Üksinda kodus    Sarjast Juss ja vennad. III/ 1 osa.    (ei jaksa lihtsalt seda pikka mula järjest kirjutada, et vahelduseks las siis blog uueneb)    Vanemad sõitsid siis kaheks päevaks või õigem oleks öelda üheks ööks ema õetütre pulma ja jätsid meid kolme venda sulase valvata ja taltsutada. See, et meid oleks täditütre laulatusele ja sellele järgnevale, kindlasti lõbusale peole kaasa kutsutud, sellest isegi ei räägitud, see ei tulnud pärast eelmise aasta jama kõneallagi. Isegi ema ei maininud. Võibolla nad isaga midagi arutasid aga igaljuhul mitte meie kuuldes. Jussi oleksid ju võinud kaasa võtta, kurat, ma ei tea kuidas nad tast inimest  kavatsevad kasvatada kui me ei tohi isegi sugulaste seltskonnas liikuda, elame nagu mingid loomad oma loomade farmis koos sigade ja lehmade ja ma ei teagi mis nende kõikide lojuste õiged nimed on ega huvita ka. On kalkun, siis on, süüa kõlbab, seda on ju juba silmaga näha, et ega neid ilu pärast ei hoita ja toideta.  Muidugi see mis vanatädi matustel ja nendele järgnenud peiedel toimus oli omamoodi jama aga igaüks võib komistada ja hauda kinni ajades kirstule järele lennata, seal oli teisigi purjus mehi ja  Velts ei olnud kindlasti kõige rohkem joonud kuigi täis oli ta küllap enam kui ülejäänud aga miks nad nii noore poissi hauale üldse sedasi lähedale lubavad. Neetud auk oli ka pooleldi vett täis, et kirstu tuli mitme toikaga põhja suruda, muidu oleks vanatädi oma kinnise paadiga lihsalt pinnale ujunud. Veltsist oli selles mõttes isegi abi kui ta seal all morgaga jahmerdas ja sellel pooleldi lamas, et raskust juurde anda kuni ülejäänud matuselised talle ülevalt liiva ja kive selga ja pähe kühveldasid.  Selle kannatas isa veel kuidagi ära aga Jussi peielauas laulma hakkamist enam mitte. Täiesti siivas laul, mitte mingi ropp kuigi ka mitte kirikulaul või "Ema süda". Mäletamist mööda oli see "Oh koolikell, oh koolikell oled väike lõbus sell". Teate küll seda debiiset ja härdat viisijupikest mida iga kooliskäinud inimene vihkab. Ja mis vahet seal on kas kooli- või kirikukell, ühed kellad mõlemad. Isa pani siis poisile sellise tohlaka, et see tooliga vastu seina lendas ja muidugi oli kõigil paganama piinlik, isa  löömise pärast loomulikult, matustel nii ikka ei käituta, leinaaega tuleb austada.  Enda apsakatest ma ei tahaks rääkida aga ei ole vanaonule just ilus öelda, et mida sa nüüd ulud siin, ise oled terve elu litsi löönud. Ma parandasin ennast kohe ja pehmendasin, et tegelikult teavad ju kõik, et meie suguvõsa mehed on paganam hoorajad. See aitas tal pisaratest üle saada aga olen siiski päri, et hetk oli kohatu. Ja vana auks tuleb tunnistada, et just tema oli see kes meile poistele maja taha viina tõi.  Küllap ei tahtnud ta seda vist üksinda juua ja nii sai vähemalt mehe südametunnistus pisut rahu, et ta neid pudeleid enne matusetalitust peielaualt vähemalt viis ära vinnas. Saate aru küll, üksinda, ainult enda tarbeks, oma naise matustelt varastada, see ei ole meie perekonnale omane.  Aga olgu, aitab nendest neetud matustest mille pärast me nüüd pulma kaasa ei saa ja olgu muld talle kerge.    