Üks asi, mida ma lapsena tähele ei pannud, aga nüüd mõjub hirmus veetlevalt, on tegelaste hägune taust või hägune perspektiiv või kuidas seda nimetadagi. Selles mõttes, et reeglina kellegi kohta suurt rohkem ei öelda, kui parajasti loomulik tundub. Tunded ja otsused arenevad pikkamisi, mitme peatüki peal laiali,  aga iga kord pakutakse selle arengu kohta ainult üks lakooniline repliik. Kui Hal Slateri naine läheb kurtma, et kardab, et mehel löövad vanad California kullapalaviku aegsed kombed välja, on jutt väga punktiirne, umbes nagu võikski kaevata üks murelik naine, mitte laisa kirjaniku maskfiguur, kes peab lugejale ette kandma kõik faktid, mida kirjanik - ei tea, miks - sellele teada tahab anda. Mõnel teisel tegelasel ei ole üldse mingit minevikku või koosneb see repliigist "Kõik vanad head vaimud ilmuvad  välja".