Aga mõtted liikusid hoopis ühe mehe peale, kel täna sünnipäev. Saatsin talle päikesetõusu ajal ka sms-tervituse. Pikalt mõtlesin tema ja enda üle ja elu üle ja und üldse polnud enam. Mõtlesin, et miks ma ei oska vahet teha, kas mehel on minu vastu  tõsisemad tunded või on see niisama, puhas seksuaalne huvi? Ja miks ei ole mul õnnestunud enda juures hoida ühtegi tõeliselt head meessõpra, kellega olekski mõnus olla ilma igasuguse seksuaalse pingeta? Alati läheb asi kas enne või pärast käest ära… Mõnikord see muidugi päris meeldiv, aga samas see pole ikkagi enam see…  See tänan sünnipäevalaps korra väitnud, et oli minusse armunud, aga ma ei saanud sellest küll õieti aru. Meil on olnud üheskoos fantastilisi öid ja päevi ja mõni koosviibitud hetk ja seda  saatnud emotsioon jääb mind saatma elu lõpuni. Samas on ta mulle teinud ka kohati väga haiget, olen kordi endale lubanud temaga enam mitte kunagi suhelda…ja siis seda lubadust ikka ja jälle murdnud. Mingi klapp meie vahel aeg-ajalt siiski on, tunnetan seda kasvõi vaimsel tasandil, kuigi jään talle selles osas tublisti alla. Ehk ongi nii, et ma ei suuda kunagi päris ükskõikseks jääda mehe suhtes, kellest olen kunagi väga hoolinud. Hoian tema tegemistel ikka silma peal, elan kaasa õnnestumistele ja  õnnetustele. Lihtsalt tean endast, kui oluline on, et sul oleks üks inimene, kes lihtsalt oleks õigel hetkel olemas…midagi muud pole vajagi. Ta ei peagi alati su kõrval olema, aga kas telefonikõne või sms või meil…ja ma tean, et sealt ei tule vastuseks vaikivat ükskõiksust või alandavat mõnitust.