Hulk araabia riike on nimetamata. Kuidas neid iseloomustada?  Täiesti eri nähtus on Liibanon. Usuliselt tohutult killustatud ja eklektiline. Liibanonis kehtib 1943. aasta kokkulepe, mille alusel jagati ära usurühmade poliitilised  positsioonid riigis. Selle järgi on president maroniit-kristlane, peaminister sunnimoslem, parlamendi esimees šiiidimoslemparlamendi aseesimees ja asepeaminister kreeka õigeusklikud. Kuigi praeguseks on demograafiline situatsioon tänu kogukondade erinevale iibele riigis tuntavalt muutunud, pole põhiseadust muudetud. Võimulolevad kristlased, kes olid enamuses 1940. aastate keskpaigas, kuid ei ole enam seda praegu, ei taha kuuldagi võimu kaotamisest. Kõige suuremaks kasvanud šiiidimoslemid, mida esindab  Hezbollah, ei ole loomulikult nõus ei kristlaste ega sunnimoslemite positsiooniga. See on teinud Liibanoni kaootiliseks riigiks, kus keskvõimu võimu ulatus on väga väike.    Kolmas rühm araabia riikide seas on monarhiad. Läänes on Maroko, teised on Araabia poolsaarel (v.a Jeemen, mis on vabariik) ja Jordaania. Neid riike on praegused vapustused kõige vähem puudutanud. Bahreinis toimunud rahutused võivad olla pigem inspireeritud rahutustest kui niisugustest. Neis riikides on rahulolematus pigem  usulisel pinnal. Põlisrahvastik on šiiidid, valitsejad on sunnid.    Mulle on jäänud mulje, et rahutusi on koordineeritud väljastpoolt riiki. Tõestuseks on pilt Tuneesia rahutuste ajast, kus protestijatel on kaasas Che Guevara pilt. Viimane on siiani olnud nn rahvusvahelise revolutsiooniliikumise ikoon.    See on üsna tõenäoline, et tegevust on riikide vahel koordineeritud. Kuid siiani ei ole veel selge, kes see koordinaator on. Üllatavalt vähe on silma torganud äärmuslike  islamiorganisatsioonide tegevust. Mis ei tähenda, et nad ei tegutse. Riikidevahelise koordineerimise jaoks on vaja väga tugevat võrgustikku.    Liigume oma ülevaatega Aafrika pinnale tagasi. Kuidas on lood ülejäänud Põhja-Aafrika riikidega? On siit veel üllatusi oodata?  Ilmselt mitte. Mauritaania, mis on samuti mõnes mõttes sõjaväelise diktatuuriga, on kõige vaesem ja on jäänud neist sündmustest täiesti kõrvale. Sudaan lõhkikistud riigina tegeleb jätkuvalt oma sisemiste etniliste  konfliktidega: Lõuna-Sudaani iseseisvumine ja Darfuri probleem.    Veel on Lääne-Sahaara, mida on raske kuhugi liigitada. Endine Hispaania koloonia. Peale hispaanlaste lahkumist okupeeris 70ndate keskpaigas selle piirkonna Maroko. Seal tegutseb väike marksistlik vasakpoolne liikumine, mis võitleb Marokost eraldumise või siis iseseisvumise eest, neid toetab Alžeeria riik. Aafrika Liit viskas Maroko antud okupeerimise eest liidust välja. Sisuliselt on Lääne-Sahara Maroko osa, kuigi rahvusvaheliselt seda ei  tunnustata.    Milline on olnud Lääne riikide reaktsioon Põhja-Aafrikas ja Lähis-Idas toimunule?  Selgelt on märgata, et Euroopa Liit ega muud õhtumaad ei ole tahtnud sekkuda neis riikides toimunusse. Hoolimata režiimidest on nad olnud Läänele suhteliselt mugavad valitsused. Nad ei ole olnud otseselt Lääne-vaenulikud ja on hoidnud oma riike suhteliselt stabiilsed.    Teine on küllaltki valus õppetund Iraagist. Kui väga jõuliselt araabia maadesse sisse minna, ei  saa sealt enam välja. See läheb väga kalliks ja erilist lahendust ikka ei tule. Seetõttu on Lääne riigid lootnud viimase minutini, et sisemised probleemid ise ära lahendataks.    Kaks teemat on siiski pannud Läänt jälle sekkuma. Esimene on hirm islamistliku äärmusliikumise ees. Keegi ei tea, kes võimule tuleb ja millist mõju avaldab see Euroopas elavale araabia rahvastikule. Teine on immigratsioon. Kui ei likvideerita põhjusi, mis tingivad suurt põgenikevoolu, siis Euroopa Liit ühel hetkel seda  enam välja ei kannata.    Sekkumise küsimus on tekkinud ainult kõige verisemaks läinud Liibüa konflikti puhul. Sametkinnastes ei ole kuskil, välja arvatud ehk Tuneesias, neid probleeme lahendatud, kuid Liibüas on asi läinud kodusõjani. Euroopa riigid tunnustavad järjestikku Revolutsioonilist Nõukogu, kuid keegi ei tea, kui tugev ja laiaulatuslik on liikumise kandepind. Keda nad esindavad, mida nad võimule tulles teha kavatsevad, kas nad üldse on võimelised võimule tulema? See, et osa armeest on  kuulutanud Gaddafile allumatust, ei tähenda, et nad toetavad Revolutsioonilist Nõukogu. Iga grupp seal võib oma asja ajada ja väljapoolt paistavad asjad segased. Seetõttu on viimasel ajal tulnud ka Revolutsiooniliselt Nõukogult süüdistusi, et Lääs on kahepalgeline ja neid sisuliselt ei toeta.    