Alles 1854. aastal, seega samal aastal, mil McClure ja tema mehed koduteele asusid, said leedi Franklin ja Inglismaa avalikkus esimesi usaldusväärseid uudiseid Franklini saatuse kohta. Need edastas John Rae, kes oli  aastaid tegutsenud Hudson Bay Company maakuulajana. Ta oli kokku saanud rühma inuittidega, kes nelja aasta eest olid kohanud umbes 40 haiget ja nälginud valget meest, kes lohistasid enda järel jullat ja paari kelku. Hiljem leidsid põliselanikud umbes 30 surnud meremeest. Osa neist lebasid telgis, osa julla all ja ülejäänud olid laiali lähiümbruses. Mõnel laibal oli kannibalismi jälgi - seda teavet ei võetud viktoriaanlikul Inglismaal sugugi rõõmuhõisetega vastu. Arvati, et briti meremehed midagi sellist küll  ei tee. Rae ostis inuittidelt mitmeid esemeid, sealhulgas astronoomilisi instrumente ja ühe Franklini medali, ja tõi need Inglismaale.  Leedi Franklin ei olnud tulemustega siiski rahul ja andis raha veel ühe uurimisretke läbiviimiseks. Selle au osaliseks sai kapten Francis McClintock, kes leidis kuningas Williami saarelt lisaks mitme meeskonnaliikme kurbadele jäänustele ka ühe dokumendi, mis kandis Terrori kapteni Crozieri allkirja. Dokument oli dateeritud 25. aprillil 1848 ning jutustas sellest, et  mõlemad 1846. aasta septembris jäässe külmunud laevad jäeti maha ning 105 ellujäänut hakkasid liikuma lõuna poole. Ääremärkusena oli veel lisatud, et Franklin suri 11. juunil 1847. Franklini laipa ei leitud, kuid otsingud hakkasid vähehaaval vaibuma ja kulus üle 150 aasta, enne kui uued tõsiste kavatsustega ekspeditsioonid Kanada Arktikasse suundusid, et otsida uut teavet selle ajastu kohta.