Itul  on mädane keskõrvapõletik. "Lõhnab" poole meetri kaugusele.  Loomulikul ei lase ta endale vabatahtlikult teha ühtegi täppi, tilgutada ühtegi tilka, rääkimata siis lusikatäiest valgest suhukäivast jubedamaitselisest rohust.  Võitlus, võitlus, võitlus.  Tohutud solvumised.    Minul on palavik, mida mul pole olnud ma arvan juba viimased viis aastat. Põlved ja liigesed valutavad, neelata valus, pea kipub valutama ja olemine on kummaliselt soe.  Seespidiselt võin loomulikult haige  olla, aga välispidiselt pean endiselt terve inimese eest väljas olema. Laste kõrvalt haige olla on topelt raske.    No ja endiselt olen nii kohutavalt väsinud. Kohutavalt väsinud juba ainuüksi väsinud olemisest.  Nii-nii-nii väsinud pole ma veel eales olnud, isegi kolme eelneva lapsega kokku.  Kui Itu ühel päeval peaks magama hakkama, kui ta muidugi peaks, siis ma magan end temast välja vist järgnevad kümme aastat.  Ma isegi ei mäleta enam, mis tunne oli öösel magada.    Vahel siiski mahub ilusamaid hetki ka sisse. Näiteks nädalavahetusel.