Naljaga pooleks võiks väita, et metafüüsika haigus algab varajases puberteedis küsimusega "kes ma olen?" Ühesõnaga see  algab eksistentsiaalse kogemusega. Kui keegi ei oska õigel hetkel sellele ühtki tobedat - aga rahuldavat - vastust anda, muutub küsimine standardseks ängistuseks: "kes on inimene?" Taoline sisemine konflikt sünnitab filosoofe, kelle tegevuse lõppeesmärgiks seatud abstraktne ja kättesaamatu tõde õpetab lihtsat tõsiasja: "kuidas saada selleks, mis ollakse?" Kuidas siis saadakse? Platon pooldab meenutamist, Voltaire nähtavasti irvitamist, Nietzsche pooldab metafüüsilist vägivalda ja väärtuste ümberasetamist, kuid enamus filosoofe pooldavad siiski mõtlemist või siis on üldse unustanud asja tuuma ja hakanud keeleteadlaseks. Erandiks jääb vaid Kierkegaard, kes pooldab hüppamist. Jaspers on kaval, tema pooldab püüdlust ja arvab, et püüdlus teebki meist inimesed (Ko³akowski 2000: 91). See tähendab aga seda, et terve hulk selle probleemiga mitte tegelevaid inimesi, nagu trammijuhid jms, pole järelikult need päris õiged inimesed.