Oleme ta suutnud natuke mängima saada, kuid kammimine on tõsine tegemine ja nii on kõhu peal mõned pusad, mida kõige parema tahtmise juures kammida ei saa. Täna sain tema  kammimisel käpaga kõva litaka ja paraja augu küünarvarde. Kõige hullem, Eestis ei tegele kaitumishäiretega kassidega sisuliselt mitte keegi ja isegi Tiina Toometi kliiniku registraator tegi telefonis tõrjuvat häält nagu ma oleksin soovinud kliinikusse tuua mõnd eriti agressiivset inimesest skisofreenikut. Nii peangi ma kirjavahetust USA loomakliinikutega, et tuvastada, milliseid humaanmeditsiinis kasutatavaid antidepressante nad kassidele annavad ja millise efektiivsusega. Momendil me räägime Alexandriga,  pihustame kasside õnnetunnet tekitavat spray´d ja silitame skalpeerimisohtu trotsides tema meeletult pikka, hõbehalli karva. Kuidas küll talle ütelda, et me soovime ainult head? Kiisu on inimestes nii sügavalt pettunud, et momendil tema arvamus ei muutu, aga kas muutub üldse??? Proovin talle täna öösel rahustavat muusikat lasta ja taas ning taas korrata - me ei anna alla!