Kõige suurem immigratsioonisurve on olnud Itaaliale?  Kõigepealt ikkagi geograafiliselt läheduse tõttu Maltale, siis Sitsiiliale ja teistele Vahemere saartele, edasi Prantsusmaa  rannikule.    Kui varjupaiga taotlejad olid Tuneesiast või veel kaugemalt, siis oli võrdlemisi kerge väita, et nad pole pagulased, sest lahkumise põhjuseks oli kas majanduslik puudus või hirm. Liibüa puhul on teine olukord. Inimesed põgenevad sõja või otsese tagakiusamise eest. Neid ei õnnestu niisama tagasi saata. Põgenike arv aga kasvab tohutult. Neid tuleb kuhugi majutada, kuidagi toita ja neile tegevust leida. Ilmselgelt võib Liibüa konflikti venides neis laagreis tekkida tegevusetuse tõttu  rahutused.    Millised oleks lahendused?  Ilmselt proovitakse teistesse Põhja-Aafrika riikidesse, nt Tuneesia, rajada võimalikult palju põgenikelaagreid. Selleks eraldatakse suuri summasid. Suurt põgenike voolu Euroopasse see tõenäoliselt siiski ei peata. Teiseks võiks neid lasta ju Euroopasse, kuid siit nad enam ilmselt mitte kunagi ei lahku, mis oleks ikkagi jätkuv surve ELi majandusele ja demograafilisele jaotusele.    Euroopa Liidu huvides ei ole Liibüat  vallutama minna. ELi huvides on, et Liibüas tekiks tsiviliseeritud valitsus, mida ei juhiks enam Gaddafi, ja et Liibüas areneks välja selline infrastruktuur, mis lõpetaks põgenikevoo ja võimaldaks Euroopasse tulnud põgenikke tagasi saatma hakata. Keegi ei kujuta ette, millal see võiks juhtuda.    Liibüa konflikt on jäänud venima. Kui märtsis arvati, et Gaddafi on alla jäänud ning ei suuda oma toetust suurendada ja positsioone tagasi võita, siis praegu näib, et Gaddafit ei suudeta Liibüas sisemiste  jõududega kukutada ja see võib tähendada riigi lõhenemist.    Rahutuste doominoefekt jätkub Süürias.    Liigume nüüd oma jutuga Lääne-Aafrikasse. Käisid vaatlemas 16. aprilli toimunud Nigeeria presidendivalimisi. Mis Nigeerias praegu toimub?  Need olid korralised valimised. Seetõttu ei saa rääkida, et seal oleks mingeid erilisi murranguid toimumas.    Kuid taustaks tuleb öelda, et tegemist on Aafrika kõige suurema riigiga - 155 miljonit inimest.  Nigeerias on ülimalt kõrge iive. 1950. aastast on elanike arv kasvanud viis korda.    Riik on religioosselt küllaltki jagatud riik. Põhi on islamiusuline, lõuna kristlik. Rahvaarv jaguneb peaaegu võrdselt muslimite ja kristlaste vahel. See andis ka valimistel tunda, sest poliitilised jõud siiski jaotuvad erinevate usundite põhjal.    Nigeeria on etniliselt äärmiselt kirev riik mitmesaja erineva etnilise grupiga. Neist kolm on domineerivamad - põhjas hausad, läänepoolses osas jarubad, idapool  iibod. Iibod on maailma ajaloos tuntud 1967-70 väldanud kodusõja tõttu, mil iibod soovisid oma rahvusriiki Biafrat luua. Praeguseks märkimisväärset separatismi Nigeerias märgata pole.    Poliitiliselt korralduselt kopeerib Nigeeria väga suures ulatuses USA ülesehitust. 36 föderatiivset osariiki, neil on küllaltki suur omavalitsus. Valimissüsteem on majoritaarne, kus valituks osutub enamuse, kuid mitte absoluutset enamust saanud kandidaat. Ka presidendi valimistel on võimalik presidendiks saada  lihthäälteenamuse saanud kandidaadil. Praeguste valimiste korral sai võitja siiski 58,19% häältest, mis on piisavalt suur enamus.    Nigeeriat võib Aafrika kontekstis pidada demokraatlikuks riigiks. 2003. ja 2007. aasta valimised ei olnud veel demokraatlikud, ent 2011. aasta valimised olid.    Räägi palun toimunud valimistest täpsemalt.  Parteisid on Nigeerias 65, kandidaate oli üles seatud ligi 60. Tõsiselt võetavamaid jõudusid on kolm. Kõigepealt praegune  president Goodluck Ebele Jonathan Rahvademokraatlikust Parteist (People's Democratic Party). Sündinud 1957. Ta oli Umaru Musa Yar'Adua ajal asepresident ja peale presidendi surma valitses presidendina praeguste valimisteni. Jonathan esindab põhilistelt lõunapoolseid kristlasi, seekord sai ta 22,5 miljoni inimese poolthääle.