Eile kümneaastaseks saanud Ubja päevakeskus on paik, kuhu ma lähen tundega, nagu läheksin koju. Siin käivad koos inimesed, kes oskavad mitmesetmekümnekesi ennast arvukate külalistega tükkis ahtasse ruumi ära mahutada. Klaveri peal troonib siin lillevaase kõrvuti kõhukate kohvikannudega, toolidele jätkuks rivistatakse laudade juurde taburette ning vastastikustest akendest paiskuvad  valgused saavad kesk põrandat kokku.  Sealsamas, kahe valguse ringmängulapikesel veeretab külabänd vanu häid viise, sealsamas naerutavad sõnameistrid publikut omaloodud humoreskide ja vodevillidega, sealsamas kehastub tagasihoidlik maanaine idamaa tantsijatariks, õõtsutades ehete kõlinal oma lopsakaid puusi ja lubades silmade sametisel sügavusel meesinimesi hullutada. Sealsamas komistab viiul valele noodile ja alustab ulaka kääksatusega otsast peale, akordion lõõtsutab puhtast mängulustist, kitarr  kikilipsustatud kolkapatrioodi põlvedel on niisama taktitundeline nagu ta omanik ning külatüdrukust laulusolist näeb primadonnalikus kleidis vaimustav välja. Sealsamas peetakse peokõnesid, jagatakse kohalikele ja külalistele (oh üllatust, ka mulle!) tänukirju ja meeneid, vahetatakse kallistusi, naeratusi ja ilusaid sõnu. Sealsamas astun üles mina, tajudes esimesi värsiridu kuuldavale tuues, kuidas publik vaikusse tardub ja luulelainele ümber meelestub. Sealsamas tõstab minus pead tõdemus, et kui maailmas leidub veel  siirust, julgustavat küünarnukitunnet ning lihtsat kodukootud rõõmu, siis võib leida kõik selle siit, kahe valguse ja poolesaja südame kattumisalalt.  ***  Ma ringi käisin ilma peal ja otsisin üht platsi,  kus elu näiks kui lilleaed ja südamel saaks soe;  kus keegi hellalt kallistaks ning kohtudes lööks patsi  ja igaüks sealt vajadusel leiaks hingetoe.    Küll sisse kaesin akendest ja kulutasin uksi,  kuid ikka oli pererahvas põhjamaiselt tuim.  Pool elu nõnda  otsides ja rännates läks tuksi,  ent ikka puudus koht, kus heljuks ehe õnneuim.    Nii matkates ma lõpuks jõudsin väikse küla kanti,  seal läheduses mühas mets ja põllul hulkus tuul.  Jõin kosutavat õhku nagu rammusaimat manti  ja tuju lehvis lõbusalt kui plagu mastipuul.    Siis silmasin ma seinal väga lootustandvat silti,  mis teatas: Ubja päevakeskust peidab majapõu.  Kui sisenedes seisin äkki seespool grupipilti,  ma tundsin - olen viimaks leidnud  õige väe ja tõu.    Mu ümber saagis viiuleid ja hõiskas viisikoore  ning tantsus kaardus puusajoon kui päris kabarees.  Laul rinna muudab rõõmsamaks ja hinge hoiab noore -  nii kõlab selle paigakese igihaljas tees.    Siin keegi ei käi maskides, on ehtsad naer ja nutud,  siin eriliselt lõhnab kohv ja roal on kodumaik.  Saab südametelt puistatud siin vaiksed salajutud  ning põue püütud harras hetk kui hele päikselaik.    Siin perenaine tasane kui  Juhan Liivi sulest,  ta kohal hõljub headuse ja rahu oreool.  Ta päevakodu pärast käinud läbi veest ja tulest  ning pilgust kumab valgusena armastus ja hool.    Siin üksik kohtab kaaslasi ja kurb saab rõõmusüsti  ning nabatantsu vehkides on nalja nabani.  Hea liikumine pringiks vormib pepu ja ka büsti  ja laulu lüües rütme raksub jalalabani.    Käib külalisi siit ja sealt, nad anded löövad letti,  on ühes ruumis korraga nii teater kui estraad.  Kui  istumiseks jagada ka tuleb taburetti,  on kõigi hinges õitsemas lai peenar õnnemaad.  ***  Ma ringi käisin ilma peal ja otsisin üht paika,  kus ukse taha jätta võiksin murepagasi.  Et Ubjast ära läheksin, peab keegi võtma kaika,  ja kui ka lähen, joostes tulen varsti tagasi.