Venemaa otsatus on otsatu. Sõita rongiga põhjast lõunasse läbi Venemaa on muidugi kiire retk võrreldes sellega, kui sõita sealsamas idast läände. Aga siiski, need peaaegu 2 ööpäeva koos sõdurite, viina, õlle, kala, kanaga jäävad igaveseks mu sisse. Millegipärast on mul kana meeles, kuigi kana me võtsime ainult korraks. Tundsime loomulikku magedat maitsestamata rasvase kana imalat maitset ja mõtlesime, et seda kana me selles elus enam ei söö. Hiljem selgus, et sõime, sest samal moel valmistatud ja rasvas ujutatud kana pakuti meile õhtuks veel ja veel. Aga pole midagi. Pole ka midagi, kui mõni õilis hing tahab sinuga viina juua restoranvagunis, kus diskopall keerleb ja õõtsub laes rongi loksumise taktis. Ei ole midagi imelikku, kui sulle tuuakse koos tellitud pudeli viinaga kohe lauale ka tassitäis hapukurki. Selles pole midagi imelikku, kui sa leiad mehe, kes tahab sulle rääkida oma elust, oma tädist, oma naisest ja kinnitab sulle pidevalt kuidas teie olete ikka tõelised sõbrad. Ka selles pole midagi imelikku, kui üks noor sõdur räägib üle vähekäigu, kuidas tal on kõige halvem elu, kuidas ta õed vägistati, kuidas ta ema pole enam, kuidas ta pole tundnud oma isa, kuidas see, et ta nüüd piirile sõjaväkke sõidab on parim asi tema elus.