meil oli tore naaber. ta armastas oma autot. puhastas seda igal laupäeval tunde. talvel sulatas iga lumesajuga (SEL talvel) sooja veega aknaid. tassis kanistritega vett ja sulatas. käis kell 5 hommikul külmaga autot ännamas. sõitis harva, sest tööl ta ei käinud, enamasti polnud kaine ja küllap polnud iga kord bensiinirahagi. talle meeldisid teised autod ka. kui me ostsime uue, õnntles ta meid soojade sõnade, käepigistuse ja õlalepatsutamisega. kui sündis tütar, viipas eemalt käega,  et 'oi teile võib vist õnne soovida!' . kui meil oli auto remondis ja vanamees tuli remondi kolmandal päeval jalgrattaga töölt, astus naaber ligi ja küsis, kas kõik on ikka korras. alati aitas lapsevankrit tassida, hoidis uksi lahti ja ütles eesti keeles 'tere'. ja meile meeldis vaadata kuidas ta peale järekordset pummelungi rahutult aias tuias. punane selveri riidekott käes, ootas poe avamist. värskes õhus ju pohmell mahedam.  nüüd enam Šašat pole. otsustas lahkuda "teise maailma" nagu mu poiss ütleb.  olen kurb. head teed, Šaša ja palju vingeid autosid sulle sinna!