Kui mu kaks vanemat last olid väikesed, elasime me ühe kortermaja alumisel korrusel. Mis tähendas ka aegajalt uksehoidjakohuseid. Ning kõrvalmaja oli selline, mille kohta kõik arvavad, et kusagil peab see ju olema, ainult et mitte jumala pärast nende läheduses -- kõrvalmajja tehti nimelt sotsiaalmaja.    Ja ühel õhtul koputati aknale. Akna taga oli üks joodiknaine oma väikese, ehk nii viie-kuuese tütreraasuga. Ilmselt oldi teel mõne kõrgemal korrusel  asuva tuttava juurde raha laenama (päris viinaninasid meil polnud).    Kontrast oli suur. Minul toas kaks mudilast, mäletan, tol õhtul kandsid nad oma uusi satäänpidžaamasid ja lugesime parasjagu õhtujuttu. Ja väljas neist õige pisut vanem laps, emaga koos siis viinaraha küsimas. (No kui laps kaasa võeti, ehk siis osteti ikka saia või leiba ka?)    Ei osanud tol hetkel muud, kui võtsin ust avama minnes kotist kommi ja andsin lapsele. (Pärast muidugi mõtlesin, et oleks võinud terve koti  viia...)Tänas ilusti viisakalt, püüdlikult eesti keeles.    Aga inimeste sotsiaalne pagas ON äärmiselt ebavõrdne. Me ei pea ju omaetigi praegu panema käed puusa ning teatama, et vanemate patud nuheldaksegi lastele. (Et ennast siis sotsiaalselt kompetentsemana ning väärikama isikuna tunda?)    Ma ei tea, kuivõrd see siinkohal haakub Sinu jutuga, lihtsalt tuli praegu meelde ja siin see nüüd on (nii "väikeseks vinjetiks vahele panna")