777 aastat tagasi peeti Eestimaal kohaliku ristisõja viimased lahingud, saarlased ristiti ja vaarao uputati. 660 aastat tagasi aga,   Liivimaa kroonik Henrik teatab, et kui oli tekkinud tee üle mere, sügavusepealsed hakanud kokku ja veed muutunud kõvaks kui kivi, läksid ristisõitjad kukkudes ja kolisedes üle libeda jää Saaremaale. Neid olnud kokku ligi 20 000 meest. 3. veebruaril 1227 võeti ära Muhu maalinn, see õnnestus alles pärast rasket võitlust. Seejärel suundus ristivägi  . Valjala alistus rahuläbirääkimiste teel. Ajalooprofessor Enn  Tarveli arvestuste kohaselt ei saanud see toimuda enne 7. veebruari.  Kroonik kirjutab: See on täide saadetud, see on tehtud, nimelt kogu rahvas ristitud, Tharaphita välja heidetud, vaarao uputatud, vangid vabastatud, pöörduge rõõmuga tagasi, riialased! Kuulsuseküllane võidutriumf on teid alati saatmas, Issandal kiitus ja au, jumalal tähtede peal. Saarlaste ristimine, nende suure jumala Tharaphita väljaheitmine ja vaarao uputamine olnud kõigi aegade võit.  Kuidas me võimalikku põhjamaisesse  vaaraosse ja tema uputamisse ka ei suhtuks, on tegemist omapärase looga. Liivimaa kroonika teaduslike väljaannete (saksa, eesti, läti) kommentaaride kohaselt vihjab Henrik selle piiblivõrdlusega saarlaste ristimisele. Vaarao kui õige usu vaenlase uppumine ristivee lainetesse tähendaks kahtlemata kuradi mõjusfääri olulist ahendamist. Kuid võimalik, et mitte ainult, sest nimelt Saaremaaga seostub läänemeresoome rahvalauludes ühe tõepoolest vaaraoväärse müütilise tegelaskuju asupaik.  Kroonik Henrik teatab ka,  et Riia piiskop   ristis Valjalas isiklikult kellegi suursuguste poegadest. Saare suursuguste tähistamiseks kasutab kroonik sõna nobilis (suursugusus, kõrgesugusus), mis tal muidu esineb üksnes Lääne-Euroopa feodaalide puhul.  Seejärel ristiti Valjala vanemad. Kroonik nimetab   Piiblis on kõrkuse laste isaks vaarao. Kõrkuse lastest saavad sõnakuulmise lapsed. Kes kunagi oli kristlaste  tagakiusaja, saab nüüd äkki kaasvennaks. Kes kunagi oli susi, saab nüüd äkki talleks  kuigi vanasõna ütleb, et hunt jääb hundiks, kui teda ka vagaks lambaks nimetad. Nii oligi. Saarlased pesid ristiusu maha juba üheksa aasta pärast,   (uus leping 1241); tõusid taas üles 1255 ja ütlesid lepingust lahti 1260; sama lugu kordus 1299. Saarlaste viimane suur ülestõus algas  . Jüriöö ülestõus mandril oli selleks  ajaks juba liiva jooksnud.  Kuningas Vesse poodi jalgupidi vastlaaegu  , kui orduvägi vallutas saarlaste suure ja tugeva palkidest tehtud kindluse, mis asus arvatavasti   Me ei saa kunagi teada, mis tegelikult toimus. Ei saa välistada ordupoolset provokatsiooni saarlaste ärgitamiseks üles tõusma. Pole teada, kes nimelt üles tõusid, kas kirikuriigi ja ordu alamad üheskoos või üksnes ordu alamad?   Pöide ordulinnus piirati sisse, tapeti foogt ja preester, orduvendi ja orduteenijaid, kusjuures isegi mõned kihelkonna vaimulikud ja teised ilmikpreestrid olla merre uputatud.  . Mis põhjust olnuks kroonikuil vaikida, kui piiskopile kuulunud Valjala ja  Karja kiriku oleksid talupojad tormiga võtnud, see oleks ju jumalataganejate halvustamiseks parim võimalus olnud?  Saare-Lääne piiskop oli läbi aegade ordu suur vaenlane. Pidevalt oldi vaenujalal, teinekord peeti lausa sõda. Vahest tuleks kirikuuste lõhkumine kanda hoopis ordu kontosse? Äkki said Karja kiriku portaalid kannatada ordu rünnaku käigus? Ülestõusnud kogunesid Karja kandis, kirikuriigi aladel, tõenäoliselt Vesse kodumail.  Vesse hukkamismoodus olnud küllaltki erakordne. Mees poodud  piiramismasina külge pärast seda, kui ta jalad olid välja väänatud. Vesse jalgade väljaväänamise (eversis pedibus) puhul on tegemist siiski tavalise vääritimõistmisega. Enn Tarveli väitel on kroonika tekst eesti keelde lihtsalt valesti tõlgitud  seda tuleb mõista jalad ülespidi.  Vesse oli muide kõigiti legitiimne kuningas, rahva valitud, seda aktsepteerisid ka välismaised kroonikud. Vesse eriseisund nähtub sellestki, et teda nimetatakse kummaski kättesaadavas kroonikas, Marburgi Wigandi ja Hermann  Wartberge omas, nimepidi.  660 aastat tagasi valitses Saaremaal seega kolm võimu  piiskopivõim, orduvõim, kohalik kuningavõim. Küsimus on, kes kellelt tuge otsis.  Täna 777 aastat tagasi aga tehti Saaremaal tõenäoliselt tõhusat jumalatööd, ristides väsimuseni rahvast  kõigis Saaremaa linnustes, rõõmust pisaraid valades, nagu märgib kroonik.