Eile pugesin juba oma üheteistkümne ajal magama. Pikka aja vältel oli hommikul kuidagi mõnus tõusta kohe, uni oli hea, unenägu  veel parem :D ja... imelikult kombel, mu pea ei valutanud ja ma ei tundnud ennast nagu peksa saanud. Kuigi ma eile õhtul hirmsalt kibelesin midagi teha ja olin isegi tülpinud, et mul tegevust polnud. Aga pea oli see-eest täna hommikul värskem. Tegin putru, rüüpasin kohvi ja lobisesin vanaisaga, kes vahepeal sisse oli astunud. Teistsugune hommik :D    Kui ma varem pidasin oma päevasest toidumenüüst ülevaadet, iga õhtu oma kaloraaži kokku arvestades, nii kaks aastat järjest, siis nüüd, mil ma enam  säärane tervisemaniakk pole, hakkasin aprillikuust saati oma unenägusid üles kirjutama. Elvisega siin ju varem arutanud, et unenägudel on iga inimese jaoks alati mingi tähendus alateadvuse näol. Ise me ärkvel olles ei pruugi sellest aru saada, aga sügavas unestaadiumis esinev emotsioonidest manatav kujutluspilt, ütleb meile üsna sageli, mis me sees toimub.    Ainus häda on selles, et hommikuks mäletan ma ainult neid unenägusid, mida ma näen hommikupoolsel perioodil, öised lähevad meelest, sest uni  on tsükliline, üks uni koosneb 4-5 tsüklist, igas on 2 staadiumi: aeglane- ja kiire uni. Unenägusid nähakse just kiire une staadiumis, mil on täheldatud inimese silma kiireid ja korrapäratuid liikumisi. Tõmblevad :D    Tänaseks hommikuks oli kuu aja vältel isegi esimene unenägu meelde jäänud, kuidas see saakski meelest minna kui see lihtsalt nii pagana hea oli. Ma oma unenäotüdrukut näo järgi ei tuvastanud, igatahes oli ta pikemajuukseline brünett, minupikkune ja liigmaheda kehaga :D    Vihmane on ka täna. Jällegi nii hall ja nutune kuidagi. Tea mis saabki. Varjupaika on nüüd ka hilja veel minna, sest ma täna eriti pikalt magasin. Aa... ja siis see tissi-vissi valimine seal elvas, õhtulehest lugesin, weekendis olid pildid ka üleval. Haige maailm, pagana 14-aastane, tea mis jube beib küll, vaja oma nöps täis tõmmata ja lavale vägitükke tegema minna. Kirjutab, et väärtteomenetluse avaldus on tüdrukul korraldajatele tegemata, loodan et nii jääbki, oma sitt! Könn selline.    Ja Anu  Saagim lubab kord omale varjupaigast lemmiklooma võtta. Pensionile minnes, sest siis on tal võimalus seda aega ja tähelepanu leida, mida iga lemmikloom vajabki. Õige eeskuju. Respekt!    Lillekülas aitas jällegi politseikoer tabada sarisüütajad, kes põletasid maha paar autot ja  mootorratta.