Uusromantilis-impressionistliku muljesubjektiivsuse asemele tuua kir­jandusteadusse jälle enam objektiivsust, enam kindlaid fakte, enam tea­duslikkust, ilma seejuures  ometi langemata loodusteaduslik-positivistlikku surnud faktide kogumisse - see on Oskar Walzeli uue meetodi pääsiht. Teda võikski vaadelda paiguti just sünteesina liiganalüütilise ja liigformaalse varema filoloogia ning stilistika ja liigsünteetilise uusromantika dünamistide ja metafüüsikute vahel, sest nii palju on tal elemente mõle­maist. Aga ta on toond ka midagi uut ja see on sügavam, täpsem ja suurejoonelisem stiili ja kompositsiooni analüüs. Ning siin on ta õpeta­jaks olnud kunstiajalugu, kus juba eseme  laad on õpetand enam n ä g e m a teost ennast ja nii harjutand välja töötama mitte üksi parema stiilitajumise võime ja meetodi üldse, vaid ka hulga stiilimõisteid, mis ülekantavad sõnakunstilisegi loomingu analüüsiks ja ajalooks. Nii on Walzel muuseas püüdnud kasutada W ö l f f l i n i epohhiloovat renessanss- ja barokk-kunsti eritlust ja seejuures tähele pandud vastuoluliste stiilitunnuste mõistepaare. Neid eraldab Wölfflin teatavasti viis, kusjuures siin esimesena mainit tunnus iseloomustab renessanssi,  üldse klassitsistlikku kunsti (ja Walzeli järgi ka klassitsistlikku kirjandust), teine aga barokki (ja romantilist) kunsti (ja kirjandust):