Mõisaarhitektuuri hakati Eestis osades ringkondades väärtustama 1960-70 aastail, mil seda lubas tollase N. Liidu veidi liberaliseerunud suhtumine. Suure töö tegi aastail 1963-78 ära Veljo Ranniku, kes käis neil aastail läbi praktiliselt kõik Eesti mõisad, jäädvustades ning dokumenteerides selle, mis selleks ajaks seal veel  jäädvustada oli. Sellele järgnes Restaureerimisvalitsuse teostatud detailsem mõisate arhitektuuriajalooline inventeerimine 1970-80tel aastatel, mille käigus registreeriti kõik säilinu mõisate kaupa senisest põhjalikumalt ning väärtuslikumad säilinud mõisahooned ja -kompleksid võeti riikliku kaitse alla.