Praegu on olukord kindlasti parem. Mitu sugupõlve harit naisi on jõudnud luua teatava tausta, millele saab tagasi vaadata ja kust võib leida juhiseid. Iseseisvumine ei ole kaugeltki täielik, kuid on juba tekkind mingisugunegi oma maailm.  Väikeseks sellekohaseks tõen­diks on kasvõi seik, et kirjanduses ikka rohkem käsitellakse naiste omavahelisi suhteid, m. s. ka intellektuaalsel alal ja kutsetöös. Neid ei nähta enam ainuüksi nende suhetes meestega, nagu seda varemini tehti peagu eranditult ka naisautorite eneste poolt, väljaarvat puht-koduste harrastuste puhul. Kahjuks on see kõik veel rudimentaarne. Raskuspunkt on alles hakand nihkuma. Võib veel minna palju küm­nendeid küllaldase diferentseerumiseni. Ning veelgi rohkem läheb kindlasti aega  tõeliste suursaavutuste andmiseni. Ei jätku nimelt üksnes vana koormava pärandi maharaputamisest, vaid tuleb teha veel kaua konstruktiivset pioneertööd. On ilmne, et Virginia Woolf sääljuures ka iseennast peab vaid teetasandajaks ning eeltööde tegijaks.