Mis on kõige raskem?  Aga eks tasapisi hakkasid nad üksteisega harjuma. Kõige raskem osa tuli küll üllatusena. "Poleks uskunud, et laste saatused on nii kole keerulised," räägib Ivar. "Kui oleks puudega laps, siis... laps on ikka laps. Aga et sihukesed saatused..."  Signe täiendab: "Ma ei kujutanud ette, et see enda hingele nii raskelt mõjub. Kuidas üldse saab ilmas elada selliseid inimesi, kes lastele niisuguseid asju teevad. Kui ma Andrease toimiku läbi lugesin, siis ma pärast kaks nädalat ei maganud. Vahel tuleb selline  tunne, et otsin need inimesed üles ja maksan ise kätte. Alguses ma lihtsalt nutsin patja. Ma ei saanud nendest asjadest üldse rääkida. Nüüd ma juba saan."  Emotsionaalne pinge ema-isa töö juures võib kasvada üle pea. Sellepärast peab paar aeg-ajalt ennast välja lülitama. Peab puhkama, ja nagu iga muu töö juures, on ka siin ette nähtud puhkepäevad. Igas kuus ühe nädala veedavad Ivar ja Signe oma päris kodus, sealsamas ligidal ühes väikeses külas. Sellel ajal elab lastega tädi, ehk siis vastava koolituse  saanud naine, kelleks Signe ja Ivari majas on Anne Meier.  Esimeste kuude jooksul selgus seega, et teadmised laste mineviku kohta on isegi suurem koorem kanda kui igapäevaelu jooksvad raskused. Viimastest troonib esikohal õppimine. Neil on ära jagatud nii, et Ivar õpib õhtuti Siimuga ja Signe Andreasega. Paar-kolm tundi kulub ära.  "Vahel tundub, et kõik on nii peeneks tehtud, et neela ainult alla, aga kui ikka ei taha minna, siis ei taha," rehmab Ivar.  "Mõnikord ma süüdistan ennast, et  võib-olla minu pärast ei läinud koolis hästi," arutleb Signe. "Ma istusin seal e-koolis iga päev ja olin hästi õnnetu, kui halvasti oli läinud. Oma lastega on selles mõttes lihtsam, et neilt suudad rohkem nõuda. Aga siin mängivad emotsioonid. Hakkad mõtlema, et tal on olnud nii raske, ta ei saagi paremini."  Koolitööd on osa igapäevasest rutiinist (välja arvatud suvel muidugi). Ja eks rutiinsed igapäevased tegemised olegi need, mis peretundele aluse laovad.  Terve eelmise õppeaasta algas nende päev  nii, et Signe viis väiksemad lapsed lasteaeda ja tuli ise koju tagasi. Ivar transportis suuremad poisid kooli ja läks tööle. Ta on ametis E-Piimas ehitusmehena.  Jah, Ivar on täiskohaga isa, kaheksa tundi ärkveloleku aega kodus tuleb täis, aga ega selle eest täiskohapalka ei maksta. Kui Signe töötasu jääb õpetaja palga suurusjärku, siis Ivar saab SOS-külas Signe palgast tsipa rohkem kui 10%. Lisaks on perel ette nähtud majandusraha, mis kulub laste peale.  "Jumala pärast ärge mõelge, et siin on  rikastumise koht," rõhutab Ivar.  Oma tööandja E-piima ees tundis Ivar alguses süümepiinu, et peab tihtipeale võtma vabu päevi lastega arsti juures käimiseks ja muude pereasjade ajamiseks. Mõni töökaaslane viskas isegi, et otsustagu ükskord ära, kumba tööd ta tegelikult teha tahab.  "Siis ma läksin ülemuse juurde ja ütlesin, et ma tunnen ennast nirusti," räägib Ivar. "Ma ei suuda panustada nii palju kui võiksin, sest pean palju ära käima."  "Me oleme sellega arvestanud," kuulis ta vastuseks. "Nii  see peabki olema."  Väärt ülemus.  Kui Ivar õhtul koju saabub, läheb lahti õppimine suurematega, millele järgneb mängimine-joonistamine väiksematega. Suvel saab palju õues olla. Suuremad poisid armastavad trimmerdada, nooremad on juba kõvad muruniitjad. Eks see ole nagu tavaline elu, tehakse mis vaja ja vahel vaadatakse niisama telekat. Päeva lõpetab traditsiooniline õhtune teering, kus jutustatakse läbi päeval juhtunu.  "Üllatavalt avameelne õhkkond on seal," räägib Ivar. "Ja vahel läheb  kakluseks ka." Verbaalses mõttes muidugi. Õhtu lõpetab ettelugemine ja head-ööd-kalli.  "Mis see siis on, kas töö- või pereelu?" küsin ma.  "Ei saa võtta nii, et see on töö," ütleb Signe. "See on elustiil. Naised lasteaiast küsivad, kas olen mõelnud tagasi minna. Aga mulle meeldib siin. Ma arvan, et mul on selline kutsumus."  Ivar on aus. "Kui on väsitav päevatöö, siis vahel tundub õhtune kojutulek isegi töö jätkuna. Siis ma vajan õhtu jooksul tunnikest omaette. Selleks leian mahti, kui kõik on  magama läinud.  Aga ma olen rahul. Lapsed on toredad. Nad on hakanud meid usaldama. Siim käis jõulude ajal ära. Käisin tal bussi peal vastas. Kui kohale hakkasime jõudma, küsisin: kas jõuame nüüd koju või? Vastus oli: jah.  See liigutas ikka... päris kõvasti."  Siim, kes kolmandal ööl üritas läbi akna jalga lasta, astub nüüd vahel Signe kaitseks välja, kui too teiste poistega vaidlema juhtub. Ivar räägib uhkusega, kuidas Siimu tööd on üles pandud maalinäitustele ja kui osav trimmerdaja on  Andreas. Pisikesed poisid, Kaarel ja Steven, käivad kogu aeg Ivari sabas. Nemad on rõõmurullid, kes kompenseerivad ka selle, kui suuremad juhtuvad vahel hinge haavama. "Emakene, ma armastan sind!" ütleb emotsionaalne Steven ning teeb Signele musi ja kalli. Ja sealsamas ta arutleb teinekord: "Ma tean, mul peab kuskil üks ema veel olema..." Niisugused need lapsed on. Nendegi hingest on mõõk läbi tunginud.