XVIII sajandi kirjanduses domineerinud klassitsism oli taotlenud esijoones kindlakujulist vormi, mõtte selgust ja mõistuspärast sisu. Võit­luses selle suuna vastu kerkis XIX sajandi alguses esikohale roman­tism, mis eelistas ebamäärast vormi,  eemaldus maisest tõelusest hämaraisse kaugusisse ja uduseisse kõrgusisse ning armastas jälgida rahvahinge omapäraseid avaldusi eri aegadel ja eri mail. Et valgus­tusajastu ideed olid esitatud klassitsistlikule kirjandusele iseloomuli­kus vormis, kujunes romantismi võitlus klassitsismi vastu ühtlasivõitluseks XVIII sajandi kirjandusele omase ideestiku vastu. Val­gustusajastu peamise pahena selles suhtes rõhutasid romantikud ajaloolise meele puudumist valgustusfilosoofidel ja viimaste kriitikavaest ning  naiivset iseteadvust kaasaegsuse ülistamisel ja mineviku eluvormide alahindamisel.