Tegelikult on selle ülinaljaka kaardimängu nimi Kung Fu Fighting, kuid terve see aeg, mil me mängisime, ümises igaüks omal viisil Club Kung Fu'd. See paistis teiste mättasselöömise kergemaks tegevat.    Alguses vaatasime, et nuh, mis, kaardimäng. See ka mõni mäng! Kuid tegevuse arenedes olime varsti kõik naerust kõveras. Kujutada vastasmängijat söögilauda haaramas, seda pea kohal keerutamas, siis sellega veel mööda seina üles jooksmas ning vastasele virutamas, oli meiesugustele hea kujutlusvõimega  inimestele lihtsalt ülikoomiline.    Tegelikult kogu mängu mõte oligi teised mängijda ükshaaval oma kõva kung fu oskusega maha nottida, et siis üksi võitu tähistada. Kuid see polnud üldsegi mitte lihtne. Kui ikka on sellised kaardid käes, mis lubavad vastasel sinult 13 chid maha võtta, siis on asi suht karm, kuna ainult 20ne chiga alustadki. Esines küll taoline kaart, mis lubas vastasele irvitades öelda, et "your kung fu is no match for mine!", lööki ignoreerida ning siis ise vastu lajatada, kuid  neid kaarte liikus ringi masendavalt harva. Enne olid juba tooliga pihuks ja põrmuks pekstud.    Oma oskusi sai muidugi mitmete relvade ja asenditega tugevdada, samas said need ka mõnikord kallaletungis saatuslikuks. Minu mõõgarünnakul haarati mõõgast lihtsalt paljakäsi kinni ja suunati see kõrvale, lüües mulle siis hoopis kepiga vastu pead, joostes ühtlasi mööda seina üles, mille tagajärjel ma kaotasin kohe mitu chid.    Päris esimesena ma välja ei langenud, kuid võitjaks ka ei tulnud.  Võitjaks tuli hoopis inimene, kellest seda oodatagi ei osanud (arvestades tema elude hulka lõpus).