Mikael oli tema käest rohkem  peksa saanud. Ka minu pärast. Õigemini küll minu eest. Ta oli vahest lihtsalt vahele astunud ja minu keretäie endale võtnud. Tegelikult peksis isa teda julmemalt. Mikael ei nutnud isa nähes kunagi, kuid öösiti kuulsin teda vaikselt patja tihkumas. Ma teadsin, et ta ei tahaks, et keegi seda kuuleb, sellepärast ma ka ei maininud seda kunagi. Püüdsin teda omal moel lohutada, kuid siis ta tegi jälle vaprat nägu ning oli mitu päeva rusutud. Elu oli õpetanud, et üks korralik peatäis nuttu aitab selle vastu,e t  järgmistel päevadel kergem oleks. Seepärast ma ka lasin tal nutta.