Sõitsime siis nii kaugele kui sai, Ede majast mööda ummiktee otsa, jätsime auto sinna ja läksime jala üle raudtee eriti salapärasesse metsikusse  metsa, kus saime mu meelest jube kaua vantsida, enne kui mingi avarus tekkis, mida võiks häda pärast karjääriks pidada. Ja seal metsas olen ma, muide, käinud täiskasvanuna seenel ja seal radadel jalutasin oma lasteaialastega, kui sovhoosi lasteaias kasvatajana töötasin ja no tõesti kohe pole ma kordagi ühegi ujumiskohani seal jõudnud. Ainult toda lahedat ümbermajarõduga vana maja imetlesin alati, mis enne raudteed tee äärde jääb, see on tänagi täiega äge, nagu kuskilt võõrast Baieri metsast ülemöödunud  sajandil (mitte et ma teaks, kas seal metsas maju oli).