Meie boss oli tegelikult tavaline noor kodulaenu võtnud eesti mees, kes üritas kuidagi pinnal püsida. Me ise olime väga kirev seltskond, kes vaikimisi leppis tema mängureeglite ja skeemidega. Nii mõnelgi meist oli ettevõtlikkust või siis ettevõtlusoskust  kaugelt alla keskmise, aga ambitsioone rohkem, kui lihtkodanikule sobinuks. Siiri ei tahtnud ülikooli minekuks ei õppelaenu võtta ega vanematelt raha küsida, nii ta otsustas vajaliku summa Helsingi koolimaju ja koridore kasides kokku saada. Ta elas koos kolme meessoost toanaabriga, kes kohtlesid teda hoolitsevalt nagu väikest õekest. Henri oli neist kolmest kõige vastuolulisem tüüp, kelle minevikku mahtus igasuguseid hämaraid tehinguid. Jutu järgi oli ta jube karm vend, kellele ei tasunud käru keerata, kui oli  tahtmine kondid terved hoida. Iga natukese aja tagant oli tal mõni "tutikas pruut", mõnikord mitu korraga, ühe elukaaslasega koos oli temalgi korterilaen kaela võetud, teisega laps tulekul. Kui mõne mehe kõne kohta võib öelda, et see on pikitud roppustega, siis tema kõnepruuk oli üleüldine roppus, mis oli pikitud tavalise jutuga. Ühel ilusal keskööl vajus ta koos umbes sama karmi sõbra ja pesapallikurikaga meie korterisse, et Mark maha lüüa, kuna see järjekordselt venitas mingite rahadega ja tänu sellele  jäi Henri oma Eesti korterist ilma. Kati sahmerdas mööda tuba, palus poisse rahuneda ja neelas südametilku. Riina tõmbas teki üle pea. Mina lugesin Marki urkast leitud täiesti uut korralikku raamatut "Inglid ja deemonid" ning ootasin, millega lugu lõpeb.