Maal nagu "linnast väljas", mitte nagu kunstiteos.    Alo suhtus alguses kõhklevalt. Miks tassiti ta majade ja asfaldi vahelt miskisse rohelisse võssa? Ümberringi torkivad kõrred, kõik asjad on mullased ja liivased,  õde tormab Triinuga ringi ja ei märka üldse vennaga mängida, päike paistab silma, vanemad teevad lõket ja asjatavad...    Aga siis hakkas poisile meeldima. Nojah, vanemad panivad mu miskile tekile, aga mis segab mind murule käputamast? Ja mullused puulehed maitsevad suht mõnusalt? Ja õe liivakast on ka keeleulatuses? Ja see karvane vehkiv tuust tolle neljakäpalise looma otsas on juba päris lõbus!    Nii tegi Alo lähedast tutvust muru, mulla, liiva ja koertega, peaaegu et ronis liivakasti  ja jäi maalolemisega üsna rahule.    (Tegelt on ta siin juba olnud - kolisime linnast Sõrve, kui Alo oli kolmenädalane. Aga või tema seda mäletab).    Iida muidugi plagas ringi kui pöörane. Mängis Triinuga, taasleidis oma liivakasti ja kühvlid ja vormid, ronis igasugu kivide ja kändude otsa, korjas tigusid (meie: pahapaha! las tigud elada oma elamist!), kuulutas Kusti kuudi oma koduks. Tema nautis päeva igatahes täiega.    Ja meil endal polnud ka häda. Reinuta Sõrve on  küll võõras, aga mitte enam nii kurb nagu sügisel ja talvel.