Kümme aastat pärast esimese haljastamislaine algust hakkas Eesti NSV-s juurduma põhimõte, et maanteed ei saa ega tohi ümbritsevast maastikust lahutada. Nüüd hakati haljastust vaatlema ennekõike liiklusohutuse aspektist: kindlustada ohutu liiklus ja parandada autojuhi sõidutingimusi. Loomulikuks ja optimaalseks haljastuse elemendiks said korrapäratud puu- ja põõsarühmad. Nii tekkisid  hekkide ja alleede kõrvale kase-, pärna-, tamme-, vahtra- ja kuusegrupid.