Ehk saab selle mõttekäigu üle kanda ka teksti  lugemisele. Kui romaan nõuab üks kord intensiivset süvenemist, siis "Kaksteist kummalist palverändurit" paneb sind seda tosin korda tegema. Ja kui on käes lugemise naudingu aeg, ongi jutuke juba läbi, jättes sinu, raamat käes, mõtisklema - oli sel nüüd siis mingit tähendust või mitte?