Igal asjal kaks otsa. Need vaikusetunnid olid juba minu ajal, sada aastat tagasi. Ning siis ma ei mõistnud, miks need tunnid peavad olema nii igavad. Aastaid hiljem pidin ise muu töö kõrvalt mõned aastad õpetajaametit. Soovisin mina ja usun, et paljud õpetajad sooviksid viia tundi läbi mingis nn. seminari vormis. Siis aga selgus, et õpilane ja õpetaja mõistavad aja dimensiooni erinevalt.    Õpilasele on õppeaasta terve igavik. Õpetajale aga äärmiselt lühike.  Minu ühe õppeaine jaoks oli õppeaastaks AINULT 32 tundi. Seega nagu asjaliku lobisemise jaoks eriti palju aega ei jäänud. Oleksin pidanud samuti nõudma surmvaikust klassis, et oma õppekava vuristades ettekanda. Lahendasin asja nii, et jätsin osa teemasid vahele. Lõpuks jätsin õpetamise mitte vahele, vaid hoopis maha - ei istunud see kord ja distsipliin.