Liigutus oli tõepoolest suur. Muutus ja hingevärin, uskumatu IME. Kössutavast orjast sai jälle kord sirgeselgne vaba mees. Väärtused hakkasid tasapisi oma õigesse paika nihkuma. Tasapisi. Pole ju kerge ligi  50aastast rääma silmist pühkida. Silmist ja südamest. Ja aastakümneid kommunismitondiga hirmutatud aju töökorda seada, sellega oli tegemist. Oli ju tõustud sõjast, mis toimus varjatult kohvikulaua "lutikate" ja pealekaebamiste abil ülekuulamistel ja piinamistel. See varjatus andis enneolematu dimensiooni ja vastuhakkajad ei peitnud ennast metsades, vaid hulkusid kodutute hippidena pealinna tänavail. Nad olid öövalvurid, katlakütjad ja kunstikoolide modellid, määramatud ollused nomenklatuuriga vastandudes, ja  nende peas kõlas vaid üks viis :Põgene, vaba laps, see on ainus võimalus....  Ent ... kuidas olla siis, kui "ainus eluvorm on võimatus"(D.Kareva)