Materialistlikust maailmavaatest rääkides tuleb selgelt eristada tema kahte aktsepteeringut: loogilist ja paraloogilist. Materialistlik maailmapilt kui teoreetiline konstruktsioon on lihtne ja loogiliste vastuoludeta. Kui aga uskuda, et see konstruktsioon kirjeldab meie reaalset maailma, tuleb kõike toimuvat, sealhulgas ka inimeste käitumist pidada läbinisti fatalistlikuks. Pingutades oma tahet mingi eesmärgi saavutamiseks, peaks inimene tunnistama, et tema pingutusest ei  sõltu mitte midagi, sest tahtepingutuse aisting on vaid aju teatud fatalistlikke füsioloogilisi protsesse saatev mentaalne kaasnähtus. Materialistliku filosoofia sellise loogiliselt korrektse aktsepteerimise korral võib inimene käituda täiesti suvaliselt ja seejuures uskuda, et kõik toimuv on paratamatu. Taoline ellusuhtumine tähendaks aga normaalsele mõistusele täielikult vastuvõetamatut, ülimalt võigast enesepettust, mistõttu on üldlevinud hoopis materialismi paraloogiline aktsepteerimine. Sel juhul  tunnistatakse küll kogu maailma funktsioneerimine läbinisti fatalistlikuks, kuid inimeste käitumine eeldatakse vaikimisi olevat tahtevaba. Et sellist ebaloogilisust maskeerida, kasutatakse järgmist mõtlemistehnilist võtet: kujutluses kahestatakse inimene maailma uurivaks agendiks ja uuritavaks maailma osaks. Mõeldes inimesest kui tegutsejast, kujutletakse teda tahtevaba subjektina. Mõeldes sellestsamast inimesest kui uurimisobjektist, kujutletakse teda fatalistlikult käituva süsteemina. Vastavalt situatsioonile  valitakse sobiv inimese kontseptsioon: näiteks kohtus kujutlus tahtevabast subjektist, neurofüsioloogia laboratooriumis aga kujutlus fatalistlikult funktsioneerivast objektist. Et tegemist on loogika jämeda rikkumisega, selgub vaid nende teineteist välistavate kontseptsioonide kõrvutamisel. Seepärast püütakse niisugust kõrvutamist iga hinna eest vältida. Kui aga juhtida veendunud materialistide tähelepanu sellele loogikaveale, reageeritakse kas demagoogilise sõnavahuga või siis tuntakse piinlikkust  skolastilise norimise pärast: et no mis tähtsust on ühel väikesel ebakõlal, kui maailmavaade üldiselt nii ilmselt õige on. Rääkides edaspidi materialistlikust maailmatajust, mõtlen ma selle all just materialismi niisugust paraloogilist aktsepteerimist.