Saagisime pojaga küttepuid. Mina saagisin ja poeg tõstis ette. Noh seepärast et tõstmine on raskem töö, saagimine jälle vastutusrikkam. Siis on nii et saagija on juskui põhitööline, ettetõstja aga abitööline. Kui olime mõnda aega niimoodi saaginud, tuli mul korraga see ohjade käest andmise mõte pähe. Noh et tuleks nad ikka enne käest anda kui nad  käest pudenevad. Siis pole enam seda kes neid üles korjaks. Noh, sest oskusi ju pole. Ütlesin siis et näe, käsi väsinud, sae nüüd sina, mina tõstan ette. Paistis et poisile see asi meeldis. Ajas kohe rinna kummi ja sirgus tolli jagu pikemaks. Oli ju nüüd tema põhimees.  Ega mulle see tema saagimine hästi ei meeldinud. Midagi ta ikka tegi valesti. Püüdsin aga mitte kobiseda, sest mis sa ikka õiendad, kui isegi täpselt aru ei saa milles asi. Asi aga oli tegelikult väga lihtne, kui olin järele mõelnud.  Saag oli nii jämedate puude jaoks natuke nõrgavõitu ja kippus alailma kinni jääma. Kui mina saagisin, püüdsin hoida et mootori pöörded ei langeks. Poeg aga surus takka niiet saag alatihti pea et seisma jäi. Elektrimootoriga on aga see lugu et kui ta pöörlemist alla normaalpöörete takistada, siis ta läheb kuumaks. Niiet kui talle ülekoormust anda, peaks ta pärast seda pikemat aega puhkama- jahtuma, muidu on oht et lühiskeerud kõrbevad sisse ja siis sest mootorist varsti enam üldse asja pole. Kui aga mootorit  normi piirides koormata, võib sellega pikalt ja pidevalt tööd teha.  Mõtlesin et sama süsteem kehtib ju inimeste kohta ka.  Eks ma siis isegi olin vatuke vihane poja peale et ta seda mootorit niimoodi piinas. Pärast aga taipasin et kust poeg seda võis teada et asi niimoodi on. Ma ei olnud talle seda ju öelnud.