Tihti jääme me kinni oma lapsepõlve, mingisse kindlasse äärmiselt rusuvasse ja negatiivsesse situatsiooni olnud suhtes, emotsiooni. Takerdume ikka ja jälle mingisse  käitumismustrisse ja ei saa aru, miks. Kui neid endaga truult kaasas kanda aastaid, võib tekkida tunne - see on üks osa minust. See ongi minu saatus. Ma ei saa midagi muuta. Ja kui tahakski, siis mida üldse peaks?