Paar kuud hiljem kolib Gumipop üle After Musicusse ja Krisztián muutub pelgalt numbriks minu telefonimälus. After Music Club oli enne Marco Polo ning sama nimega hostel on  seal siiamaani, sestap luusib indietuusade vahel ka ringi vilavate silmadega poissmehi ja muid, kellel pole vähimatki aimu, et selles linnas enam paremaks ei lähe. Aga mina tahaksin, et oleks veel huvitavam, näivad nad omaette porisevat, ehkki ise ei ole. Ka meie Kertuga oleme üle pika aja jälle kohale tulnud. Väldi meest, aga mitte mehe pidusid. Kertu on minu väga hea sõber.  Jancsi purjetab lahkelt naeratades meie juurde. Kunagi enne jõule helistasin ma talle, ma ei tea, mis asi see on, aga teeme nii,  et kui me järgmine kord näeme, seda asja enam ei ole. Okei, vastas Jancsi. Okei, vastasin mina ning mõtlesin, et selle asjaga on nüüd küll vussis. Selle asjaga, mille kohta me ei tea, mis see on. Tundub, et ongi okei. Me räägime, kuidas me Kertuga Londonis käisime, ja naerame iseenda üle, helgelt ja lõbusalt. Jancsi naerab kaasa. Kuule, vist ongi okei, ütlen ma hiljem Kertule. Vist on jah, noogutab Kertu.  Igavuse peletamiseks jutustan ma Kertule piinilikke lugusid Panic Radio bassimehest Danist.  Teistsuguseid lugusid ei ole. Ma tean küll, et tegelikult Dani ei ole kaks korda pikem kui mina, aga meil kuidagi ei klapi. Et ta vahel on kukkunud mulle otsa ja nii ma olen haiget saanud küll või siis aeg-ajalt need abitud katsed teineteisega juttu teha, mis lõppevad alati ebamäärase pomina ning rahutu tüdimusega. Midagi nagu näriks, nagu kõrvetaks ja. Düsfunktisoon. See ainuke kord, kui Dani on minu käest suitsu küsinud, viskas ta selle pärast esimest kõssi minema.  Samas Danit lava peal vaadates ei  hakka mul häbi.  Veel enne kontserdi algust sätime me ennast keset saali, nii et oleks näha rockstaarid. Endre ja Tonyó seletavad midagi omavahel. Nad on mõlemad meie poole küljega, me oleme valinud sellise koha, et nad mõlemad oleksid meie poole küljega.    Siis see juhtub. Kõik need klišeed ja seesama Lõuna-Ameerika libilikas, kes pahaaimamatult tiibu sahistab, nii et minuni jõuab torm ja maru. Nagu oleks maksaka kirja saanud. Ma astun sammu tagasi ega suuda enam rockstaari poole vaadata. Ma  olen lootusetult sees, lootusetult ja pöördumatult ja natuke häbi on ka. Need asjad, mille kohta ma arvasin, et ma olen nende eest juba kaitstud. See asi, mida hetk tagasi veel ei olnud, aga nüüd kahtlemata on.  Ma ei näegi, millal rockstaar lava ette läheb, nii et selleks ajaks, kui meie Kertuga sinna jõuame, on tema juba minust eespool. Ma vaatan hirmuga, kui peenike ta on, ning tõmban kõhu sisse. Kõht sisse, rind ette. Ei tea, kas niimoodi ka jääb. Ilusad õlad, ei olegi varem mõelnud, et rockstaaril  on nii ilusad õlad.  Ma paotan tervituseks huuled ja välja ei tule midagi, mitte vähimatki heli. Huuled isegi ei liigu, ma tean, et ei hakka tulema ka. Kaks silpi, ei saa hakkama, selle asemel tunnen hoopis, kuidas käsi küünarnukist ülespoole tõuseb ja lehvitab sõrmedega, peaaegu ainult sõrmeotstega. See ei ole mina, see on keegi muu, see on see habemega naine sealt õhupallide juurest, see vuntsidega mees, kes just nurga taha läks, jõuan ma veel mõelda ning surun eneses alla tungi teise käega lehvitav  käsi alla kiskuda. Rockstaar naeratab. Lehvitab vastu. Multitalentide asi.    