Kus on kevad? Võib-olla selles tihedas lumesajus, mis varjutas öösel mu silme eest linnatuled, ähmastas metsade ja majade kontuurid ning andis hommikuks taas kord tööd sadadele lumelabidatele. Kindlasti oli teda tänases võitmatult kaunis koiduvalguses, mis laotus üle maa ja ilma, elu ja inimeste - üle mure ja rõõmu, üle valu ja hingerahu, üle armastuse ja vihkamise igavesest ajast igavesti kestvate kolmnurkade. Kevad on ukse ees aelevates hangedes, mis,  otsekui häbenedes oma kõrgust, teevad asjatuid katseid end higistades maad ligi suruda. Kevad ilmutab ennast ka värvukeste elavas jutuvadinas, õunapuuokstel jalgu puhkavas musträstaparves, majaseina veeres lume alt välja sulanud mullalapikeses, päikesepaistes, mis ulatub soojendama ka üksildasi varje. Kevad elab meie kodu uutes asukates, neljas imearmsas kiisupojas, kes loodi külmast jaanuariarmastusest, et sündida ehedalt hellade, isepäiste ja täiskuud jumaldavate märtsikassidena.  Ilmselt on kevadel  mitu põhjust, et ta sel aastal jooksujalu tuldud ei saa, aga kõik põhjused, nagu siinilmas ikka, ei pruugi alati nähtavad olla. Üks on siiski kindel - talvel on liiga palju elu seljataga, et jaksata veel pikalt püsida. Ka tema jaoks jõuab kunagi kätte kõige viimane kord. Meiega jääb aga mõistmise algus, et kevad tuleb sel aastal teisiti, aga ta tuleb niikuinii, ja isegi kui tema tulevik peaks olema vaesus, ei saa keegi võtta temalt ta väärikust ja õitsemist.  Ma ei mäleta, kas olen seda ütlust kusagilt  lugenud või kuulnud: "Ainult hing suudab tulla vastutuult." Arvan, et ka kevad.