Viimastel aastatel alates Lehmann Brothers`i kokkukukkumisest kuni praeguse Kreeka riigi pankrotini on iga järjekordse ämbrisseastumise peale rõhutatud vajadust üht või teist valdkonda rohkem reguleerida. Selline  lühinägelik käitumine on ka igati arusaadav. Esiteks on esmase reaktsioonina alati lihtne targutada "oleks nad meil lühema keti otsas olnud, siis oleks praegu jama vähem - edaspidi enam ketti pikaks ei lase". Teisalt on mõistetav ka avalik toetus sellele, sest keerulistel aegadel vajab rahvas karmimat kätt ja konkreetsemat juhtimist. Vaadates aga kavandatavate reformide pikemaajalist mõju, siis on ilmselge, et igasuguse täiendava reguleerimise tulemuseks on vähem tegevusvabadust, vähem lennukaid plaane ning  seega ka vähem arengut.