Ma ei ole kah mingi meeletust emaarmastusest maapinna kohal hõljuv olevus olnud kummagi lapsega. Ehkki mul on olnud muidugi  kerge - mõlemad olid vaiksed ja korralikud, peamiselt magasid ja sõid ja kisa tegid haruharva.    Ja ma usun ka, et inimesed, kellel on rohkesti huvisid ka väljaspool oma kodu ja perekonda, ongi võib-olla vähem sellises ahvivaimustuses oma beebidest. Beebid on toredad, pisikesed ja abitud - aga ei näe minagi, et nad nüüd mingid maailmanabad ilmtingimata peaksid olema. Lapsed ja laste saamine on elu osa. Ise olen seda ka niimoodi võtnud - elu osana, mis pakub oma väljakutseid ja vaevusi ning  premeerib toimetulekuid toredate hetkedega, ning vahel on väga heldimapanev vaadata oma nunnusid lapsukesi õhinaga maailma avastamas ja uhkusega mõelda, et on ikka kenad ja toredad jõmpsikad mul küll... aga see vaheldub kahtlemata hetkedega, mil mõnd oma väikest vastikut kisakõri äravaevatud tüdimusega põrnitsed ning mõtled, et deem sul ka nii vähe aru peas peab olema ja et miks ma küll omal ajal arvasin, et lasteemaks olemine midagi eriti õnnestavat peaks olema. :)))    Lõppeks kasvavad neist aga  inimesed, nad saavad suureks ja asuvad elus oma rada käima. Seegi on elu osa.    Nii et minu strateegia on võtta rahulikult, päev-päevalt, küll neile tittedele tasapisi seda arukest juurde kasvab ning takkajärele tunduvad kõik need algusaegade vaevused suhteliselt kiirestimööduvatena isegi. (Kuigi olukorras ise sees olles võib vahel olla küll tunne, et kitku juukseid ja nuta patja.)    Ma ei oska öelda, miks minu tited sellised rahulikud on olnud - eks ma vast võtsin neid ise ka algusest  peale suht rahulikult, ei oodanud kusagilt pulbitseva emaarmastuse pealetungi, hooldasin ja hoidsin süles, aga eriliselt ninnu-nännutamisega ei pingutanud... Ütlesin neile kindlameelselt, mis ma neilt ootan (ilusti tuttu jäämist, kuss olemist ja tubli kaisukiisuna käitumist - usun, et lapsed tajuvad sõnadest aru saamatagi, kui kindel nende ema parajasti oma rollis on, ja kui ema ise võtab heaks lapseks olemist enesestmõistetavana ja seda oma käitumisega ka lapsesse sisendab, siis laps seda ka on - sest nii  palju kuid on ta ju osa saanud ema rahulikust hingamisrütmist, südamelöökidest ja enesekindlusehormoonidest. Küllap ta tajub neid nüüd ka, ehkki enam kõhus ei ole. Vähemalt ise olen ma seda uskunud ja kisamist toimub meie majas praegu isegi rohkem kui titepõlves. (Kolmeaastasel on raudkõva selgroog oma tahtmiste läbi surumiseks ning tal on hetkel faas, milles katsetab, kas kõripõhjast kriiskamise ja näpuga silmist pisarate urgitsemisega õnnestub vanemaid allutada tema tahtmist tegema, või siis ikkagi mitte. --  Aga noh, need ajad on teil veel ees. :P Nii et, kui see sind lohutab, see roller coaster kestab veel palju-palju aastaid, atraktsioonid teel ainult pisut vahelduvad. ;))    Jaksu, ja püüa ikka magada kui vähegi võimalik. Puhata saamine on väga oluline. Ja kõhuvalude vastu oskab ehk Hellik midagi soovitada, mina jõin ise tasside kaupa köömneteed rinnaga toitmise ajal, ning lisaks panin pudelisse (nad kumbki mul päriselt rinda imema ei õppinudki, nii et esimesed kolm kuud lihtsalt lüpsin piima välja  ja andsin neile pudeliga kätte) simplexi nimelist rohtu (seda anti talle lastehaiglas ka juba), igatahes gaasivalude probleemi meil nagu sisuliselt ei olnudki omal ajal. (Ilmselt vedas.)