Saabusime kõigele vaatamata baasi, leidsime vajaliku "sputniku" mida oli vaja kaitsta ja … ootasime jälle. Seekord poolteist tundi, enne kui asjaks läks. Personaalselt oli mul vahepeal nii külm, et relva oli raske värisemast hoida. Nüüd järele  mõeldes andsime jube nirusti alla: keegi viskas mõne minuti tulistamise järel lõhkepaketi aknast sisse ja karjuti "kõik on surnud!". Tegelikult oli pool ruumi veel elus aga kõigil oli liiga siiber, et vaidlema hakata. Minul kaasa arvatud. Siis otsustasime, et kuna kell oli sitaks palju, energivarud olid nullis, siis on mõistlik tagasi sõita linna. Jaotelgis romantika jäi seekord siis ära.