Eile, 02. juulil 2011. Päike kõrvetas. Kuum päev  tõotas tulla. Aga kihk minna ja vaadata, mis imetegusid Mirjam on korda suutnud saata, ei seganud minusugust seekord autosse ronimast. Selle tunnikese kannatab ju ikka välja.  Kõigepealt Aed. Oma silm on kuningas. Sa võid ju lugeda ja vaadata pilte, aga tegelikkus on ikkagi midagi muud, ilusam ja huvitavam.. Ma tahtsin tõesti näha seda põnevat aia kohal hõljuvat vett ja kõike muud virisemist väärivat, aga seda polnudki. Nägin hoopis kenasti oma pesasse sobitunud või sobitatud suurt rikkaliku taimestusega  veesilma, parajalt pisikest/suurt turbaaeda, enamvähem lõpetatud haljastusega maitsekaid kaldaid. Ja muidugi kive- ääristusena, nutika purskkaevuks moondunud veekraaniga ja lihtsalt niisama pilgupüüdjana. Väike aed oli saanud tänu headele ideedele ja nende teostusele hoopis suuremaks.  Kivid, mis mõnes aias kolisevad, mürisevad ja ärritavad, pakuvad siin istutusalade eraldajaina, istutusnõudena ja muidu eksponaatidena hoopis kindlust, turvalisust ja suurt rahu. Aiaringid. Suuremate või väiksemate gruppidena või hoopis üksi kõndijatena. Kas inspiratsiooniks, nõupidamiseks, avastamiseks või lihtsalt imetlemiseks.