Kuna ma Tallinnas ei ela, siis ei ole adrenaliin Aljoša üle ka väga laes olnud mul kunagi. Seda enam, et tema mineku ettevalmistus algas juba Lihula mälestusmärgiga. Kui mõningad  intrigandid selle uljalt püsti upitasid ja seepeale suur teiste rahvuste protestilaine tõusis, oli selge, et kujundatud meelsuse valguses on varsti ka Aljošal aeg kaduda. Ja sealtpeale on vastasseis jõuliselt tuure kogunud - eelmise aasta 9. mai rüselus Tõnismäel, kerkivad ähvardused mõlemalt poolelt, tihenev e-maili sadu eesti poole üleskutsete ja vene poole vihaavalduste ja sõimukirjadega. Konflikt lihtsalt küpses nagu mädapaise ja sel neljapäeval siis lõpuks lõi lahti. Kujunenud olukorra valguses oli minu  arvates ainuõige otsus valitsusel otsustavalt tegutseda ja Aljoša ühe kiire hooga kesklinnast minema deporteerida. Kas valitsuse sõjaplaan seda ette nägigi, et õhutada vaenu kuni purskeni ja siis seda ettekäändeks tuues Aljošaga üks-null teha - ma ei tea. Aga võimatu see poleks. Vähemalt nägi kindlasti üks arutatud stsenaariumitest ka seda ette. Nad ei ela ju ka vaakumis mitte ja teavad, milline oli rahva meelsus antud ajahetkel. Kui purset poleks toimunud, oleks Aljoša ikkagi kaevamise algusest alates  telgi all olnud, s.t. pilgu alt ära ning väljakaevamisi songides oleks võinud siis oodata, mis pöördeid asi võtma hakkab ja seejärel otsustada, mis edasi teha ja kuidas. Noh, nüüd lahendas asi ennast ise sedapidi ära.