Eelnevast peaks olema ilmne, et väga suurel määral sõltuvad  meie otsused tegelikkuse kohta - ja isegi see, mida me tegelikkusest näeme ja tähele paneme - nendest mõistestikest, mida me tema kirjeldamisel oskame kasutada. Võime neid nimetada Foucault' kultuurikriitika kasutust järgides diskursusteks või siis teadusfilosoofiast laenatud terminiga vaatluskeelteks. Iga selline vaatluskeel ei sisalda mitte ainult sõnu, vaid võib asetada ka nii-öelda grammatilisi piiranguid nende kasutamisele, näiteks lubada positiivse värvinguga mõisteid kasutada ainult oma poliitiliselt  platvormilt meelepäraste nähtuste kirjeldamiseks: "spekulandi" ja "väikekaupmehe", "liiakasuvõtja" ja "laenukassa" vahel on oluline, kuid mitte olemuslik vahe. Enamikku nähtusi on võimalik kirjeldada eri vaatluskeeltes ja ka nendega seotud probleeme erinevalt sõnastada. Maailma on võimalik vaadata läbi teleskoobi, mikroskoobi ja roosade prillide.