Niisiis enne ärasõitu käis isa tähtsalt mööda kööki ringi, jagas sulasele juhiseid kuidas meiega  käituda seni kuniks nad emaga ära on (nagu nad sõidaksid ümbermaailmareisile). Samalajal jõi nagu loom oma neetud astelpajumahla mille kohta ta ei väsinud iial korrutamast, et see on kogu tervise alus ja ka munn tuksub nagu noorel täkul. Võibolla tänu sellele astelpajule mida ta endale iga päev liitrite kaupa sisse uhas olemegi me kolmekesti nii tarkadeks sündinud.  Sulane vaatas teda tülpinud ilmel ja meie Veltsiga istusime lihtsalt käsipõsakil aastate jooksul rasvast ja pekist läbi-imbunud viiemeetrise  tammepuust laua taga ja ma arvan, et kuigi ema küüris seda vahetpidamata siis piisanuks tikust, et see plahvatanuks. See idee juhtis korraks isa mölalt tähelepanu kõrvale ja kui siis kõlas röögatus, et kas saite aru lollpead vastasime, et loomulikult me saime.  Lühidalt sai käsuliin siis selline, et majast me väljuda ei tohi, koos ühes ruumis võime viibida ainult sulase juuresolekul ja juhul kui sellel on vaja loomi talitada või muud seesugust jama korraldada siis istub igaüks kas oma toas või sulgeb  sulane meid seniks keldrisse lukutaha.  "Ma juba tean ette, et te neist klauslitest kinni ei pea aga olgu see teile maksimumiks. Kui te kümnendikugi täidate siis jääb vähemalt loota, et me tagasi tulles ei leia eest mahapõletatud kuuri või ...", edasi osanud isa enam jätkata sest tal sai fantaasia otsa ja mõtlesin, et see kuuri mõte ei ole tegelikult sugugi paha.  Kogu aeg on mingid puud, nagu lollakas, kurat, kütku gaasi või elektriga aga see pidev kuuri vahet jooksmine ja issanda issand, kõige  hullem, hektarite kaupa metsa juppideks saagimine, tükkideks lõhkumine (muideks neil tükkidel on isegi oma nimetus - halgudeks kutsutakse) millele järgneb kogu värdjalikuse tipuks selle hävitatud looduse korralikult, pange tähele - korralikult - riita ladumine.    Siis tuli ema kööki, oli ennast niiöelda piduriietesse sättinud, isegi meikinud ja ütles, et hakkame nüüd kohe minema ja isa küsis kas võtame dziibi või uue auto. Jah, see teema oli talle väga oluline, ta tahtis ju pidevalt rahvamees olla ja  mitte kõik pulmalised ei saanud endale lubada Mercedese CL 600 seeria masinat, enamus vist ei olnud neist seda isegi ehedast peast näinud, rääkimata puudutamisest. Ja ema arvas, et külaliste autol ei sobiks ikka pruutpaari sõidukist uhkem olla, et lähme ikka dziipiga.  "See on ju sitane", torises isa, "sellega on ju sigu veetud. Ja need sinu sugulased sõidavad siiamaani Ziguliidega, nendejaoks on dziip ka kosmoselaev". Aga et ema viimase lause peale väga ei solvuks siis lõi käega ja eks tal see tubli  ja ausa maamehe imago oli ikka tähtis. Et näed, laudas on põrsad ja lehmad ja pole sellel põllumehe elul kes tööd viitsib rabada nii häda midagi. Aga Mercedesega ei vedanuks need valed välja.  Mõtlesin, et kõik see puudega jamamine ja põllumajandus oli ka nagu mingi kuradima kaitseriietus. Seegi vist, et ta meid poisse aasta läbi hommikust õhtuni vagude vahelt mingit sitta pani korjama, minagi olin vennastega nagu maskeeringu osa. Kui ta endale lennuki ostab siis panebki vist ema leiba küpsetama, et  vaadake, hoidsime kokku, nüüd on lennuk.  