Võrreldes oma esimese silmapaistva järglasega, Anna Haavaga, on Koidula maskuliinne kuju, vist küll osalt seetõttu, et aeg pani talle pääle mehe ülesanded, kuid osalt ilmsesti ka loomult. Esimese suure rahvusliku vaimustuse ajad olid sellevastu juba ammu läbi, kui hakkas kirjutama Anna Haava. Järelärkeaeg oli juba suutnud trivialiseerida ja odavaks muuta vähemalt selle  vaimustuse kirjanduslikud avaldu­sed. Sajandi lõppkümnendite luulel puudus peagu täiesti isiklik noot. Individuaalse tundetooni elluäratajana Haava osutuski me kirjandu­sele vägagi tähtsaks, kuid ta tegi seda uuel alal - intiimsete isiklike tunnete sõnastajana, ilma avaliku tegelase pretensioonideta. Ta ei laulnud enam Eestist, vaid iseendast. Seda oli meil enne teda väga harva julet teha ning veelgi harvemini tõhusate tulemustega. Tolle aja armastusluule oli banaalne ja jäljenduslik, nii et Anna Haaval tuli  esineda pioneerina. Temalgi tuli endale oma eriotstarbeiks luua eri­vahendeid, ilma et tal olnuks ees arvestetavat traditsiooni. Ka tema sai endale kaasaegsest saksa kirjandusest eeskujusid, kuid ta ei kopeerind neid, kuigi kasutas nende värvingut ja pildistikku. Isegi kui ta tõlkis, näiteks Heinet, võtsid ta värsid erilise vibreeringu, mida algupärandeis ei leidu. Naiselikult spontaanne tunne aitas tal kujundada erisugust luulekeelt, mille ulatus polnud lai, kuid mis vahel andis: elamusi edasi üllatava  ehtsusega ja lihtsa, kuid mõjuva meloodilisu­sega. Praegu on kerge juhtida tähelepanu ta tulemuste primitiivsu­sele, kuid selle primitiivsusega käib siiski ühes sugestiivne tundejõud, milletaolist meil tol ajal veel vaevalt tunti. Haava andis oma hinge eriliselt naiselikule poolele õige vaba voli, ja me kirjandusse see mõjus värskendavalt. Oma kindla laadi loomiseks jätkus tal küll jõudu vaid hetkiti kuid see laad - impulsiivne, laulev, soe, vahel vähemalt oma aja kohta kirglik - on kergesti äratuntav sääl,  kus seda leidub. Ei