14. a. hiljem, Jaamas, on kirjaniku paranduseideed vallutanud täielikult vaatevälja. Kogu teos on kirjutatud selleks, et tõendada kiire ühiskondliku tõusu ohtlikkust, sest see ei lase kohaneda kõrgemate seltskonnaklasside elutundega ja heidab tõusiku hingelisse üksindusse. Aristrokraatlike traditsioonide ja seltskondliku peenuse imetlejana on Bourget jõudnud siin peaaegu ühiskondliku seisaku ja kasti süsteemi õpetuseni, mis on isegi vanameelseimail Lääne-Euroopa poliitikuil üle elatud. Ta võis ütelda koos Balzac'iga: "Kirjutan kahe tõrviku, monarhia ja usu valguses". Seltskond ja lihtrahvas olid talle määratu vahemaaga lahutatud mõisted, kus kõik valgus kuulus esimesele ja teisele kõik tumedad ja ohtlikud jõud. Paljud arvustajad näevad selles 1870. a. Pariisi kommuunipäevade rasket mõju autorisse, kes õpilasena oli nende pealtnägijaks.