Maakera atmosfääri, maailmaookeani ja polaaralade, eeskätt Antarktika, uurimine ja kaitse omavad globaalse kliima kujunemise ning meie planeedi  elukeskkonna säilimise seisukohalt võrdselt suurt tähendust Maa kõigi riikide ja rahvaste jaoks, sõltumata nende suurusest. Kliima ja keskkond on inimeksistentsi säilimiseks primaarse tähtsusega loodusvarad. Sellest tulenevalt on igal riigil ja rahval moraalne kohustus anda oma suurusele proportsionaalselt vastav panus rahvusvahelisse koostöösse nimetatud valdkondades, tagamaks kliima- ja keskkonnajulgeolek ka tulevastele põlvkondadele.  Taasiseseisvumisele järgnenud aastate vältel pole Eestil mõistetavalt  jätkunud ressursse vajaliku panuse osutamiseks. Ometigi saame siin tugineda varasematest aegadest pärit märkimisväärsele pagasile nii polaar- kui mereuuringute vallas.  Rääkides uurimisreisidest ookeanidele ja polaaraladele, tuleb alustada siinsete baltisakslaste hulgast võrsunud meremeestest ja maadeuurijatest. Piirdugem siinkohal vaid Venemaa esimese ümbermaailmareisi juhi Adam Johann von Krusensterni, Antarktika tõenäolise avastaja Fabian Gottlieb von Bellingshauseni ja maailma tunnustatuimate  polaaruurijate hulka kuuluva Eduard von Tolli nimede mainimisega.  Pärast Teist Maailmasõda hoogustunud Antarktika uurimisest võttis Nõukogude okupatsiooni tingimustes osa terve rida Eesti teadlasi ning ka teiste ametite esindajaid. Saadud on olulisi teaduslikke tulemusi geoloogia ja geofüüsika, meteoroloogia ja mesosfääri pilvede, botaanika, limnoloogia ja hüdroloogia, isotoop-geokeemia ja glatsioloogia ning arstiteaduse ja rahvusvahelise õiguse alal. Vastav publikatsioonide loetelu sisaldab üle 100  teadusliku ning umbes 30 populaarteaduslikku ja ka belletristlikku nimetust. Antarktikas viibisid Juhan Smuul, Mati Kask ja Andres Sööt, kelle töö tulemusena valmisid rahvusvahelist tunnustust leidnud "Jäine raamat" ning dokumentaalfilmid "Jääriik" ja "Enderby valge maa".  Märkimisväärne oli ka Eesti teadlaste panus maailmamere uuringute vallas. 1980-ndatel aastatel toimunud Eesti NSV Teaduste Akadeemia uurimislaeva Arnold Veimer ekspeditsioonid Atlandi ookeanile paistsid tänu laeva heale tehnilisele  varustatusele ning läbimõeldud uurimisprogrammidele silma efektiivsuse ja arvestatavate teaduslike tulemuste poolest, eeskätt merefüüsika vallas.  Kokkuvõttes võib väita, et Antarktika ja maailmaookeani uurimises on Eestis olemas pikaajaline kogemus, kompetents ja traditsioon. Need kaks uurimisvaldkonda on pikka aega olnud osa meie kultuurimaastikust.  Taasiseseisvumisele järgnenud aja jooksul on riigis toimunud kiired ja põhjalikud muutused, mille üle võib õigusega uhke olla. Eesti pürgib arenenud  riikide hulka ja ei ole raske märgata, et heatahtlik suhtumine meisse kui abi vajavasse vaesesse sugulasse on asendunud eluterve konkurentsiga, seda nii majanduses kui ka kõigis muudes valdkondades. Sõltuvalt sellest, millisena soovime näha 21. sajandi Eestit, tuleb teha kaugele ulatuvaid otsuseid. Eelöeldut arvestades ja eeldades, et tahame globaalsetes kliima- ja keskkonnaküsimustes kaasa rääkida arenenud mereriigina, oleks põhjendatud sammuks maailmaookeani ja polaaralade uurimise taastamine, nüüd juba oma  lipu all.  Kaasaegse tehnika arengu tulemusena ei ole ookeani ja polaaralade uurimise vältimatuks eelduseks piltlikult öeldes tuumajäälõhkujad ja rasketransportlennukid. Tänapäevane uurimisaparatuur on väikesemõõtmeline, kerge ja energiasäästlik ning seetõttu kasutatav vägagi väikestel ja ökonoomsetel laevadel. Sugugi erandlik ei ole valdavalt purjede jõul liikuvate jahtlaevade kasutamine uurimislaevadena, mis on keskkonda ja raha enim säästev võimalus ning Eesti jaoks kindlasti sobivaim nii majanduslikus  kui ka imagoloogilises plaanis.  Tänu Antarktika lepingule on Antarktika kujunenud sisuliselt maailma suurimaks looduskaitsealaks, kus toimub kõige tihedam rahvusvaheline teaduslik koostöö. Antarktika on oma looduslike tingimuste ja mõju poolest planeedi kliimale ainulaadne. Mitmed Antarktikas toimuvad looduslikud protsessid mõjutavad põhjalikult Maa atmosfääri ja maailmamerd. Kui võrrelda meie planeeti hiiglasliku mootoriga, siis Antarktika koos pidevas liikumises oleva maailmaookeaniga moodustab  selle mootori jahutussüsteemi. Teisalt avalduvad inimkonna jaoks olulised globaalse keskkonna muutused Antarktikas sageli varem ja reljeefsemalt kui mujal. See on maailmajagu, mis peidab endas väljakutseid nii tänastele kui ka homsetele uurijatele ning on seetõttu globaalse keskkonnateaduse tähtsaimaks areeniks.  Antarktika leping sõlmiti 1959.a Washingtonis ning ratifitseeriti 1961.a Lepinguga külmutati seitsme riigi territoriaalsed nõudmised kontinendi erinevatele osadele ning kuulutati kõik  territooriumid ning jääliustikud lõunapool 60. lõunalaiust piirkonnaks, kus on keelatud igasugune militaartegevus ning mis on tähtajatult määratud rahuotstarbeliste teadusuuringute ja rahvusvahelise teaduskoostöö objektiks. Antarktika lepingu juurde kuuluv Keskkonnakaitse protokoll, mis kehtestas lepingualusel territooriumil üliranged keskkonnakaitse reeglid, sõlmiti Madridis 1991.a ja jõustus 1998.a Antarktika leping koos Madridi protokolli ning muude kehtivate meetmetega moodustavad nn. Antarktika lepingu süsteemi,  mis on aluseks Antarktika rahvusvahelisele haldamisele, mida teostavad konsultatiivsed lepingupooled igal aastal toimuva Antarktika lepingu konsultatiivkohtumise kaudu. Konsultatiivse lepingupoole staatuse ja seega hääleõiguse Antarktika lepingu süsteemis saab endale taotleda riik, kes on näidanud üles huvi Antarktikas tegutsemiseks, avades seal oma uurimisjaama või lähetades ekspeditsioone. Igal konsultatiivsel lepingupoolel on lepingu süsteemis üks hääl. Pärast konsultatiivse staatuse omistamist Ukrainale  juunis 2004, on hääleõiguslike riikide arv 28.