AHMNJAH! (Et nagu siis PS! või nii.) Sünnipäev ei kukkunud sel aastal eriti õnnestunult välja. Õnnestus plix meheõele hoida anda ja pakkusin, et läheksime siis mu sünnipäeva puhul kinno "Kariibi mere piraate" vaatama. Aga selgus, et see aeg, mida mu mobiilist võetud info näitas, ei kehtinud enam ja saime ainult "Supermani" vaatama minna. Ja siis mu mees, va pontu, muudkui nurises, et küll on ikka nõme film - ja see rikkus väga mu tuju, sest mina ju olin püüdnud perekonnale meeldivat üritust korraldada ja ta oleks võinud oma filmikriitika sel puhul hammaste taga hoida. Polnud ju minu süü, et kellaajad telefonis ei klappinud kellaaegadega kinos. Noh, igatahes olin ma pahur, sest ka pärast kinost väljumist ta muudkui kritiseeris kõike (ei meeldinud talle söök, ja mina olin otsustusvõimetu, kui ristteel kaks hetke mõtlesin, et kuhupoole sõidame - no eks otsustanud ise siis, eksole). Niisiis olin ma koju tagasi jõudes vihane, söötsin lapse ära, võtsin auto ja sõitsin niisama natuke ringi, jalutasin Vapramäel veidi ja kuulasin raadiot ja valasin veidi pisaraid. Kuna ma terve igaviku ei jaksa vihane olla, siis ma järgmisel päeval kontserdil avasin suu ja ütlesin välja, mis tunne mul terve eelmise õhtu oli olnud. Ma loodan, et ta võtab seda arvesse. Niipalju kui ma oma meest tunnen, ta ilmselt vähemalt püüab.