Edasist arengut määratles ordu levimine "filiatsiooniseaduse" kaudu (tütarkloostrite rajamine), mis nende poolt rajatud kloostritega moodustas "suurpere", kloostrite liidu. Igal aastal visiteeriti tütarkloostreid nende "emakloostri" abti poolt; Cîteaux' kloostrit visiteerisid omakorda nelja vanima tütarkloostri abtid (primaarabtid) ja igal aastal toimus kõigi abtide generaalkapiitel, mida juhtis Cîteaux' abt. Generaalkapiitli otsused olid eranditult  kohustusliku iseloomuga isegi Cîteaux' abtile ja "primaarabtidele". Reeglite puhtuse nimel nõudsid esimesed põhimäärused kloostrite võimalikult üksildast paiknemist (in eremo), vabadust igasugusest kirikliku (piiskopliku) või ilmaliku autoriteedi (omandkiriku süsteem!) vahelesegamisest kloostri asjadesse, jumalateenistuse lühidust ja lihtsust (vastandina Cluny jumalateenistuse välisele hiilgusele, tseremoniaalsusele ja pikale kestvusele!), oma põllumajanduslikku tootmisbaasi, kus aitasid kaasa ilmikvennad (conversi). Nood pärinesid reeglina madalamatest ühiskonnakihtidest ja olid väliselt äratuntavad habeme järgi (conversi barbati). Nad said osa kloostri vaimulikest ja ajalistest hüvedest, olid tõotuse kaudu küll tavaliselt eluks ajaks kloostriga seotud, kuid nad ei olnud mungad ega saanud ka (erinevalt klüniilikest ilmikvendadest) mungaseisusse tõusta, vaid jäid kloostris munkadele allutatud klassiks. Nad elasid kloostris eraldi tiivas ning neid hoiti rangelt eemal munkade tegevusest (lugemise ja raamatute omamise keeld), et see ei kallutaks neid kõrvale neile määratud käsitööst. Ilmikvendade töö ei muutnud kergemaks üksnes munkade elu, vaid pani aluse ka tsistertslaste majanduslikule õitsengule (põllumajanduslikud näidismajandid). 12.-13. sajandil olid tsistertslased edukateks kultuuri- ja majanduspioneerideks (puuvilja- ja viinamarjakasvatus, kala- ja hobusekasvatus, ka mäe- ja villatööstus).