Ei saa mina (enam)vaiki olla. Siiani (nii aasta?kaks?) olen lugenud Sinu blogi vaikides ja see on olnud väga huvitav (mis pole kindlasti üllatus, eksole ? :) ) aga eile Teid kõiki  loomaaias nähes muutus see kõik reaalsemaks. Ausõna ma ei jälitanud Teid, vaid nägin "ZOO" juures pildistamas kui ise sealt lahkusin. Pilk jäi teie peale pidama, kuna kuulsin kellegi häält Ketlini hüüdmas (ilmselt Liisu siis) ning mõtlesin- no sellel blogipidajal on ka tütar Ketlin ju, ilus nimi! Ja siis vaatasin- voilaaa- samad lokkis juustega tüdrukud ja nende emme- äge! Ning issi ja ilmselt Kärt jõudsid siis ka just Teie juurde.  Oeh. Miks ma üldse seda räägin? Põhjuseid on tegelikult mitmeid. Esiteks-  su blogi on ikka vääääga ilus, hea, armas, tore, mõnus lugeda. Teiseks- ma tunnen end juba veidi salapiilujana ja mõtlesin endast märku anda (mitte, et see midagi muudaks, eks, aga siiski :P ). Kolmandaks- minu jaoks on ka see uus asi, et on inimesed (või koguni pere) keda ma mööda minnes nähes jään lihtsat suu lahti vaatama. ,,Päris" kuulsustega pole mul seda kordagi juhtunud (kuigi kaubamaja juures ikka kohtab neid).  Seda minu juttu ei saa enam küll kommentaariks lugeda- aga nagu ma ennem ütlesin:  ,,ei saa ma (enam) vaiki olla" ja ei saanudki :). PS! Ootan huviga postitust loomaaiast :)