Iga uus päev kiusab mind uue  unistusega. Ma tahan näiteks, et... Ei, ei, mina eelistan hoida oma unistused siiski vaid iseenda jaoks, mitte neid püüne pealt maha hõigata. Nii neid, mis on hetkekapriiside moodi ja lapsepõlvest küpsesse ikka jõudnud kinnisideede moodi. Kui ka neid kõrgelennulisi, aeglaselt valutavaid. Elupikkusi.  Unistused vist peavadki olema pikad ja aeglased. Pika vinnaga, nagu on öelnud Fred Jüssi. Otsekui hüva rüübe, mis kaua laagerdades üha selgemaks klaarub, et mõjuda aastate möödudes nagu pühitsetus või maagia  või vabastus. Või nagu aeglane sisenemine läbi paradiisiväravate. Või nagu puust nukkude lahtivõtmine, igaühe sees väiksem nukk, veel väiksem...kuni ilmub lagedale kõige viimane ja kõige tähtsam.  Kusagil mujal, otsekui teises maailmas visatakse pomme, kusagil unistavad suitsiiditerroristid soodsast võimalusest viia endaga koos surma vaenlasi või vaenlasteks peetavaid. Selleks, et saavutada lunastus ja surematus aatekaaslaste südameis. Kes on sõda näinud, ei lakka seda iial nägemast, öeldakse  tõsielusündmustel põhinevas filmis "Me olime sõdurid". Sest edasi minnes tuleb minevik kaasa. Just mälestused on need, mis äratavad ellu surnud hetked ja surnud unistused. Sõdade jalus olevad inimesed unistavad vaiksetest koidikutest ja rahust. Õnnetult teadlikena, et selle saabumine võib võtta hoopiski rohkem aega kui mistahes unistuste suremine. See näib kui lüüasaamise tunnistamine ja alistumine möödapääsmatule, aga uued unistused sünnivad niikuinii. Vanade tuhast. Olgugi et läbi valu. Nagu inimesedki.  Eestimaalastel, kelle juures diktofoniga külas käin, on rahuaja rahulikud unistused. Nad igatsevad majakest rannakülla, kus meri lävepakku lakub. Sünniootel lapselapse naeratust. Hobust, kassipoega või peavaluta hommikut. Või tunnet, mis on nii ilus, et paneb korraga naerma ja nutma. Või õnne, mis on tegelikult olemas, ent millegipärast ei osata seda ära tunda. Nad ei tea seda, et õnnelikud inimesed ei sori pikalt minevikus ega otsi möödunust vastuseid. Nad vaatavad ettepoole. Uutele unistustele silma.  Erinevatel unistustel on ühine taevas. Nagu ka ühine piir. Maisusest ja inimlikkusest tehtud. Valgustatud heausksusega, mis lõplikkusestki läbi kumab. Mis sest, et maailm kahaneb ajuti nii pisikeseks, et sinna peale unistuste muud ei mahugi. Kui, siis ainult pisut hella või valusat tõde. Näpuotsatäis ahvatlusi, mis pühakugi pea segi ajaksid. Vahest ka kröömike armastust, mis tekitab südames kui mitte keeristormi, siis vähemasti pinnavirvendust. See viimanegi võib olla vahel nii tuline, et õhk ümberringi  ähvardab põlema süttida. Need ongi asjad, mis on mõnikord unistustest kaunimad. Unistustega sarnased. Või hoopistükkis unistused ise.  Ma kohtan kodusid külastades nii palju erinevaid soove. Neid, mis on minu kunagiste salasoovide moodi ja minu praeguste salasoovide moodi. Neid, mis surevad sündides. Neidki, mis kasvavad ajapikku täitumatusest tegelikkuseks. Kas või läbi valude.