Korduvalt on vaadatud kriitikale otsekui  mingile madalamale suletöö liigile. Antiiksete kirjanduskohtunike nimed, Aristarchose oma näiteks, on aja jooksul omandanud ilmsesti satiirilise iseloomu. Paiguti niisugune suhtumine kriitikasse, nagu seda Grossman tõendab rohkete näidetega, on ulatunud tänapäevani. Alles hiljuti avaldati mingil proletaarlaskirjanike kongressil veendumust, et kriitikud on lihtsalt ebaõnnestunud kunstnikud, kes ei vääri tõeliste loojate tähelepanu. Talent vaadelda, mõista ja hinnata on paljude arvates vastolus talendiga  spontaanselt luua. Või teiste sõnadega: loov talent pole võimeline kriitiliste hinnangute tegemiseks.