75 miljoni elanikuga  Türgis aga palju ja igal pool. Soost ja vanusest ei küsita. Vaat see on see õige jalgpalli kultuur! Neil on, meil pole. Lihtne. 2:4 on Türgis nähtu taustal veel supertulemus.  Võrkpallist Istanbuli rahvas eriti ei vaimustunud. EM-finaalturniirist olid kuulnud vähesed. Kuid pärast Eesti vutikoondise kaotust Türgile tervitasid mind ja mu sinist Estonia sildiga särki kõik Mehmetid kavala naeratuse ja hüüdega: "Estonia! Four!"  Linnavuti tase on siin hämmastavalt hea. Triiksärkides ja viigipükstes otse  sõidutee ääres ebakvaliteetset nahkkera tagaajavad mehed on üllatavalt tehnilised ja pall liigub loogiliselt. Keskmiselt selline Eesti 2.-4. liiga tase.  Proovisin jalga minagi. Raske. Pall harjumatult väike, maapind ebatasane, õhtupimedus... Lisaks oli meeskonnakaaslasi vastastest võimatu eristada.  Hiljem tahtsid neli kohalikku poisikest - no 6-10 aastased - Eesti ehk siis minu vastu mängida. Osavad on need kohalikud naasklid! Rahvuskoondise eest jäi revanš saamata - 2:3. Preemiaks - parima  mängija eriauhind? - anti mulle viinamarju. Ahjaa, kilekott ühes mu asjadega virutati vahepeal ära, kuid hiljem tuli see uuesti välja.  Jalgpall pole ainus sportlik tegevus, mis Istanbulis silma jäi. Rättidega täiskasvanud naised kõksisid võrkpalli, lapsed mängisid vanavanematega rahvastepalli, spordiparkide jõumasinad leidsid kasutajaid...  Seega selleks, et Eesti Türgit jalgpallis võidaks, tuleb meil ühiselt internetist vabasse loodusesse tagasi tulla. Äkki teeks midagi juba täna?