see tunne, kui väljas on juba veidi hämar ja tegelikult peaks juba tuppa minema ning kohvi jooma, aga ometi matkad tõstukiga veelkord mäetippu, vaatad hetkeks all valitsevat kuristikku, kinnitad klambrid ja lendad alla. (just nimelt lendad või liugled, sest sõna sõitmine ei ole sugugi õige lumelauaga liikumise kohta.) koged ehk kümneks minutiks seda suurepärast kõikematvat tunnet, et Sina ja mägi, muud polegi olemas. jõudes uuesti alla, naeratad andeks paluvalt tõstuki  juures olevale mehele ja libised kergelt uuesti üles..