Käesoleval puhul huvitab mind Rootsman õieti rohkem psühholoogilise kui kirjandusliku nähtusena. Mitte nii palju see, mis ta tegi ja korda saatis, kui see, mis ta oli ning enesega hauda viis. Arvatavasti põleb igal ajajärgul sarnaseid teravalt individuaalseid hingetulukesi, kuid harva jätavad nad enese olemasolust nii  selgelt fikseerit vastuhelgi, nagu paistab Rootsmani päevaraamatust. Sest kumab haruldane elujanu ja haiglane uudishimu selle vastu, mis noore inimese ümber kihinal keeb ja mida tema ei suuda enesele vallutada. Kuid sealsamas karm asketism ja järele­jätmatu tung mingi üleva eesmärgi poole, mida Rootsman näeb eetilis-esteetilises ideaalis. Kokkuvõttes: tihe elu tundmus, vaimlise ja kehalise organismi kasvuvalu, mis vahel väljakannatamatuks võib muutuda. Seda­sama on tundnud vahest tuhanded noorukesed oma  puberteedi ajajärgul, kuid nad pole osanud end nii teravalt näha ega sarnase stiililise täpsu­sega väljendada. Hilisemais mälestusis on aga need tundmused kaotanud värskuse ja teravuse ning memuaarid muutuvad literatuuriks. Ses vana­duses, mil Rootsman suri, osatakse üldse harva tundmusi eritleda ja kirjel­dada, siis korvab tundmusväljenduse täpsust veel romantiline paisutus ning lüüriline laialivalguvus. Paremal puhul võidakse ses eas mõne hea tundeluuletusega hakkama saada, igatahes aga mitte objektiivsema  hingeelulise kirjeldusega. Selle vastu kirjutab aga Rootsman väga täpset ja head proosat ning arvatavasti oligi tal rohkem eeldusi saada tulevikus proosakirjanikuks kui luuletajaks. Ta luuletuste proosakavandid on tihti värskemad ja tundmuselt tihedamad, kui ümberjutustused salmides.