Ehtne geenius  seisis nõutu näoga, ümbritsetuna tihedast saatjatesummast (ma ei olnud midagi seesugust veel näinud, ainult paraadidel ja pühadel), käsi embavalt ema õlgade ümber ja pilk otsimas kedagi peasissepääsu juurest. Ma tundsin ära Margarita Issajevna, kes oli umbes pooltel mu tuttavatel ja sõpradel mandleid ja adenoide lõiganud. Ta võpatas iga kord, kui valjuhääldi hakks midagi usbeki keeles pobisema, ning ütles närviliselt:  "Ljonja, algab pardaleminek! Me jääme hiljaks, Ljonja!"  Kuid üle  peade kõrguv Ljonja vaatas muudkui lennujaama klaasuste poole.  Ning järsku astus nendest ustest sisse noor pikk naine, pilgu aja pärast tundsin temas ära kunstnik Štšeglova, kellega meil olid kõige erinevamad ühised tuttavad ja sõbrad ning nüüd siis tuli välja, et ka Vološin… Ta peatus eemal samba juures ning Ljonja ruttas tema juurde; nad seisid minutijagu, mitte rohkem, lähestikku teineteise vastas ja rääkisid huuli peaaegu paotamata: mees - korraga hoobilt kahvatunud, piinatult naeratav,  ühtelugu sarvraamis prille kohendav; naine - täiesti loppis näoga, päkkadel vetruvalt kerkiv ja laskuv, otsekui püüdnuks mehe näkku kiigata, näha seda uuest, ainult talle teadaolevast rakursist…  Äkitselt keeras naine järsult ringi ja suundus väljapääsu poole.  Mees ilmselt hüüdis midagi või tuli naisel endal tahtmine heita mehele veel üks pilk, igatahes enne hoonest välja astumist pöördus naine ümber ja mõlemad tõstsid nagu käskluse peale käed üles ja hoidsid neid sedasi  liikumatult, otsekui andnuks läbi õhu midagi peaost pihku edasi…  "Ljonja, rutem, algas pardaleminek!" hüüdis Margarita Issajevna hüsteeriliselt.    Ning me kõik hakkasime reisijate ja saatjate summas liikuma - koos kohvrite reisikottide, pampude ja seljakottidega.  Ühte reisijat, üsna purjus ja koperdavat onklit vedasid sõbrad, lükkasid tagant nagu hoogu andes, delegeerides teda oma jotade kamba poolt taevasse lendama. Ning pärastpoole jälgisid kõik piirde taga seistes, kuidas ta  ronis trepiastmeid pidi üles, ühtelugu ümber pöördudes, käsi kokku põimides ja neid saatjatesumma poole raputades justkui öeldes: ma olen teiega, sõbrad!  Viimaks õnnestus stjuardessil ta lennukisse toppida ning trapp ujus aeglaselt eemale. Kuid luuk jäi ikka veel lahti. Paari-kolme hetke pärast ilmus luugiservale ühtäkki ikka toosama joodik. Saatjateparv kangestus, kõik kukkusid läbisegi talle karjuma, et mingu ta otsekohe sisse. Kuid mees seisis lahtisel luugiserval edasi, lehvitas  hüvastijätuks südamlikult ja õõtsus - üks liigutus ettepoole ja ta oleks välja kukkunud.  Minut hiljem leidsid jokutama jäänud stjuardessid selle romantiku üles ja ja hakkasid vaata et nattipidi salongi tirima, ent tema rabeles aina lahti ja jätkas südantlõhestavat lehvitamist hüvastijätuks…  Lõpuks lisandusid stjuardesside nõrgukestele kätele kellegi tugevad mehekäed, joobnu tõmmati salongi, äiati möödaminnes põikpäisuse eest ning uks pandi ometi kord kinni.  Kõik tõmbasid  kergendatult hinge, puhkesid naerma ja hakkasid laiali minema…  Edu, edu teile uues kohas, kullakesed!   Loomingut eesti keeles: