Jõeaas on õisi täis puistatud - sinililled,  valged ja kollased ülased, lepiklill, kopsurohi ja õitsva näsiniine põõsas. Pea kohal sinine taevas ja puuvõrades lakkamatu linnulaul. Vaatan üles ja seal ta mind jälgibki - konnakotkas liuglemas puulatvade kohal. Teeb tiibu liigutamata mitu ringi, suur ja väärikas - meie maastike uhkus. Mulle tundub, et kotkas pöörab pead, et täpsemalt uurida, kas on ikka oma. Nähes, et nii ongi, võib muretult lasta end soojadel õhuvooludel järjest kõrgemale kanda, kuni muutub taeva all palja silmaga vaevunähtavaks täpiks.