Täna teretasid mind Haapsalu Kuursaali juures ja selle läheduses koguni kolm võhivõõrast naist ja üks meesterahvas, kellega paar sõna vahetasime ja kes küsis enne minekut, et äkitsi mind huvitab ka meie vestluspaigaks oleva väikse väljaku ajalugu. Mis peale tutvustas mulle seda lühidalt, kükitas siis Itu juurde maha, vaatas talle silma, ütles armas laps, soovis meile kõike head ja jalutas seepeale aeglase rahuliku sammuga minema.  Tuleb tunnistada, et olin mulle osaks saanud täiesti kontvõõraste inimeste lahkest tähelepanust pisut jahmunud.  Mina tean kindlalt öelda, et mina neist kedagi ei tundnud. Ehk olin lihtsalt kõigi jaoks kiiret pole suveinimene, kes sel hetkel kõigi jaoks tuttava olemisega ja olemas.    Itu välimus on ka tänaseks juba T... tõugu omandamas. See on kohalik rass, kel terve ja päikseline jume, puhanud ilme ning  päikesest pleekinud juuksed.  Juba tervelt kolm päeva on ta maganud vaid korra päevas, mis enamasti selles vanuses on absoluutselt tavaline, aga meie jaoks tohutu muutus ja progress.    Kui ma selle väikese imearmsa tegelase lõpuks ka magama saan ja kesköösel kuumal saunalaval istun ning vaikselt suveöö soojas merevees mulistan, siis tunnen, et elu on elamist väärt ainuüksi nende Eestimaa suvede pärast!  Mis sest, et kurjus ja väiklus endast aeg-ajalt mu ümber märku annab. Ma tean, näen ja  kuulen, kuigi silmad ja kõrvad kõigest jõust kinni hoida üritan.    Head ööd!