Maailma näinud.. ah, mis siin ikka keerutada - maailma päästnud mehena tuli Valera koju. Ainsana oma külast, ühena vähestest terves oblastis. Peaaegu neli aastat tagasi pani ta külanaiste itku saatel oma selja taga kinni värava oma selja taga, tollesama, mis nüüd mehe sõrmede all krigisedes avanes. Oli näha, et siitkaudu ei ole enam ammu ükski püksikandja käinud, õige tegija ei oleks sallinud kriginat ja  kipakilevajunud väravahinged oleksid peale õlitilga lisamise ka ülespoole upitada saanud.    Nüüd saab, nüüd jõuab! Jõuab väravat kõpitseda, katust kohendada - kojutulnud peremehe nõudlik pilk nägi kohe, et seegi töö oli tegemata.    Pidu külas oli veel täies hoos. Esimest korda sõja jooksul tuli tagasi mees, kellel kõik ihuliikmed küljes. Olgugi, et tallimehe-Fjodorgi oli pealtnäha mees kui ponks, oli kõigile juba teada, et peale kõva kõrvakuulmise oli põrutus talle ka muid vigu külge jätnud...  tallimees ikka täie mehe ette ei käinud enam, teadjad kõnelesid. Justkui sellest veel vähe olnuks, oli Fjodoril veel kõnelemise viga .. õigupoolest oli mees puhta tummaks jäänud, käte ning silmadega seletas teistele inimestele oma tahtmisi ja tegemisi. Vahel harva, kui pisut häälitses ja ohkis.    Kummalisel kombel olevat küll mõned külanaised kuulnud, et hobustega räägib tallimees teinekord pikad jutud maha...    Ah, mine neid külanaisi tea, nägid-kuulsid kindlasti valesti.    Meestest oli puudus. Naised muutusid nelja omapäi elatud aasta jooksul tigedateks, väsimus ja lagunev elu tegi neist varavanad eided.    Oi kuidas nad sõja lõppu ootasid. Mehi oli hädasti külasse tagasi vaja. Ära oodata jõudsid nad paraku ainult Valera...      ****      Õhtul kogunes külarahvas tema koduõuele kuulama jutte maailma päästmisest. Sõja jooksul pudinatest nagadeks sirgunud noored poisid ja tatikatest plikadeks kasvanud tüdrukud kihistasid tagareas, mõned  taadid, keda sõjatalvede raske töö veel elule säästnud seinaäärsetel pikkpinkidel ja naised - neid oli kõikjal. Ainuke meheeas võrdne, tallimees, hoidis end pisut kõrvale, väravapuu alla.    Kõik kelle jalad kandsid, olid kohal.    Valera teadis juba ammu, mida ta neile rääkida kavatses, see teadmine oli küpsenud temas kõik neli rännuaastat.    Oh, kuidas ta ihkas nähtut jagada. Oli, mida rääkida!    Ta ei tahtnud rääkida sõjast kui suremise kohast. Ta teadis, et TEMA  tuleb tagasi ja räägib sõjast kui pikast teekonnast läbi võõraste maade. Surma, teadis mees, oli olnud ka kodukülas rohkem kui tavalistel aegadel. Milleks siis kaugelt seda muret veel lisaks tuua!    Jutud suurtest linnadest kibelesid meeles, sellistest, milles olid paleed ja kirikud täis kummaliselt meelilummavaid kujusid ja elusana tunduvaid maale. Meenutused küll sõjast lõhutud, kuid siiski nukulikult puhastest ja asjalikest küladest, pisikeste klanitud aedade ja siledate tänavatega.    Ah, kõik ei tulnud korraga meeldegi. Kõik need neli aastat oli mees endasse ahminud uut ja enneolematut, teades, et koju jõudes küsitakse temalt kindlasti :"Kuidas seal oli, sõjas? Räägi meile!"    Valeri tahtis rääkida enneägematutest asjadest ja imedest, mis võõrsil nähtud. Aastad olid teda läbi viinud nii mõnestki paigast, kuhu vaevalt, et keegi terves oblastis kunagi sattunud oli, Valeri võimuses oli nüüd need varandused sõnadesse panduna kodustele kätte tuua.    Kirjeldused  imelistest maalidest, millel olevad inimesed olid kui kohe valmis lõuendilt maha astuma, aedades peituvaist elusaina tunduvaist kujudest... ah, nii palju oli meeltesse kogutud!    Mida kauem Valera jutustas, seda kummalisemalt käitus külarahvas. Alguses isegi küsiti üht-teist lisaks, aga aja edenedes jäi publik üha vaiksemaks ja hakkas justkui tasapisi jutustajast eemaldumagi. Üksteise pilke vältides nihkuti muudkui kaugemale ja kaugemale - aia sügavusse, tara äärde, lõpuks aia tahagi, kus enne vaid  noorukid seisid. Hiilimisi jäi isegi sealt rahvast aina vähemaks.    Ei, see ei olnud illusioon, mingil hetkel sai ka Valera naine aru, et taatide rivi pikkpingil on pisut hõredaks kiskunud ja naisigi jäi järjest napimaks, ainult nolgid ja neiud veel kuulasid, suud ammuli. Naised krabasid mõnelgi liikumatult kuulataval nagal kratist kinni ja tirisid ta vastuhakkamisest hoolimata kodu poole. Jah, ka noori jäi vähemaks.    Läksid külanaised kiirel sammul kodu poole, ise omaette sarjates:  "Ah, pole sul vaja seda loba ... fashistidest aina seletab, kui iiilus ja kui puuuhas..."    