Käesoleva töö mahukaim, viies, peatükk seda probleemi ei lahenda. Ettevaatlikult on see nö. kadunud ajaatide probleem siin tõstatatud, kuid selle lahendamine oleks võimalik võib-olla teadlastele tulevikus, kelle ees kunagi ehk avanevad arvukad dār al-islami eraarhiivid ja riiklike tarkusemajade sopistused. Uute allikate avastamise võimalikkust kinnitab näiteks Al-Kalbi tervikliku töö leidmine 1920. aastatel või kahekümne kartulikotitäie varajaste koraanitekstide avastamine San'a moee vundamendist 1970. aastatel. Kuid selliste "islamivaenulike" avastuste taustal pole lootustki, et Saudi Araabias arheoloogia lubatud teadusharuks kuulutataks või mittemuslimitest uurijatele ligipääs võimaldatakse arvukatele mitte-islami teaduse jaoks avastamata arhivaalidele. Islamiuurijatel tuleks kiirustada ning ära kasutada Süüria vähemus-alaviitide või Egiptuse post-sotsialistliku neo-kapitalistliku valitsuse poolt loodud võimalusi islami uurimiseks islamivälistelt seisukohtadelt lähtudes. Uusallikalise potentsiaali olemasolu regioonis näitab kasvõi semiitika paralleelharu Vana Testamendi uurimise edusammud Kairo Genizah või Surnumere rullidega seonduvalt möödunud sajandil. Selliste uute allikate päevavalgeletulek võib küll hetkeks teadusel jalad alt lüüa kontseptsioonidega a la Kumrani sekt, kuid on teadusele lõppkokkuvõttes ainult kasulik kriitilise meele kasvatamise läbi.