Kas olete kunagi tähele pannud, et sinu elu suurimad kritiseerijad ja õõnestajad on inimesed, kes pole elus ise mitte midagi saavutanud? Inimesed, kel pole ei enesekriitikat ega -väärikust, elementaarsest  haritusest siis rääkimatagi. Eriti meelevastane on lugu siis, kui tegemist on inimestega, keda sa tunned. Või tundsid kunagi. Oleks vist paslikum öelda, et "arvasid tundvat". Ma mõistan, et mitte kellegi silmad ega mõistus ei küündi vaatama nii sügavale teise inimese sisse, et ta teaks täpselt tema iga võimalikku nurka. Seda ei saa ega peagi teadma. Ometi suudab teist tundma õppides selgeks teha asjaolu, kuidas ta mitte kunagi reeglina ei käituks või mida ta mitte kunagi ei ütleks. Hetke, mil mõistad, et "ta tegi midagi, mida ta poleks pidanud tegema või ütlema" ei nimetata üllatuslikuks käitumiseks vaid sulaselgeks reetmiseks. Siit ka loo moraal - ära arva, et sa pead andestama, et sa pead sellest mööda vaatama või kogu kompoti lihtsalt alla neelama, sest elu läheb edasi, haavad paranevad ja halvad mälestused ununevad. Pea meeles, kui reedetakse korra, järgneb sellele alati ka järgmine. Elus tuleb lihtsalt selline aeg, mil tuleb lahti lasta kogu draamast ja seda tekitavatest inimestest, pühendada see oma kallitele inimestele ja nautida. Elu on liiga lühike, et olla midagi muud, kui lihtsalt õnnelik.