Sündmuste keskpunktis ongi teatrimaja ise, mulle näis, et vahest rohkemgi kui tegelaskujud. Peategelaseks võib lugeda Marion Steinerit (Catherine Deneuve), kelle õlule on langenud teatri juhtimine - nii näitlemine kui ka majanduslike jms probleemidega tegelemine. Nimelt on tema abikaasa, juudisoost lavastaja ja näitekirjanik Lucas Steiner pidanud Pariisist lahkuma - tegelikult pole ta aga kusagile läinud, vaid varjab end teatrimaja keldris, kuhu ka Marion õhtuti läheb. Kõik juutlik või  juutidelt pärit on tõrjutud, allasurutud või hävitatud, mida see (loominguline) vangistus siin metafoorina märgib. Suur rõhk on maja sisemisel loogikal: olemas on nii vertikaalne dimensioon (kelder ja ülemine korrus ning lava) kui ka horisontaalne dimensioon (lava ja publik). Ainus, kes nende vahel vabalt ringi liigub, on Marion, kes jääb samas ka kõige mõistatuslikumaks tegelaseks filmis. Üldse on filmis üsnagi palju kummalisi momente, kus karakterite tegutsemismotiivid vaatajale ähmaseks jäävad, mida on  seletatud sellega, et tegevus on antud justkui läbi lapse silmade. Truffaut ise oli filmis kujutad ajal umbes 8-aastane, ning kergelt autobiograafilise paralleeli võib filmist leida väikese Jacquot' näol.