Islami usk oli saavutanud nüüd oma arengus põhitõed, kuid nagu kristlus, hakkasid peale needsamad vaidlused jumalast ja tema suhtumisest inimesesse. Peale kristluse otsese mõju, seletub see samade oludega, milles arenesid nii muhameedlus kui kristlus. Muhameedlastele  oli samuti jumal kõikvõimas ja kõiketeadev. Talle on tulevik niisama hästi teadev kui minevik ja olevik, kõik mis maailmas sünnib, sünnib tema tahtmist mööda. Ja samal ajal võib ometi inimene täita või mitte täita jumala käskusi ning on selle mittetäitmise eest vastutav. Koraanis on see vastuolu veel teravam kui uues testamendis. Seepärast võis jumala õpetus areneda kas ettemääramise või inimese vaba tahte suunas. Kristlikus maailmas tekkis riid vaba tahte ettemääramise puhul juba 5 sajandil. Islami maailmas  hakkasid esimesed sellised probleemid tekkima juba 730 aastatel, kus inimesi nuheldi mitte nende vaenuliku suhtumise pärast valitsusse vaid dogmaatiliste vaadete pärast. Siiski oli neid tagakiusamisi palju vähem kui kristlikus maailmas sel ajal. Tekkisid esimesed "valed" usuvoolud kadariidid. Nad nimetasid end ise "ainujumaluse ja õigluse meesteks" ja ainujumala all mõtlesid nad ainust igavest jumalat, kellele ei saa omistada mingeid ainelisest maailmast võetud omadusi. Kõike, mida jumal näeb, kuuleb ning  õndsad teda omakorda paradiisis näevad, tuleb mõista allegooriliselt, võrdkujuliselt. Kõik olemasolev peale jumala, on tema loodud, selle hulgas ka tema sõna. Jumal ei tohi teha kurja ega või jätta tehtud kurjust nuhtlematta. Patusele muhameedlasele on paradiis niisama suletud kui uskumatule. Koraani ja sunna kõrval on usuallikaks mõistus.