On nädalaid, millesarnaseid on elus vähe.  Õnneks.  Need võiksid sootuks olemata olla.  Mul ei ole enam võimalik helistada laopoisile ja teda "pisikeseks" kutsuda, ma ei saa temaga enam jageleda, kummal on suurem õigus meie samale päevale langenud sünnipäeva omada ja ma jään talle igaveseks võlgu kartulikotitäie hernekomme.  Pilt musta lindi ja küünlaga oli stendi kõrval, kus samasugune, ent lindita foto oli aasta algusest saadik "parima kolleegi" kohal.  Darwini auhinda on selline minek väärt...  Esmaspäeval küsiti minult "Mismoodi tema töö nüüd tehtud saab?"  Väga rumal küsimus.  Tööinimest saab asendada.  Isa kahele lapsele ei saa.  Uut vanemat venda sama lastekodu teistele poistele ka ei tule.  Nüüd peavad nad oma teel ise püsima.    Mõnest inimese minekust jääb hinge auk.