Hinge kinni pidades tõstis Arhipov käe püstolilt. Ootamatult tuli talle pähe vapustav mõte. Alles nüüd, veidi aja eest, oli ta esimest korda elus sattunud silm silma vastu metsiku loomaga. Kas tõesti esimest korda? Jah, pagan võtaks… Ja kõige naljakam, et selle planeedi loomi tundis ta ometigi paremini kui neid, kes elasid Maal. Kunagi ammu, kauges lapsepõlves oli teda vist loomaaeda viidud. Mälestused olid muidugi kustunud. Aga hiljem, hiljem? Arhipov pingutas mälu. Ei, mitte see, mitte see… Seda oli ta näinud kinos ja seda samuti. Meelde tuli! Tookord olid nad kahesajakilomeetrise tunnikiirusega mööda asfalti kihutava auto kinni pidanud, ja üksmeelselt naerda lagistanud, imetledes mingi loomakese veidraid hüppeid. See oli vist jänes. Kui naljakalt ta jooksis! Hea, et kellelgi nende hulgast oli sedavõrd terav silm, muidu oleksid nad selle kohtumise maha maganud. Mäherdune vaimustusetorm oli pärast puhkenud! Näha metslooma vabaduses - kaugeltki mitte igaüks ei saa sellega uhkustada… Tõsi küll, Maa oli tehnikaga üle ujutatud ja tõenäoliselt oli ka see jänes kuskil arvel. Nii et tedagi oli raske metsikuks pidada.