Kuid teadvusel on uurijate meelest kaks aspekti: 1) kas mingi teadvuse sisu jõuab teadvusesse või ei (ehkki organism ise on kogu aeg teadvusel ja kogeb muud maailma teadvuslikult) ja 2) teadvuse seisund: kas organism on teadvusel või ei ole (sügavas unes, anesteesia all, koomas). Nagu mõista võime, on globaalse sünkroonsuse teooria eelkõige seotud teadvuse sisude poolega (punkt 1) - ta ennustab, et mingi sisu teadvusse jõudmiseks on tarvis globaalset faasisünkroonsust. Punkti 2 ehk teadvuse seisundi suhtes on see teooria olnud senini tagasihoidlikum, kuid hiljuti on muidugi mõistetud, et üks üldine teadvuse teooria peaks suutma selgitada ka teadvuse seisundite erinevust - millest sõltub, kas inimene on teadvusel või ei ole? Ja muidugi on globaalse faasisünkroonsuse teooria pooldajad välja pakkunud, et teadvuse seisund sõltub samast mehhanismist nagu erinevate sisude teadvustamine: teadvuslike seisundite korral on nende väidete kohaselt rohkem gammasageduslikku globaalset faasisünkroonsust. Peagi ajakirjas Consciousness & Cognition ilmuv töö aga näitab, et päris nii lihtne see kõik ei ole.