Peatükk "Misjonär H. I. Tiismann eesti kirjakeele uuendajana" tutvustab lugejale üht üsna ekstsentrilist persooni 19.  sajandist. Nimelt sündis 1829. aastal (vkj.) Rapla kihelkonnas Hans Tiismann, kes hiljem oma nimele I lisas ja edaspidi nimele Hans Igavene Tiismanniks reageeris. Hansukesest sai oma elu jooksul ususeikleja, kes tegi misjonäritööd nii Aafrikas, Palestiinas kui Lõuna-Ameerikas. Eesti keeles ta eriti palju ei kirjutanud, kuid see, mis ta kirjutas, paistis silma omapäratsemistungist ajendatud keeleuuenduslikkusega. 1886. ehk Igavese Hansu surma-aastal ilmus talt eestikeelne kirjatükk, milles esinevad uudsed  keeleasjad on Ariste tähelepanu köitnud. Hansul oli nii mõnigi hea mõte, mis ei jäänud kuidagi alla näiteks Aaviku ideedele, aga palju oli ka ülihumoorikat lollust, mida tahaksin teiegagi jagada. Võtkem näiteks järgmised sõnad: taptakistelemise viirased 'interpunktsioon', kutrusmemm 'pärlmutter' (kudrus 'klaaspärl' + memm, mis on tõlkelaen saksa Perlmutter'ist), esivints 'pealik', tepslooduming 'väljaheide', koonpäilitama 'lohutama' (esiosis koon- on lõunaeestiline), kranidendus 'usund', lüttüitt 'rõhk' jne.