Mina: Meie sellega leppida ei saa, ja siis ei saa rahust asja.  Kostjajev: Miks mitte ? Kui teie ei lepi, sunnime teid jõuga, toome kasvõi 3 armeed kohale ja lööme teid puruks, küll siis lepite ja kirjutate alla.  Mina: Et teie 3 armeed võite kohale tuua, seda oleme ikka arvestanud. Aga karta pole meil midagi: senini on meil 3 polku kohal olnud ja oleme vastu pannud, toome teine 3 veel reservi, ja siis ei võida meid keegi.  Et see oli öeldud rahulikult ja tõsiselt, ei  teadnud Kostjajev, mis vastata, ja meie kõne lõppis.  Üldkoosolekul, mis õieti hiljaks venis, võidi ainult konstateerida, et kokkuleppele pole jõutud, võidi öelda üksteisele teravusi, kui palju mahub viisakuse piiridesse, aga lõpuks tuli siiski tühjade kätega laiali minna.  Vahepeal oli rong jõudnud Tartu vaksali, seal ootas ta meid igatahes üle tunni, kuni meie juba hommiku poole ööd 25. detsembril jõudsime vaksalisse ja sõitsime Tallinna.  Samal päeval, s.o. Esimesel jõulupühal, 25. dets.  1919. a., informeerisin kindral Laidoneri olukorrast ja selle tagajärg oli ülemjuhataja salajane telegramm väeülematele, mille tekst järgmine: