Pärslase õnneks avasin mina tema näugumist kuuldes ukse. See uksetagune loom ei meenutanud millegiga uhket punase kasukaga kuninglikku olevust. Üleni porine, tilkuv, mudane (aga see-eest  õnnelik) elukas volksas tuppa. Võin miljoni dollari peale kihla vedada, et meesisend oleks ta ees ukse kinni virutanud.  Mul vedas, et ma suutsin pärslase suunata vannituppa enne kui meesisend määrdunud elukat kohtas. Üürgasin suletud ukse tagant, et pesen kassi. Kuigi beebist saati pesemisega harjunud, üritab kurivaim ikka vannist põgeneda, sealjuures seebist karva diivani alla hõõrudes. (Puhtus meesisendile meeldib. Eriti kui pikakarvaline kass on puhas. Meie oma tavaliselt muidugi ei ole.)    Kammisin kassi peale pesemist ära, alustasin kõhualuste pusade ruutsentimeeterhaaval harutamist. Pihustasin vahele pusavastast palsamit ja hädaldasime kassiga mõlemad. (Huvitav, kas kuskil tegutseb ka kasside juuksur, ma tuleks kohseselt kliendiks)    Nüüd magab punane mauk sama värvi tugitoolis. Natuke solvunud on ta nagu ikka peale pesu.