Luther toetus alguses peamiselt varakristliku kiriku traditsioonile (episkopaatlikust korraldusest), mis oli endiselt maksev ka ortodokskirikus. Nii püüdis Luther väitlusse tuua ajaloolise argumendi ja küsida, milline oli Rooma piiskopi positsioon ajaloos tegelikult olnud. Eck ei lasknud ennast sellest kaasa tõmmata, vaid esitas oma järgmises sõnavõtus veel uusi piiblikohti ja kirikuisade kommentaare. Lutheri seisukohalt vaadatuna oli väitlus muutumas talle ohtlikuks, sest Ecki argumenteerimisviis oli sarnane hereetikute-vastase argumenteerimisviisiga. Eck suhtus Lutherisse kui Wyclif(f)i pooldajasse. Kahjuks ei suutnud Luther ümber lükata Ecki esitatud väiteid ja pidi veenduma, et kirikuisad ei olnudki tema poolel. Et tekkinud täbarast olukorrast kuidagi välja tulla, esitas Luther käsitluse õigest teoloogilisest argumentatsioonist, mille järgi oli Piibel kõigist kirikuisadest suurem autoriteet. Jumala sõna oli ülalpool kõikidest inimeste sõnadest. Eck nõustus Lutheri väitega, kuid pidas kinni põhimõttest, et isad olid mõistnud Piiblit õigesti.