Aastat 15 tagasi oli päevakorral ja moes keeleuuendus: peagu  kõik noored kirjanikud, kes nüüd on nihkunud juba "keskurite" ridadesse, ja mõned tolleaegsed keskuridki tarvitasid siis uuenduslikke vorme - -nd pro -nud, -tet, i-superlatiivi, osalt isegi lle-lõpulist allatiivi. Nende tarvitamine kuulus nagu heasse tooni, ja kirjanike eeskuju püüdis jäljendada ka õppiv noorsugu, kelle ajakirjad ilmusid peagu kõik tet- ja nd-vormidega ja mõned kirjutused neis isegi y-ga. Uuen­duste tuleviku suhtes oldi optimistlikud, ja tundus koguni, et keeleuuendus isegi oma julgeimal  kujul läbi läheb. Ilmus ju (a. 1923) isegi keeleuuenduslik grammatika - Oskar Looritsa oma -, kus uuen­duslikke vorme õpetati, soovitati ja tarvitati, koguni seda kurikuulsat ja hirmsat ypsiloni, mida vanema generatsiooni poolt eriti pahaks pandi ja hurjutati. Ka ülikoolis oli tol ajal soodsam pind ja seisu­koht keeleuuendusele, sest J. Jõgeveri vanameelsust, kes siis oli eesti keele professoriks, tasakaalustas oma mõjuga soome professor Lauri Kettunen, kes skeptikust oli muutund otse keeleuuenduse pooldajaks  ning toetajaks (ta hakkas koguni tet-lõppu ja y-d eelistama, temalt on ka uuenduslik vorm olnuksin, teinuksin).