Ida-Baltikumi asustuspilti enne soomlaste siirdumist võime näha muinasteadusliku ainese alusel kaardilt "Eesti ajalugu" I, lk. 69. Siia märgitud leiukohad kuuluvad küll ajavahemikku 1200 e. Kr. - Kr. s., kuid asustuspilt üldjoontes ei muutu selle aja kestel märkimis-väärselt. Asustust näeme koonduvat piki Põhja-Eesti rannikut, Eesti saartele ja jõgede piirkondadesse. Sisemaa on leidudest hõredam. Et selle  asustuspildi hilisematest muutustest oleks võimalik midagi järeldada ühenduses soomlaste siirdumisega, peame katsuma tõestada nende leidude ja kalmete kuulumist algsoomlaste asustusele. Eesti ja Läti ala on tüüpiline kauge perifeeria, ilma kandva oma metallikultuurita. Siin yõistlevad peamiselt kaks kultuurivoolu. Üks on pärit Skandinaaviast, mis Eestisse ulatub osalt üle Edela-Soome ja mille mõju kandub kuni Väinani, kust kaubateed viisid Kesk- ja Valge-Vene suunas. Teine on pärit Ida-Preisi  kultuurikeskusest. Kolmandana ulatub Ida-Lätisse ja -Leedusse veel gorodištše-kultuur, mida Tallgren peabki algsoomlaste kultuuriks. Näib siiski, et esimestest kahest kultuurorientatsioonist tunnistavate leidude ja kalmekujude taga ei tule näha võõrast rahvusest asustust, vaid juba soomesoolist. Peipsi taga, Ida-Lätis ja -Leedus asuv osa algsoome rahvast jäi endiselt madalamale kultuuritasemele. Metalli saa­mise võimalused olid raskemad, tööesemed ehted jm. tehti luust, puust, savist ja kivist. Läänemerre suubuvate jõgede  piirkondades ja mere läheduses asuvate algsoomlaste kultuur võttis aga kahest eri suunast lähtuvatel mõjustustel täiesti teise ilme. Seejuures on skandinaaviapoolne mõju täiel määral valitsev, mida eriti kinnitab sealpoolsete matmiskommete ülevõtmine. Nimelt tuleb seeaegse tüüpilise kalmekuju - kivikirstkangru päritolu otsida sealtpoolt. See uus kalme tekib Ida-Baltikumis nooremal pronksiajal, ilma et tal oleks mingisuguseid vanemaid eelkujusid koha peal seejuures ka oma esinemises hoidudes ranniku  lähedusse, saartele või vee­teede piirkondadesse (vt. "Eesti ajalugu" I, lk. 69). Seni on nende päritolu küsimuses viidatud eeskujudele nii Ida-Preisis kui Skandi­naavias, seejuures kaldudes rohkem Skandinaaviasse, eriti Ojamaa poole. Ida-Preisi vastu räägib otsese kontakti puudumine sealse alaga, vahepealsete balti hõimude matmiskombed on erinevad, samuti on Ida-Preisis kalmete ehituse üksikasjus erinevusi, ka mae­takse seal põletatult saviurnidega. Ojamaa poolt rääkiva väitena on tavaliselt esitatud laibamatuse  esinemine kummalgi pool. Kuid on tähelepanuväärt, et meil esineb laibamatus kogu aeg, kuna Ojamaal tuleb see ilmsesti välispoolsetel mõjustustel tarvitusele alles eelrooma rauaaja 1. perioodil, võib-olla koguni Ida-Baltikumi kivikirstkalmete mõjustusel. Näib, et siinsete kivikirstkangrute päritolu suurima tõe­näosusega tuleb otsida Edela- ja Lääne-Soomest, kus pronksiaja jooksul tugev rootsi asustus ja mille kaudu just vanemad skandinaaviapoolsed mõjustused on jõudnud Eestisse, seega umbes ajal, mil vastav  matmiskomme siia jõuabki. Soomes see matmiskomme ühtib täiesti Kesk-Rootsi omaga. Kesk-Rootsi kultuurikeskus on sellal eriti mõjukas ja ekspansiivne ja selle kultuurivooluga tulebki uus kalmekuju Eestis ühte viia, kusjuures tee on käinud üle Edela-Soome. Algsoomlaste läänepoolsel asustusalal see koduneb ja saab omaseks. Läti alal see mõnevõrra kohastub oludele ja ehitusmaterjalile, kusjuures siin lisandub ka mõningaid teisi mõjustusi Ida-Preisist ja Ojamaalt. Eesti ja Läti kivikirstkalmed kajas­tavad teist  elatumisviisi kui Soomes. Kalmete areng on kõige tihe­damas seoses rooma rauaaja kalmetega, ja mitte ainult kivikirst­kalmete peaaladel, vaid ka kaugemais kohtades. Asustuse jätkumine on lüngatu - kivikirstkalmed ja tarandikkalmistud asuvad otseses naabruses või moodustavad koguni ühise kalme. Ei ole üldse mingisuguseid tunnuseid, mis kivikirstkalmeid nende vanemas osas võimaldaks kirjutada mõne teise rahva omaks, kui nende lõpparengus, kus nad erandita esindavad soome sugu asustust. Küll aga on mõningaid  jälgi sellest, et kivikirstkalmete kõrval esines ka maa-alust laibamatust nii hilispronksiajal kui ka eelrooma raua­ajal, mõnes kõrvalisemas kohas isegi rooma rauaajal. See maa-aluste laibamatuste kiht esindaks algsoomlaste algupärast matmiskommet, mis konservatiivselt püsis kõrvuti välismõjudel kodunenud uue matmisviisiga. Sama paralleelsust näeme ka laiba- ja põletusmatuste kõrvuti esinemises.