Mind lävel seismas leidsid vihmasajus,  kuid tiirutanud ümber selle maja,  üks kõrge kulm sul veidi justkui vajus,  kui aralt küsisin: "on sul mind vaja?"    Üks silmanurk sul kummaliselt tõmbles -  "no mida oskad?" vastu küsisid.  "Ma pesen, triigin, süüa teen ja õmblen..."  Su huuled  nõutult vakka püsisid.    Mind uksel mõõtsid üsna pikal pilgul,  ma seisin liikumatult nagu puu,  ja tundsin, kuidas räästas lagipähe tilgub  ja kuidas köidab mind su poikvel suu.    Me sõime õhtust pika laua taga,  me vahel püsis eriline pinge.  Teed rüübates - see mõte polnud vaga -  nii väga tahtnuks endale su hinge.    Kui viimaks mõistsin,  vaikind mõne aja,  et seda õhtut polnuks üldse vaja,  sa lauast tõusid,  andsid otsa  kätte:  "üks masin peseb nõusid,  teine käterätte."