Niikaua kuni bänd mängib, ei ole hullu. Täna õhtul on Jacked, kõige vanem neist on laulja Tomi, tema on üheksateistaastane. Hirmus ilusad on nad eranditult kõik. Me tahame sind, Gloria, ühes sinu hüsteeriaga. Jacked'i kontsertidel olen ma hakanud taipama, mis on missivõistluste võlu. Et seisad ja vaatad viit ilusat inimest lava peal, vaatad ühte ja siis jälle teist ja siis hoopis läbisegi. Õnneks ei pea siin ära otsustama  ning lõpus linte jagama ja erinevalt missikandidaatidest oskavad Jacked'i poisid ju lava peal üht-teist teha ka. Eks proovitagu kodus järele, mitu korda on võimalik uneleval ilmel öelda: jaa, Jancsó. Meil Kertuga on rekord kuskil kümne kanti.  Teine asi on muidugi see, et ka nende fännid on verinoored. Nad hüppavad teineteisele kukile ja kannavad üksteist kätel ja peaasi on olla ettevaatlik, et kellegi saapaga vastu pead ei saaks. Kõik on rõõmsad, rõõmu on rohkem kui armumist. Rõõmu peab olema rohkem  kui armumist.    Hiljem on muidugi teised lood. After Music on parasjagu väike, nii et kuhugi varjuda ei ole ka otseselt võimalik. Jah, isegi kui sättida ennast tagumisse ruumi sohva peale, siis ikka tiksub peas, et mida sa teed. Et kuhu sa jääd, täna öösel. Ma mõtlen sinu peale. Mõtlen sellise mõtte, et jooks võimalikult kiiresti klaasi tühjaks, et siis oleks jälle asja leti äärde. Keskmises ruumis ei ole enam kedagi. Seoses kohavahetusega on Gumipop muutunud intiimsemaks, isiklikumaks, keegi ei  tantsi, mida sa ikka tantsid, kui kõik on omad. Kertu tuleb minuga kaasa, me joome üpris ühesuguse tempoga, kui üks kiirendab, võtab teine kohe kärmelt järele. Alati ei teagi, kes kellega vahe tasa tegi.  After Music mõjub pisemana, kui ta tegelikult on. Klubi on sopiline. Kõigepealt välisukse juures tekib selline tunne, et läheb nii nagu tihtilugu Maailma pidudel, et suurema osa ööst peab seisma ühes või teises sabas. Eesruumi ühes seinas on luuk ning selle taga garderoob. Teisel pool on kõrge laud  piletimüüja jaoks. Eesruumist saab baariruumi, sealt edasi kõrtsutuppa, kus on palju laudu, ja sealt edasi on veel lavaga saal. Kõige taga on veel see väike tuba, mille diivanilt me nüüd Kertuga püsti tõuseme, tühjad klaasid jäävad meist laua peale maha. Päris kõrged klaasid, täna neid kotti ei pane ja koju kaasa ei vii.  See ilus poiss, kellele ma hetk hiljem natuke niisama ligi ajan, hakkab hoopis Kertule ligi ajama. Vahel läheb nii. Et peaaegu nagu teeks võidu. Mitte Kertu ja mina, aga poistega. Siis  nad blokivad mu oma seljaga ära ning üritavad rääkida võimalikult kiiresti ja vaikselt, otsekui juhtuks midagi hirmsat, kui kõike ühe hingetõmbega öeldud ei saa. Kui ma ka midagi vahele öelda saaksin. Mul hakkab pisut igav, igavledes kipun ma muutuma sõnaahtraks.  Tuleb veel juua. Tuleb minna veel rohkem ettepoole. Kertu ütleb veel, et ära mine. Ma ei lähegi, vastan ma talle ja tõusen püsti. Ma liigun sinna, kus on inimesi ja saginat.    Uut jooki tellides on rockstaar mulle seljaga nii  lähedal, et ma võiksin teda puudutada. Ma võiksin koputada talle õlale ja midagi öelda. Küsida, kuidas tal läheb ja siis vastata, et ega mul endal ka eriliselt kuidagi ei lähe. Ma ei oska talle öelda midagi väikest ja kaitstut, ma ei oska öelda sõnagi, nii et näost ei oleks näha. Veel nädal aega tagasi küll, siis kui ma ei olnud veel sees. See kõik on liiga uus ning ma ei taha, et näost oleks näha. Kui see ongi armastus, siis see on minu armastus, päris minu enda oma. Jagada ma ei taha, mitte veel niipeagi.  Ma libistan end rahvasumma, enne kui ma võiksin kummalegi meist võimaluse anda.  Ma võin jutustada pikalt ükskõik kelle teisega.  