Need sõnad tunduvad asendamatud enne kõike kõla ja rütmimõjude tõttu. Tume u valitseb oma kordumisega mõlemaid värsse ja eriti nende otsustavat lõppmõju, õi sünge lõikavus (et nimetada umbkaudugi ta võimalikku sisendusilmet selles ühenduses) annab avara a naabruses oma eritooni sellesse tundeühtlusse, mis rõhutab pildistiku üldmõju. Raskestihäälda tavad konsonantgrupid ks, tv, rm pole arvatavasti mõjuta selles tundesüvenduses, susisev s võib veenda, et kuuleme suuskade sõidusahinat. Lõpuks riim,  värsi musikaal­suse tulipunkt, oma kordumisega ühendav ja võluv, nii nagu on võluv korduv motiiv muusikas. Võime näha siingi mingi sisemise tunde-loogika avaldust, mis on koondanud värsside tugevaimad kõlamõjud sellesse tulipunkti: u, ks, s, kui nad mitte siinse asendi tõttu ei muutugi tugevaimaiks. Kõige selle all aga energilise troheilise rütmi iseäraline raskumine pikkade silpide valitsuse tõttu, mis teises värsis muutub iseäraliselt painavaks. Võime kõnelda häälikute ja rütmi sümboolikast, mille  mõjusuund ühineb sõnasümboolika omaga ja kan­nab viimast.