Eile sai selle semestri viimane eksam tehtud. Nüüd ootab ees pea kaks nädalat vaba aega ja siis 25. kuni 5. veebruar Tallinnas KUMUs praktikat. Viimaseks eksamiks oli Eesti uusaeg ja tänagi hüppavad veel pähe mõtted  stiilis "Hupel oli I esimeste seas, teda tuleb teada!", harjumatu on lihtsalt puhata.    Täna jõudis kohale seegi, et aasta pärast samal ajal peaks bakalaureuse kraad juba käeulatuses olema, kuid ise ma end küll veel mingit kraadi väärt olevat ei näe. Konveiermeetodil hariduse saamise tunne on hoopis. Alles alustasin ja varsti pean juba lõpetamisele mõtlema hakkama. Vähemalt ajaloos on 3+2 süsteem ebasobiv, pidev kiirustamine. Aga ehk on see märk sellest, et rohkem on neid inimesi, kes ei tahagi  õppida. Mina niisugusele elufilosoofiale pihta ei saa, kuid tundub, et kuulun vähemuse hulka, sest praegune süsteem sobib pigem neile. Tahaks palju rohkem. Kui kuulata juba mõni aeg tagasi ülikoolis käinud inimeste mälestusi, siis tuleb erinevus mineviku ja oleviku vahel eriti selgelt esile. See, et nemad pidid sama asja nimel kordades rohkem pingutama (jah, oli küll palju kommunistlikku möga ka, aga ikkagi).    Eile öeldi raadiost, et Beethoven oli üks mustvalge mees ehk siis tema jaoks vahepealset ei  eksisteerinud. Olid hea ja halb. Huvitav, kas nii oleks parem/lihtsam elada? Nii, et alati on vaid kaks valikut. Samas saame meie, need, kes näevad maailma sajas eri toonis, alati piiridega mängida. Endale ise vabadust kinkida või seda ära võtta. Mustvalges maailmas elades on valik küll lihtsam, kuid sa oled justkui vangis. Aga eks see kahevärviline (tegelikult pole must ja valge isegi värvid) on ka iseenda otsus, mida on aga pärast langetamist raske muuta.          Rahu    Laupäeval saab minust jälle  prillipapa 8-) (uued prillid!!)