Taaskord Vargamäel, kus seekord oli kavas Tammsaare suurteose kolmas osa. Lühidalt on nii, et Indrek läheb linna haridust omandama, aga satub revolutsiooni keskele. Samal ajal on ema Mari aga haige ja valutab oma paremat puusa, kuhu kunagi Indrek vihahoos kogemata kivi viskas. Andres on aga endiselt sama kange kui ennevanasti ja ajab oma joru Jumala ning Pearuga edasi.    Aga ometi on  seekord tunda muutust - muutust inimestes, ajas ja olustikus. Revolutsioon ei ole tegelikult päris see, mida väidab end olevat; samuti salgab Andres maha Jumala, kes on seni olnud talle ainus ja kindel tugipost. Lõpuks Andres isegi tunnistab, et Pearul on ka milleski siiski õigus - tõde on seljas ning õigus on püksis.    Väga lahedaks aga osutus Pearu viimane monoloog (A. Üksküla), mille tulemusena paljastub Andrese nuaabrimehe kohta nii mõndagi, aga kuna Andres samal ajal oli oimetu, siis  kardetavasti läks see ülestunnistus tühja nagu alati. Tore etendus, mida vaadata, aga mulle meeldis Vargamäe kuningriik rohkem oma dialoogide ja looduspõhise häälega.