Samamoodi on ta osa meie riideid ja jalanõusid endale võtnud. Oli minul näiteks üks kena rohelisekirju sitsiseelik. Marta leidis selle kord mu kapist, tõmbas ülle, hakkas mängima… Ja kuna ma lasin tal esimesel korral selles olla, hakkas ta peale seda arvama tõemeeli, et see on tema oma. Iga kord, kui mina seda seelikut puutun, hakkab ta üürgama, ja nõuab, et see oleks tema kapis.  Mulle teeb see nalja, aga teate, olukord  on ju päris tõsine!   Ma ei olegi sel suvel seda seelikut kanda saanud, sest see on aina Martal seljas (temal muidugi kurgu alla tõmmatud ja ulatub päkkadeni välja).