Kultuurimälu ei toimi aga ainult tekstide toel, väga oluline on kultuurimälu rituaalne ja performatiivne tahk. Briti antropoloog Paul Connerton nendib tabavalt, et rahvuse juhtnarratiiv "on midagi enamat kui jutustatud lugu, see on esitatud kultus. Minevikupilti, isegi kui see on narratiivse mustri vormis, kantakse edasi ja kinnistatakse rituaalsetes  toimingutes" (Connerton 1989, 70). Eesti rahvuslik narratiiv omandas õige pea performatiivse iseloomu erinevate tähtpäevade ja rituaalide tõttu. Kõige olulisem pööre oli kindlasti Võnnu lahingu kuulutamine riiklikuks võidupühaks 1934. aastal. See leidis aset vaid mõned nädalad enne Pätsi ja Laidoneri riigipööret, nemad asusid aktiivselt uut püha ja sellega seotud rituaale juurutama. 1936. aastal teatas president Päts oma võidupüha läkituses: "Iseseisvuse võitlus oli Eesti suurim rahvuslik ühisakt. 23. juunil,  Võidupühal, pühitseme Eesti rahva liitumist rahvuseks, ühise tahte tagasitulekut, Eesti rahva moraalset uuestikujunemist, mis sai alguse Vabadussõjas." (Päts 1936, 2.) Väga leidlikult jaanipäeva eel tähistatav võidupüha liitus eestlaste traditsioonilise suvepühaga, millele aitas veelgi kaasa uus tava süüdata võidutule tõrvik, mida kanti laiali üle Eesti ja millega süüdati järgmisel päeval jaanitule lõkked. Sellega loodeti panna alus uuele rahvuslikule rituaalile, nagu tunnistab 1937. aastal üks võidupüha  korraldajatest Leo Kalmet: "Põline jaanitulede põletamine ja vastselt loodud võidutulede süütamise tseremoonia on kõigi eelduste kohaselt nagu loodud ühte sulama suureks, ilusaks, avara sisuga rahvuslikuks traditsiooniks." (Kalmet 1937, 23.) Nagu juba eespool nägime, pidid uus tähtpäev ja sellega seotud rituaalid muutuma üheks noorsoo ajaloonägemuse tähtsamaks innustajaks ja kujundajaks. Kindral Aleksander Tõnisson toonitas seda aspekti väga selgesõnaliselt oma sõnavõtus Tartus 23. juunil 1934: "Suurte võitluste  meeldetuletus on tarvilik, et võrsuvatki põlve sangarlikus vaimus kasvatada. Seks otstarbeks on nüüd loodud eri päev - võidupüha. Olgu see püha usu süvendajaks meie kuulsa tuleviku vastu." (Postimees, 24.06.1934, tsiteeritud Brüggemann 2003, 139.)