Hommikusöök oli jälle vägev, jääb pikaks ajaks meelde. Teekond jätkub. Kölnist siis otse läbi Belgia, peatumiseks ei olnud aega. Võib öelda, et teed on seal sama hullud kui Eestis, kui mitte hullemad. Ja me kasutasime ainult kiirteid ju. Väga jube igal juhul, ei oleks väga tahtnudki seal ringi vaadata, kuigi Poirot' kodumaa jne. Põrutasime otse Prantsusmaale. Peab tõdema, et ma nüüd saan aru küll, miks  sakslased ütlevad, et siia tulevad ainult roomikutel, pidades selle all silmas tanki. Mitte millestki ei saa aru, mitte keegi ei räägi inglise keelt, mitte keegi ei saa inglise keelest isegi aru. Sõita mitte keegi ei oska. Kuradi hullumaja. Ma saan aru küll, miks siin vihmaga kiirteedel kiirusepiirang 110 on, kuigi kuiva ilmaga võib 130ga sõita. Kui niimoodi rida vahetatakse, siis vihmaga ei saa 130 pealt ka pidureid blokki lüües pidama. Suunda hakatakse näitama siis, kui uues reas ollakse. Ja siis jääb see  sisse kuni tagasireastumiseni, olgu see või 30 km pärast, või mõnikord kauemgi. No kurat küll, kas ennast ei häiri see vilkumine? Ja kõik teevad nii. Kui suunatule kang alla läheb, siis sinna see jääb. Neil autod ei lülita seda ise välja, kui rool otseks läheb? Ma pole prantsuse autodega kokku puutunud, jumal tänatud. Siin muidugi muuga ei sõideta. Mulle tundub, et William tunneb ennast siin üksiku ja erinevana, igal juhul talle ka ei meeldi siin. Täna hakkas lambist nii tegema, et enam ei vaheta käiku üles,  kui gaasi anda:S See ei ole fun, kohe üldse mitte. Kiirteel sõidab okeilt, ei ole hullu, aga väikesed käänulised külavaheteed oma järskude tõusude ja langustega ei meeldi kohe üldse. Otsustasime, et vist tuleb reis lühem teha, mägedesse ei julge nii minna, sureb keset mägiteed kuskil kurvi peal ära, mis me siis teeme. Pariisis ja Verdunis on hotellid bronnitud, seal peab ära käima, ja siis ilmselt suund kodu poole.