Kahtlemata on Strich siin väga õieti esile tõstnud elu põhitungina igavikutahte, mis iseendast kasvab kõige algelisemast elu enesesäilitustungist. Kahtlemata on see igavikutahe tõukejõuks  mitte üksi religioossele igavese elu usule, vaid ka kõigele vormingule, olgu see siis eetiline, esteetiline või sotsiaalne, ja otse naiivne ning kõike kogemust eitav on väide, mida hiljuti veel meilgi ühe ajalehefilosoofi poolt (L. Sestov'i järgi) püüti teha elu ainsamaks sihiks ja "mõtteks" (õigem mõttetuseks): "mina olin ja olen ja igavikku pole mul vaja." Kahtlemata on pigem õige just ümberpöördud väide - ja ainult tänu sellele enese ja oma töö jäädvustustungile on inimkond jõudnud sellele astmele, kus ta  on. Elu n. n. "mõtte , s. o. elutungi sihi otsimine hetkelises elus endas on elutungi sure­tamine, ainult igavesti kestvas elus võib olla elutungile vastav "mõte".