Selle lepingu läbiviimisega oli olnud  Venemaal suuri raskusi. Hii­nale esitatavate nõudmiste suhtes oli peetud valitsuse koosolek, kelle väl­jatöötatud tingimused tehti Hiinale teatavaks. Ent Hiina valitsus ei nõustunud. Selles mõttes avaldasid mõju Inglise ja Jaapani diplomaadid. Venemaa ei tahtnud vägivalda tarvitada, ent näis, et ei ole muud pääse­teed piinlikust ummikust. Olukorra päästmiseks segas Witte end vahele väga omapäraste vahenditega. Ta telegrafeeris rahaministeeriumi agendile, paludes teda korraldada kokkusaamist Lihungtšangiga ja  teise tähtsa ametikandja Tšaninhuan'iga ja soovitada neile Witte nimel mõju avaldada, et kokkulepe vastu võetaks, kusjuures Witte lubas mõlemale kingitused (sic!) - esimesele 500 000 rbl. ja teisele 250 000 rbl. Igasuguseks kahtluse peletamiseks nende summade ise­loomu suhtes ütleb Witte ise, et see olnud esimene kord, kus ta läbirääkimisil hiinlastega on tarvitanud mõjutamist altkäemaksuga. Hiina keisrinna andiski peale pikemaid nurumisi Vene nõudmistele järele ja leping kirjutati alla 27. III 1898.  Selles öeldakse, et Vene valitsusele renditakse Port Arthur ja Talienvan ja et leping ei riiva­vat mingil kombel Hiina keisri suveräänseid õigusi. Rendiajaks määrati 25 a., mis aega võis pikendada mõlema valitsuse vastastiku­sel nõusolekul. Nimetatud aja jooksul pidi kuuluma renditud terri­tooriumil kogu militaarkomando nii mere- kui maavägede suhtes ja samuti kõrgem tsiviilhaldamine Vene võimudele ja see pidi kontsentree­ritama ühe isiku kätte, kes igatahes ei tohtinud omada tiitlit "kuberner" või  "kindralkuberner". Põhja poole kokkulepitud piiri määrati neutraalvöö, kus tsiviilvalitsemine pidi kuuluma täielikult hiinlastele. Hiina vägesid võis saata sellesse vöösse ainult Vene võimude nõusolekul Mõlemad valitsused tunnistasid et Port Arthurit kui täielikku militaarsadamat kasutatakse ainult Vene ja Hiina laevade poolt ja et teda peetakse suletud sadamaks teiste riikide sõja- ja kaubalaevadele.