Ole  Bornedali värskeima filmi mõte seostub kõige tihedamini Sam Peckinpahi 1971. aasta "Straw Dogs"-iga, mis kajastab samuti väikelinnas põlu alla sattunud perekonda ja nende kannatusi. Kui aga Peckinpahi film pühendus otseselt aeglasele ja julmale piinamisele, siis Bornedal paiskab perekonna järsku sündmuste keskele ja loob neile kiirelt dilemma, kas kaitsta süütut mees või lasta ta märatseva rahvamassi käte vahele. Bornedal`iga olen tuttav tänu filmidele "I Am Dina", "Vikaren" ja 1997. aasta "Nightwatch", mis  on tema enda 1994. aasta filmi nö. USA uusversioon, mille ta ise lavastas. Sama valemit on harrastanud ka Michael Haneke oma "Funny Games"-iga. Bornedal`il on oma kindel stiil ning jutustamisviis, mis on teatava kiiksuga, aga mitte üldse halb. "Fri os fra det onde" üllatas mind positiivselt, sest olgem ausad, ega sisu puhul ei ole tegemist millegi originaalse, küll aga kõva potentsiaaliga teemaga. Bornedal rakendab oma talenti taaskord ja lisab ka natuke midagi uut, mille all pean silmas audiovisuaalset  efektimängu, mis nii mõneski otsustavas stseenis töötab küllaltki hästi, andes olukorrale, mida on varem väga palju kordi läbi mängitud, teistsuguse varjundi, elik midagi rahulikku või siis fokuseeritut. Kõige lihtsam näide on märatseva rahvamassi hüüatuste saatel kirvega kodumaja ukse maha raiumine. Korraga eemaldatakse taustast karjed, kõnelused, muusika, tasutamüra ja jääb ainult kirve tuhm löök ukse pihta, mis on iga hetk purunemas. Lihtne, aga kiiresti arenevate sündmuste käigus tõhus efekt toomaks sisse  nii eripärasust kui ka stiili. Suhteliselt otsekohene sisu lahendatakse nelja indiviidi kaudu - pereisa Johannes, traumeeritud, kuid heatahtlik bosnialane, rekkajuht Lars ning kohalik suurema käeulatusega austatud, kuid sisemiselt murtud Ingvar.