Sellise sõnumi võiksin jätta kodustele, kui tunnen hinges pakitsust, millega ei oska midagi konkreetset pihta hakata. Miks inimesed tegelevad fotograafiaga? Sellel on kümneid erinevaid põhjuseid. Perekondlike või sõpruskondlike ürituste jäädvustamine, ajakirjanduslike fotode tegemine, toodete pildistamine reklaami eesmärgil, teiste fotograafidega võistlemine konkurssidel, maailma parima foto tegemise ambitsioon jne jne. Igatahes peab pildistamise tulemusena sündinud kujutis pakkuma midagi hingele või ihule. Lasteaia-, kooli- või matusefotograafid saavad oma kopika sageli ränga vaeva eest, millest saadav vaimne rahuldus ei pruugi olla kuigi suur. Kindlasti leidub ka erandeid. Sama võiks arvata toodete pildistajate või tehniliste fotode tegijate kohta. Omaette seltskonna moodustavad fotograafiahuvilised, kes suurema osa oma fotohuvist suunavad fototehnika soetamisele, täiendamisele, vahetamisele, müümisele ja teistega vaidlemisele selle üle, milline kaamera või objektiiv on kõige parem. Mida aga arvata nende kohta, kes lihtsalt niisama fotosid teevad ning sellest suurt mõnu tunnevad? Friigid? Olgu kuidas on, see tunne, mis saadakse pildistades, on sageli suurepärane. Seda võib võrrelda mõne muu lõõgastava ja vaimu paitava tegevusega - kasvõi musitseerimise või joonistamisega. Kindlasti aitab see igapäevarutiini lõhkuda, suunata mõtted mõneks ajaks eemale argistest muredest. Sellisena võiks pildistamist isegi teraapiaks nimetada. Siis ei olegi nii oluline, millist tehnikat kasutatakse ja kas järgitakse üldtunnustatud meetodeid.