Sumeri kirjakeeles kasutati teksti sees mingisse konkreetsesse liiki või kategooriasse kuuluva sõna esinemise puhul selle kategooria determinatiivi ehk liiki määravat kiilkirjamärki. Taolise märgi kasutamine võis  hõlbustada teksti lugemist, ent determinatiivide kasutamine võis tuleneda ka mitte praktilisest vajadusest, vaid traditsioonist ja mõttemaailmast - kui esines sõna, mis kuulus mingisse traditsioonilisse esemeklassi, tuli selle sõna ette märkida kogu klassi tähistav kiilkirjamärk. Kõige sagedamini esinevaks determinatiiviks on tähekujuline märk di¡ir, mida kasutati peaaegu alati kõikide jumalusi tähistavate nimede ees. Erialateadlased kasutavad sumeri ja akkadi tekstide ladina tähestikku ümberkirjutamisel ehk  translitereerimisel kirjakuju d - nagu näiteks jumala Enlili nime puhul: den-líl. Teine väga levinud determinatiiv on puuliikide ja puutööriistade ees kasutatav ĝèš, mis tähendabki lihtsalt puud: näiteks ĝèš¡ešnimbar, mis sumeri keeles tähendas datlipalm. Linna märkis aga determinatiiv ki (tähendab koht, paik, maa kosmilise kogumina) sõna lõpus: näiteks Eridu linna nime kirjapilt on NUNki. Determinatiivi abil on kohe võimalik aru saada, et tegemist on Eridu linna ja mitte mingi muu sõnaga.