Kas neil ei olnud siis ilus ja puhas? Kas nemad siis ei pidanud sängis kuute madratsit valgete linade all ja kas nende õued ei saanud mitte igal laupäeval luuaga kenaks kasitud? Olid ju nendelgi majade räästalauad nikerdustega ja aknaluukidel maalitud lilled.    Ega`s Valera selleks sõjas käinud, maailma fashistlikest sigadest vabastanud,et nüüd oma küla naistele seletada kui kena ikka neil..  .bandiitidel.. .seal oli!    Valera ei taibanud midagi. Justkui pime steiplaulik poolenisti suletud laugudega jätkas ta jutustust võõrastest maadest, hiiglaslikest linnadest, uskumatult muinasjutulistest lossidest ja keerulistest masinatest. Palju nähtust oli sõjalt hoope saanud ning räbaldunud aga oma mõtteilmas lisas Valera kujudele puuduvaid, äralöödud ninasid ja jalgu ning katusteta lossidesse kujutles ta kihiseva elu.    Järjest vaiksemaks jäävat ümbrust arvas jutustaja olevat hinge kinni  pidava publiku tunnuseks.    Ta oli näinud sildasid, mis tõusid jõe kohalt üles, et laevu läbi lasta ja laevu, mile pardalt võisid lennukid õhku tõusta.    Ah, mida pikemalt Valeri kõneles, seda vähem ta jutt külarahvale meeldis. Valeri saadeti ju tollal, aastaid tagasi külast maailma vabastama, mitte vaatama kui palju ilusam ja parem tolles maailmas võrreldes koduse eluga kõik on.    Oli juba päris pime kui mees väsis ja lõpetas. Ise oma jutu lummuses olles ei hoomanud ta  ikka veel, et õu oli üsna tühi ning tuppa minnes ei saanud ta arugi kui mureliku pilguga ta oma naine minekut seiras.    Toa poole saatis teda veel teinegi ainitine silmapaar. Tallimees ei olnud kogu õhtu jooksul oma kohalt liikunud, nüüd vaatas ta tuppa minevat naabrit ja vist ainsana tema näost paistis mõistmine ja natuke rõõmugi.      ****      Hommikul naise kaetud laua taha istudes oli Valeral üle aastate helge ja hõljuv tunne - nagu oleks mingi kaua koormaks olnud  ülesanne täidetud, varandus koju toodud, suur ja raske töö lõpetatud.    Ainult naine.. naine oli sõnakehv ja tusane. Ta ei olnud kunagi oma mehele mitte midagi ette heitnud ning ka sel korral ei tulnud huulilt ühtegi halba sõna. Ei, naine ei olnud pahane, mures oli ta hoopis.    Kogu küla oli tema meest koju oodanud. Kõik teadsid, et naasmas oli sangar, vabastaja, lohetapja - kui kuulata vanade naiste ütlemisi.    Koju aga jõudis mitte Püha Georg, vaid lohe poolt võrgutatud  neitsi. Kuidas muidu seletada eelmise õhtu kummalist kiidulaulu? Kogu külarahvas ootas kangelaslaulu lahinguist ja veristest võitudest, ent seda ei tulnud.    Eh, oli siis niisugust muret vaja!      ****      Valera ei mõistnud, miks tänaval vastu kõndinud naised ja taadid talle silma ei vaaadanud, lausa kõrvale põikasid kui tee tõotas liiga lähedalt mööda viia. Kõnetamise katseile vastati pilgu maha pööramisega, tere ei pandud tähele.    Jaa, sõda oli  inimestele liiga teinud, arvas mees. Õnneks teadis ta, et maailmas on palju imelist ning küllap selle jagamine aitab valusaid hingemarrastusi ravida.    Õhtul, mõtles ta, õhtul räägin veel!    Talli juures päevatööks omale hobust rakendades tundis Valera äkki kellegii kätt õlal. Fjodor.    Viipas käega - tule! - talli jahuaida poole.    Said mehed teistest eemale, kuuljatest kaugemale, kui tallimees äkki rääkima hakkas.      ****      Paari  aasta pärast oli Valera end oma töökuse ja lahtiste kätega üle oblasti kuulsaks teinud. Kangelane, maailma fashistidest vabastaja, bandiitide tapja, Püha Georg. Kodutare oli korda tehtud, kolhoosis tegi tööd mitme eest, polnud ametit mida ta selgeks ei saanud. Sepana ei teatud temast paremat ka minevikust - küll vanad inimesed juba oskasid vahet teha.    Kui tal ainult seda kõnelemise viga küljes poleks olnud, õigupoolest oli teine sama hästi kui tumm.    Tõsi küll, külanaised teadsid  meenutada, et oma esimesel kodusoleku õhtul olevat Valera pikalt juttu vestnud, imelikke muinasjutte rääkinud nagu olnuks ka mujal maailmas kaunist ja keerulist, mida vaadata. No eks ole, vaata mis põrutus inimesega ära teeb!    Seda külamuttide loba, et Valera sepikojas mõnikord omaette räägib - seda ei uskunud peaaegu keegi. Veel rumalam oli ainult ühe jõmpsika plära, et tema olla näinud tumma Valerat sama tumma Fjodoriga juttu heietamas, pilgus selline igatsus....      _____________    kirjutajate kommuun  _____________