Muidugi, ka mina armun. Eks ikka on olnud hetki ja inimesi, kes südame alt õõnsaks tõmbavad. Lähen kaasa, sulan sisse. Mis sest, et ka peale mitmendat ööd tuleb siiski hommik. Olgu siis vähemalt väärt öö! Lõppude lõpuks istun ikka trepil, silmad peos. Mis seal ikka. Sünteesin valu ära ja lasen minna. Nii see elu kord juba on. Miks seda eitada? Kas pole hea märk seegi, et üldse veel tunda oskan?