Minu kriitika tulenes ennekõike sellest, et kui loo lugemise  ajal sügeles tekst minu peas, mis intellektuaalse gümnastika huvides kavatses Kiwale tähendusettuse saavutamise püüdes läbikukkumist ette heita viidates just puudujääkidele metotoogias (tegemist on tõlgetega, mitte sõltumatute entiteetitega), siis Kiwa pressi teksti ülelugemine mulle selleks jälle alust ei andnud, kuivõrd ma ei leidnud sealt taolist probleemipüstitust. Ennekõike mõjus näitus, nii hea/ halva pildi kui ma distantsilt sellest sain ikkagi mänguna, ütleme siis ilukirjandusliku mitte teadusliku  tekstina, mida konkreetses sisulises küsimuses väga keeruline kritiseerida. Ja nii juhtuski, et peas ihalev tekst transformeerus metakriitikaks aga tema uus roll ja algne siht läksid omavahel natuke sassi. Nii et ma pean vabandama ja paluma mu eelmist kommentaari lugeda kui kommentaari, mitte kui kriitikat, mille ivaks jääb kahtlus, kas Kiwa ikkagi tahis kujutada tähendusetut? Kui viimane peaks vastama tõele, on minu kriitika Kiwa metotoloogia suhtes siiski asjakohane. Tähendusetus on võimalik vaid nö. suletud  semiosfääris, mille piirid on passiivsed, st ei toimu info vahetust süsteemi suhtes välisega, see on otsene vastand situatsioon tõlkele.