(kes jagas kord laste- ja noortekirjanduse  kahte lehte selle järgi, kas protagonist on kangelane või jumalik laps. Kangelane tahab igavast kodust minema, kangelastegusid teha, kuulsaks ja rikkaks saada. Jumalikul lapsel pole vaja teha, vaid olla, ta õieti ongi juba kusagilt mujalt, külaline teisest maailmast. Tistou oli tal, kui ma õigesti mäletan, stiilipuhta jumaliku lapse näide: auahnus puudub, määrav omadus on kaastunne. Kangelase näide oli "Kolme raamatu" peategelasest seakarjus; kääbik Bilbo oli vist midagi vahepealset (peab minema raamatukokku ja üle lugema, pole midagi teha). Kangelase käsitlemisel jõudis Naranjo otsaga välja sinnamaale, et tegelikult saavad lugudes ka kangelased neist, kelles juba natuke on jumalikku last kõige kaastundega ja tahtmatusega ahnuse- ja auahnusemängudes kaasa mängida (nagu kääbik ei taha päkapikkude kullamänge mängida ja nagu printsessi ja pool kuningriiki saab ikka see kolmas poeg, kes ei kiirusta oma hobusega edasi, vaid annab sandikesele/võõrale loomale leiba))