipea ei saa puhkust lubada.  Kui vaid sviiter, mis tal seljas vihmamantli all, märjaks ei saa.  Vihm ladises sadada kaabulotile, mis juhtis vee kaelusest eemale.  Mange heitis pilgu korraks selja taha, veendumaks, et keegi teda ei saada.  Läbi saju ei paistnud kedagi järgnevat.  Mange teadis ühte, et ega ta seda ei jäta.  Ükskord saab ta tema kätte niikuinii.  Siis on kättemaks eriti magus.  Mange jaoks siiski sapiselt väga kibe.  Seda hetke püüdis mees iga hinna eest edasi lükata.  Adudes hädaohtu oma kohal tugevnevat, lisas Mange sammule kiirust ja pikkust juurde.      Vildist kaabulott vettis juba tükimat aega, juhtides pisikesi veenirekesi mööda põske ja kukalt krae vahele.  Läbi vihma joonistus paarikümnekonna sammu kaugusel võimsa puu kontuur.  Hüpates üle kraavi jõudis Mange  üha tihenevas vihmas vana tamme manu.  Takseerides puud, otsustas Mange veidi puhata.  Ta toetas oma selja kuiva puukoore vastu, pead veidi norgu lastes, seedis Mange eelneva veel korra läbi.        Mange tõstis korraks pea, vaatas hetke läbi vihma ja vajus taas mõtiskellu.        ...Eemal lõgistati püssilukku.  Mange ärkas tardumusest.  Vihm oli kohe üle jäämas ja päike oma kelmika naeratuse pilve alt välja toonud.  Mange märkas taamal vikerkaart.  Ta süda tõmbus valust kokku, meenutades Emily viimaseid sõnu.  Samal hetkel kõmatas puhtas vaikuses vintpüssi pauk...