Ega ei peagi lahti saama seesugusest kultuurikomponendist, mis on täiesti olemas  ja seisab omil jalgel. Saksa laeng on olnud tõesti nii tugev, et ta siiamaani konstitueerib paljusid asju ja ma arvan, et see on ka edaspidi või vähemalt veel kaua aega samamoodi. Aga teisest küljest on oluline osa sellest täiesti ära uhutud. Niisugust aega, nagu oli umbes sada aastat tagasi, kui enamus eesti intellektuaale võisid ühtviisi vabalt lugeda eesti ja saksa keeles, niisugust ühiskonda nagu siis oli, ei tule enam mitte kunagi. Kõik saksamõjuline on eesti kultuuris eilne ja üleeilne päev. See on  teatav lähimineviku, aga tegelikult ka terve viimase aastatuhande kultuuriline arheoloogia. Teisest küljest see tähendabki, et saksa pärand on üks osa multikulti-mudelist, mida Eesti kultuurikooslus tegelikult endast kujutabki. Sellisele germanofiiliale ma vastandun küll selles mõttes, et sellega piirdumisel, sellele eriliselt keskendumisel pole minu meelest mingit perspektiivi. Sellise orientiiriga me kaotame aina enam pea. Kuid see on nähtus, millega tuleb arvestada ja mida tuleb osata hästi kasutada. Eks  me kasutame seda niikuinii - tänu saksa pärandile on meil kasutusel näiteks ladina tähed, aga kokkuvõttes tegelikult kõik see meie kultuuripärandis, mis viitab - ütleme otse välja - Rooma impeeriumile, mille lagunemise ühe arenguna germaani hõimud pärast kristluse omaksvõttu ja levikut jõudsid ka siia üles meie juurde.