Hauptmann, ehk küll austas Marx'i, polnud ometi kunagi õige parteisotsialist; küll aga tundis ta sotsiaalselt ja tahtis aidata. See oli tal juba veres. Ta ei jutlustanud revolutsiooni. Teoses puudub politilise ilmega mässuvaim, ei esine vabaduse, üheväärsuse, venduse hüüdsõnu. Mässu ja nurina tõukejõud on hoopis  proosalisem ja materiaalseni - lihtne igapäevane leivanälg. Proletaarset ühistun­net õiges ega laiemas mõttes pole veel olemas. Autor ei kavatse­nudki nähtavasti töölisteklassi kui seesuguse huvide eest võidelda ega seda probleemi probleemina puudutada. Kui tugeva sotsiaalse kaastundega inimene protestis ta ainult ekspluatatsiooni, inimlikkuse puudumise vastu. Ta lihtsalt asetas vastamisi nälginud ning kerjusliku kangurkonna kurnavate ja täissöönud peremeestega. Tulemu­seks oli puhtfüüsiline  kokkupõrge, millel puudub iga kaugem ja vaim­sem perspektiiv, mille vahele segab end kolmas füüsiline võim, mis ei vasta küsimust, mis teostab pimesi ja peatab masinlikult tegevuse. Muidugi on siin oma tendents, aga see põle sotsiaalne, vaid eetiline, üldhumaanne, mis ilmneb ka lõpplahendusest. Siit selgub ka, et mitte jõulises poliitilis-sotsiaalses ideestikus pole Hauptmanni tuge­vus, vaid lihtsalt ta kunstilises realismis. Hauptmanni tähtsamaks õppemeistriks oli Zola ja selle saksa jüngrid Schlaf ja Holz; aga  kui Zola oli sotsioloog, teatava teooria tunnustaja ja kirjanikuna selle illustreerija, siis Hauptmann "Kangrutes" on esijoones kunst­nik-vaatleja, kel muidugi on omad ilmsed sümpaatiad teatavaile te­gelasile ja vaateile, kuid vähe huvi teoreetilisile usutunnistusile.