Isa viskas siis uue auto puldi mõrudalt sahtlisse ja luges sulasele veelkord sõnad peale. "Vastutama ma sind sundida ei saa sest esiteks ei palganud ma sind siia lastehoidjaks ja teiseks ei suuda neid saatanaid saatan ise ka taltsutada", ütles ta lõpetuseks. Siis pöördus minu ja Veltsi poole, vaatas meile pikalt otsa ja ütles, et muru olgu niidetud ja hekk pügatud ja Velts vastas, et me ei tohtivat ju majast väljuda ja isa käskis tal lõuad pidada ja mitte haukuda  ja mina küsisin, et kui kõrgelt hekki pügatakse, et pärast on jälle virin, et ainult kännud on järgi.  "Lähme nüüd", lausus ema sellepeale ja võttis isalt käealt kinni ja talutas ta minema.      Juss vaeseke oli hommikust saati kohutava hambavaluga ülemisel korrusel voodis ja esmalt läksime väikevenda vaatama. Kui me tuppa sisse astusime siis poiss nuuksatas, pea padjas, nägu seina poole. Sellistel hetkedel ei oska lohutada ja Velt küsis kas ta tahab, et toob haigele alt viina, see  pidavat leevendama, isa oli küll baarikapi lukku keeranud aga vanem teadis kus võti asub.  Nüüd pööras Juss ennast ukse poole, põrnitses meid altkulmu ja küsis, et kas nad läksid juba ära või. Kuulnud, et jah, tõusis istuli ja näitas meile mingit kollakasrohelist marlinutsakat.  "Aga kui mul päriselt oleks valutanud", ütles ta nutuselt, "ta toob mulle kummelikompressi. Inimesed lendavad varsti marsile ja su oma ema toob sulle teeäärest korjatud rohelisest samblast nutsaka. Terve maailm on apteeke täis,  varsti ravitakse juba AIDS-i. Sigadele süstitakse iga väiksema kriimustuse peale morfiini, lehmadele antakse rahusteid või kokaiini kui nad sulle ühel hommikul sabaga ei vehi aga oma pojale..." Seepeale viskas ta selle marlinutsaka vastu seina. "Aga viina võiks küll juua."  Sellegea olime me kõik päri ja ootasime aknapeal piiludes kuniks sulane lauda poole suundus, et siis alla lipata ja kapist natuke noosi varuda. Ühte head tuleb isa kohta küll öelda, et joodik ta ei ole ja see tähendab - selliste  lollakate baarikapid on alati pudelitest pungil.  Alla jõudes tegin ettepaneku, et piirduks alustuseks kahe viinaga aga Velts sisitas, et kas ma olen idikas, me ei ole siin mingid kohalikud parmud, meie joome konjakit ja viskit ja Jussile vaatame midagi lahjemat ja magusamat sest viski on tegelikult sita maitsega. Juss arvas siis, et valiksime siltide ja pudelikujude järgi ja nii saigi tehtud. Kahe pudeli asemel jõudsime üles küll kolmekordse noosiga aga alla jäi veel küll ja küll ja vaevalt, et vanamees  seda märkab. Joodik, see muidugi, sellelt võta salaja õlleklaasist üks lonks ja kohe on kisa lahti.    Hea oli jälle Jussi toas istuda, teades, et väikevenna hambavalu oli vaid teesklus, et mitte terve hommikupooliku isa targutamist kuulata. Jah, meie vennad-eestalsed hoiame ikka kokku ja päev olnuks rikutud kui sa sedasi, vanamateta kodus oled ja ühel meist lõug valutab või on pimesool lõhkenud või midagi hullemat. Sellisel juhul poleks pudeli avamisel ja joomisel seda sumedat rõõmu, see oleks  tulnud masendusest ja kurbusest mis oleks kõik veelgi nukramaks teinud.