Anne Hathaway sedavõrd armas loomus ja isikupära sundisid mind järjekordselt laadima ühte tema filmi. Seekord hakkas silma 2008.aasta, Ronnie Christenseni kirjutatud, "Passengers". Filmi sisu räägib lennuõnnetuse tagajärjel hukkunud reisijatest, kes avastavad oma hukkumuse alles filmi lõpus. Terve filmi algus tundub tavalise nähtusena, kus on ellujäänuid, kes õnnetuse tagajärjel terapeudi poolt üle kuulatakse,  siinkohal kõik meenutused õnnetuse eel ja peale seda, kuuldumused ja nägemused. Tegelikult kõik reisijad koos meeskonnaliikmetega hukkusid, nad on vaid "teises dimensioonis", enestele seda tõestus leidmas.  Tegemist pole thrilleri või action-filmiga, minupoolselt filmiliigilt on see eludraama koos oma tõetruuduse ja iluga. Film omab vaataja seisukohalt reaalselt sügavat sõnumit. Ning kogu filmi mõtte leiab selle üksikutest seikadest, näiteks ütlus: "Me kardame võimalusi selleks, et asjad ei lähe nii nagu  me loodame. Nad lähevad reaalselt." Ja reaalsus oma karmusega on sageli hirm, mis aga vajab kontrolli, võitmist. Ilmselt tahan ma seda filmi veel vaadata, kellelegi näidata, ka koos vaadata. Kel huvi, võib või minult seda küsida, kui ise ei viitsi laadida. Viiepallist viis!  Ning Anne Hathaway on endiselt mulle üks kütkestavamaid näitlejaid, mitte oma beibeliku välimuse ja rinnakuse poolest, vaid pigem see ehe omalaadsus- suuremad silmad, kahvatupoolne nahk, ninajoon, brünett, ligitõmbavad huuled :D  Kõik see on teistsuguselt atraktiivne! Mimmulikkus ja reeglipärane ideaalsus muutuvad juba harilikuks, igavaks- see kaotab rolli minu laineulatuses.    Ma olen väsinud. Töö ei ole raske, pigem tuleb väsimus unest, sest selline tööreziim lööb justkui kogu bioloogilise süsteemi rivist välja- magan päeval, magan öösel, mõnikord magan nii päeval kui öösel. Ja üritagu nii keha teha vahet ööl ja päeval. Isegi sellise varajase ärkamise tõttu võib keha mõelda "oot-ot-ot, mees! kuhu sa raisk lähed nüüd keset  ööd?!" kuigi mina tean et ma lähen tööle :D Täna just jaotuskasti juures jõudsime lühidalt ühe kolleegiga kõnelda, et postiljonitöö on ikka paras eluviis, ja tema ei suhte oma sõbrannanagi enam. Ma täiesti mõistan- olnud kuus päeva tööl käinud, ega ei näinud mina ka neil päevil mitte ühtegi sõpra. Ainult magad, lähed tööle, magad jälle, uuesti ärgates haigutad nagunii, jõuad ema ja enda jaoks ühtteist tehtud, loed ja vajud kopsti jälle tuttu :D    Laupäevani ;) Siis saan paar nädalakest puhata.  Ning augustis jälle,kolm nädalat otsa! :D Aga raha tuleb. Missest et praegu on null. Aga küll kuu alguses ikka ära tuleb :D Mm..pidingi hommikul kaalu peale astuma, tea palju maha on kukkunud. Praegu on juba söök sees. Peab väljumise ära ootama :D    Folgi aeg olen vist emale isegi paaril päeval piletimüüjaks. Kes tahab toogu oma põngerjad sisse, Kukeräädsik on avatud :D Ma pole kahe nädala jooksul kohvi ka joonud....eriti (pooltassike pühapäeval küpsisetordi kõrvale pole kui midagi). Ja on asju  mida ma märkan. Esiteks!- ma saan kohvita ilusti hakkama, missest et lõuad koguaeg laiali. Nii, teiseks!- Hommikused õhumürgitused pole nii räiged :D:D Aga oot. Päriselt räägin. Kohvi on selline pisikeseteraline must hõljum keeduvees, mis osaliselt ladestub lühiajaliselt inimeses samamoodi, nagu teeb ta seda kohvikannu puhul (kuni kohvikannu pesemiseni muidugi). Selliseid sadestusi näeb eriti hästi rantitena kohvitassides, kui põhjapealne kohvi on tassi pikemaks ajaks pesemata jäetud.  Ja kui selline  vedelik sul veel maos loksub, reageerib seal igast vahvate asjadega ning ladestub, siis hommikuseks ärkamiseks on ta seal kohe kindlasti roiskuma läinud :D Pese hambaid õhtul palju tahad, kohvilebrakas on hommikul ikka mürgine :D Nii et... ma olen parem piparmündi tee peal :D    Praegu võiks üks mõnus massaaž olla... šokolaadiga :D