Vaadake, siin on tarvis jõuda selgele arusaamisele sellest, mida tegelikult endast kujutab inimene kui tervik. Kuna inimloomuses ei saa jälgida mõtlemisprotsessi, siis arvavad inimesed tänapäeval, et mõtlema õpitakse siis, kui arenevat  last suunatakse mõtlema loogiliselt. Ma pean tunnistama, et ma olen kogu oma senise elu kuus aastakümmet jälginud inimesi selles seoses. Kes vaatleb arenevat inimest ja võrdleb sellega, mis on temast saanud, siis nähakse teatud seoseid, mis on olemas inimese kõigis elujärkudes. Neid võib mitte märgata, kui nende nägemiseks pole silma küllalt koolitatud. Ma tahaksin rääkida sellest, mis peaaegu üldtuntud viisil viitab teatud seostele inimnatuuris. Lapsi vaadeldes on näha, et kui keskkond suhtub lapsesse  õigesti, kasvataja või üldse need isikud, kelle suhtes lapsel saab õigustatult välja kujuneda andumustunne, siis nende laste elu edaspidisel jälgimisel leitakse, et see andumustunne üha muutub ning nendest lastest kasvavad inimesed, kes võivad osutada mõne heateo oma kaasinimestele juba ainult oma olemasoluga, oma jutuga või pilguga mõnes elusituatsioonis. Ja seda sel põhjusel, et paluma ja austama õppides õpitakse hiljem ka õnnistama ning omandatakse tõeliselt õnnistav jõud. Ükski käsi ei saa vanemas eas anda  õnnistust, kui pole lapsepõlves õppinud austama, palvetama ega paluma. Lapseea omadused teevad läbi hilisemas eas seaduspärase metamorfoosi.