Seda tunnet, mis Ketlini sündides oli, vot seda ma enam täpselt ei mäleta. Ju siis see emaks saamise seisukohalt polegi nii oluline kui see kahe triibuga hommik.Küll aga mäletan selgelt seda tunnet kuidas ma ei julgenud kuidagi Ketlinit üksinda tuppa voodi peale jätta, sest minu ülesanne oli ju nüüd tema jaoks olemas olla. Mis siis, et ta magas ja mina tahtsin ainult vetsu  minna…aga ikkagi kuidas ma ta sinna niimoodi jätan.