Keskne tähendus Luhmanni loodud teoorias on kommunikatsioonil, ilma milleta ei eksisteeriks ühtegi sotsiaalset süsteemi (ega ühiskonda) (Luhmann 1995: 137 - 175). Ka eelpool viidatud konstrueeriv tegevus põhineb keelel ja kommunikatsioonil. Keel on konnotatiivne, mitte denotatiivne ja sõnum ei kanna endas informatsiooni - selle loob oma ebakindlust vähendav  vastuvõtja. Juhul kui keelekasutajad tegutsevad koos, võib tulemuseks olla konsensus - enam või vähem sarnane arusaamine millestki. Maturana ja Varela võrdlesid keelelist tegevust (ingl languaging) tantsuga, millele pole omane ei hierarhia ega konkurents, vaid koostöö. Nad nimetasid inimest bioloogiliselt armastavaks (koos tegutsevaks, koostööaltiks) olendiks ja määratlesid suhtlust kui sotsiaalse ühenduse raames toimuvat tegevust (Palmaru 2005: 40). Kommunikatsiooniga on seotud ka kõik teised Luhmanni universumis seotud kontseptsioonid, nagu autopoiesis, enesereferents, süsteem ja keskkond, sattumuslikkus (kontingentsus) jt. Kommunikatsioon on Luhmanni käsituses kolmekordne selektsioon: valikut tehakse nii infot sorteerides, sõnumit koostades kui ka sellest aru saades; sotsiaalne süsteem tekib koos autopoieetilise kommunikatsiooniga. Sotsiaalne süsteem ei koosne inimestest või tegevus(t)est, vaid kommunikatsiooni(de)st ning autopoieetiline on ainult selline süsteem, mis end süsteemisisese suhtluse abil pidevalt reprodutseerib. Kuna kõigile sotsiaalsetele süsteemide eesmärgiks on oma operatsioonide abil maailma keerukuse vähendamine (reduktsioon), järelikult on ka kommunikatsioonile iseloomulik valikulisus: informatsiooni valik, edastamise ja vastuvõtu valik ehk arusaamine või mittearusaamine. Kuid mis on Luhmanni käsitluse puhul eriomane: kommunikatsiooniakti toimumiseks on esialgu üsna ebaoluline, kas vastuvõttev pool saab sisust aru või mitte; sõnumi sisust arusaamine selle tähenduse tasandil ei ole nagunii täielikult võimalik. Kui põhimõtteliselt on valikute hulk lõputu, siis tegelikult piirab valikuid tähendus/mõte (Sinn), sest mitte iga sõna, lause, väljendusviis või teema pole ühes kindlas kommunikatsioonis mõttekas (Kõuts - Klemm 2007: 2428 - 2429). Luhmann ei ole kaasaegsetest sotsiaalteoreetikutest ainus, kes omistab kommunikatsioonile mastaapse ja kriitilise tähenduse, - ka Jürgen Habermas on teoses Theorie des kommunikativen Handelns arendanud välja kommunikatiivse tegevuse teooria põhialused. Habermasilikus tähenduses toimub kommunikatsioon läbi "ideaalsete kõneolukordade", mille käigus jõutakse tõeni; ja parem argument võidab. Luhmann on Habermasi käsitlust kritiseerinud ja pidanud seda utoopiliseks, kuna "idealiseeritud kõneolukorraks" vajalikke eeltingimusi pole lihtsalt võimalik saavutada. Kui Habermas on veendunud, et kollektiivne sotsiaalne kommunikatsioon on võimalik, siis Luhmanni arvates midagi sellist olla ei saa ning kaasaegses industraal-ühiskonnas võib kommunikatsioon toimuda üksnes teatud kindlates valdkondades. Avalikkuse mõistet ei iseloomusta enam üleüldisus, ratsionaalsus ja konsensuse saavutamise võimalikkus, universaalne kommunikatsioon asendub poliitilise kommunikatsiooni poolt pakutud (institutsionaliseeritud) teemadega; tõe otsimise asendab sattumuslikkuse pragmaatiline käsitelu. Avalik arvamus reageerib poliitika poolt tõstatatud teemadele ning diskursus jääb neid pidevalt reflekteerima; mingist probleemide lahendamisest tuginevalt üldisele konsensensusele ei ole juttugi, oluline on kommunikatsiooni jäävuse printsiip. XVIII sajandil tekkinud avalikkuse sfäär on "lagunenud" arvukateks erisüsteemideks, mis omakorda vähendab üldise arvamus-sfääri toimet ja mõjukust. Avalik arvamus sõltub institutsionaliseeritud organisatsioonide nagu parteid, bürokraatia, huvigrupid jms. autoriteedist; isegi siinkohal mitte püstitades eeldust, et avaliku arvamusega manipuleeritakse, on selge, et nimetatud organisatsioonidel on avaliku arvamuse kujundamiseks kõik võimalused. Avaliku arvamuse teemade loomise, kasutamise ja edasiarendamise õigus kuulub olemuslikult professionaalsete poliitikakujundajate tööülesannete hulka. Avaliku arvamuse funktsioon on luua eristusid poliitika ja mitte-poliitika (teemade) vahele, siduda poliitiline süsteem teiste spetsialiseeritud ühiskondlike süsteemidega ja seejuures "varjata" poliitilise otsuse-tegemise protsess (Hohendahl, Silberman 1979: 100 -101).