Jakobson ei pidanud seda muide nii pisikesena näivat seika sugugi mitte nii tähtsusetuks, et tagasi hoida oma püstisirgunud isiku viha ja et jätta kasutamata seda teistegi isikute ja ühiskonna püstiajamiseks. Ja otse testamentlikult kirjutab ta edasi ikka  sellesama loo puhul: "Meie toi­metuste juures on see jo üks suur asi, kui meie ette mõistame vaadada ja kohe pää püsti ajame, kui meile raudu suhu hakatakse panema. Vaene hobune, kes omale rauad suhu laseb panna, ta ei või enam pääseda, kui teda pärast piitsaga taga kihutatakse, künni kõik liha ja võim kadunud on ja nahk ja luu üksi järele jäänud, nii et viimaks rõõmus võib olla, kui kuuliga äkkitse ots peale tehakse."