Mina ise põlvnen naisliini pidi paksude inimeste suguvõsast. Ainult üks tädi oli veidi saledam, ta jooksis ööd ja päevad tööd tehes, sest teda ajas taga hirm, et naabritel on äkki midagi paremini kui temal. Lihtsamaks taandades hirm, et mind ei armastata, kui ma viletsam olen. Ta oli kõigi jaoks väga hea inimene, abivalmis, helde ja rõõmsameelne. Olles ise lastetu, kasvatas ta üles palju sugulaste lapsi ja sõja ajal vanemateta jäänud lapsi. Ainult et  need lapsed ei kogunenud hiljem enam tema ümber. Ta ei süüdistanud neid, isegi tagantselja ei tuletanud tänuvõlga meelde. Tema tegeles enesepiitsutamisega, et olla teistest parem. Tema tunnustusevajadus ja  jõukaks saamise soov olid nii äärmuslikud, et viisid ta 54-aastaselt maovähiga hauda. Ta isegi häbenes oma võidujooksu nii, et käis öösel, siis kui küla magas, tööd tegemas. Maovähk, kui Te mäletate, on inimese pahasoovlik viha enda vastu, et ei ole vaatamata maksimaalsetele jõupingutustele nii võimekas kui vaja. Nii sai liigsest heast liigne halb. Nii sai paksusest häving.