Sõitsingi liftiga üles, mööda oma senisest stardipaigast, vastu tundmatusele. Sõit tundus kuidagi pikk ja aeglane. Lifti tugipostide otsas olevate laternate valguskumad kadusid üles mäe tipule laskunud uttu. Mida kõrgemale lift mind viis, seda rohkem hakkas tuul minu higisele nahale külmalt peale  käima. Selline laskudes higiseks ajamise ja tõustes külmetamise pidev vaheldumine ei ole tervisele vist mitte kasulik ja siin oleksid eriti vajalikud tuule- ja veekindlad riided. Hakkasin mõtlema selle peale, et mäesuusatamises kulutatakse enamus aeg üldse mitte laskumiele endale. Liftijärjekorras seismine ja liftiga üles sõitmine võtavad kokku vist umbes viis kuni kümme korda nii palju aega kui alla laskumine. Tulevikus, kui õpitakse gravitatsioonijõuga manipuleerima, võiks ju olla alla laskuva raja kõrval  veel teine, üles "laskuv" rada, mis on saavutatud gravitatsioonijõu suuna muutmise teel. Kui seda mööda laskuda, siis on täpselt sama tunne mis alla laskumiselgi. Ja üldse võiks niimoodi üles ja alla laskuvate paralleelsete radade asemel olla üks terviklik ring. Sellist rada saaks siis ehitda igale poole, isegi sinna, kus mägesid ei olegi. Samuti ei ole mäesuusarada siis enam piiratud mäe pikkusega. Miks mitte ei võiks siis olla näiteks taliolümpiamängud Tallinnas, kus superslaalom sõidetakse Otepää 57  kilomeetri pikkusel rajal, mis lookleb üle ja ümber Otepää väikeste küngaste?