Ma vaatan pikalt ükskõik kelle teise suitsupakki ning tahan teada, kas ma võiksin teda kutsuda Kentiks. Enne ei olnudki kedagi Kentiks kutsunud ja ma ei teadnud mitte kunagi varem, et minus võiks selline tahtmine olla. Nüüd ühtäkki on ja kuidagi ei raatsi sellest uuest tahtmisest lahti lasta. Üks teine tahtmine on mul veel olnud juba paar aastat. Ma olen tahtnud  seista keset pimedat tänavat, keha natuke ettepoole kaldus, käed pisut kõverdatud, ja hüüda: Yann! Minu hääles peaks kõlama etteheidet ka. Yann peaks olema prantsuse poiss ja tegema ulakust, mitte väga väike poiss, ikka üle kahekümne. See võiks olla kasvõi selsamal tänaval, kus me oleme praegu, see ei ole väga pikk tänav, ei saagi olla, kui ühes otsas helendab Lujza Blaha välja ning teises kaob tumedusse Klauzáli väljak. Tänava nimi tähendab tõlkes suve. Ei tohi, vastab ükskõik kes inglise keeles, minu nimi on  Oliver - ja sellest hetkest ongi.    Ta on üks neist Oliveridest, kes tulevad siis, kui neid on väga vaja. Sedasorti Oliveri võib ka ilusaks juua ning selleks ei pea isegi väga palju pingutama. Ta ütleb, et Sex Pistols oli igav ja mina väidan, et ma ei usu teda ja küsin igaks juhuks ikka üle, et kuidas siis oli, kuidas oli nendel aegadel, kui mina ei olnud veel sündinudki, aga tema oli juba peaaegu täiskasvanud. Me teeme seda mitu korda, aga kummalgi ei hakka igav. Me oleme nii ilusad. Ma kallutan  oma pea ühele küljele, kujutan ette, et ma naeratan võluvalt, suitsetan ilmselgelt liiga palju, tema küsib, mida ma joon ja ostab mulle juurde. Vahepeal tuleb Kertu ning ütleb, et ta on purjus ja väsinud ja läheb koju. Ma olen ka purjus, vastan ma talle, ma vist ei jään veel natukeseks siia.  Ühe või teise vestluse käigus juhtub varem või hiljem, et vaadatakse silma. Rumal komme iseenesest. Tasuks pigem jälgida suud, see liigub, kogu aeg toimub midagi. Vaadata inimese suud ja saada temast aru on  justnagu parem lahendus kui vaadata inimesele silma ja õppida teda tundma. Ent Oliver ei jäta mulle taganemisteed. Sul on nii kurvad silmad, ütleb ta.  Ma ei ole lihtsalt õnnelikku sorti, ma ei olegi õnnelik, see on minu loomus, naeran ma talle vastu, huulte, mitte silmadega. Ikka peaks olema õnnelik, peaks püüdlema selle poole, leiab Oliver. Su sõbranna kasutab sind ära, tal on sinu üle mõjuvõim.  Sa ei tunne mind, vaidlen ma talle vastu.  Ma näen seda sinu silmadest.  Seda oleksin ma tahtnud  täna vältida, just seda, nimelt neid klišeesid ja vihastan. Vihastan ja keeran selja.  Ära vihasta, anna andeks, leiab Oliver mu siiski üles. Üks nendest Oliveridest. Tema võit. Ma toetan ennast vastu seina ja me suudleme pikalt. Pikalt ja lootusetult nagu purjus inimesed ikka, kellel enam teineteisele midagi öelda ei ole, kuid üksi olla oleks nüüd juba talumatult nukker. Oliveri silmad on kinni, mina vaatan üle tema õla rockstaari. Rockstaar on leti ääres, ta tellib järgmise õlle, räägib ühe või  teisega juttu ning mul on tunne, nagu mind ei oleks peaaegu olemaski. Seda tunnet ma tean ja järgmist juba kardan. Ma ei lase veel Oliverist lahti. Ma ei taha.    Hommikupoole ööd seisan ma keset tänavat ega oska õieti kuhugipoole minna. Suve tänav ja veebruari kohta üllatavalt soe. Ma mõtlen sellest, kuidas nädala pärast sõidab rockstaar Ameerikasse ja mina hakkan temast puudust tundma. Natuke salaja ja võib-olla palju. Tema sõidab ära, saab kuulsaks, võib-olla me enam ei näegi. Mina teda küll,  kunagi seisan ma suure staadioni tagumises reas ja vaatan suurt ekraani. Mina jään siia, aga sõidan ka kunagi ära.  Tere, ütleb rockstaar, seisad siin. Ma ei näinud, kust ta tuli.  Ei, okei on. Kõht on vist tühi.  Lähme ostame sulle süüa siis.  Rockstaar paneb oma käe ümber minu õla, me läheme. Väikesed odavad trikid, mis töötavad alati. Äkitselt on mul juba üsna ükskõik, kuidas ma välja näen - sellel ei ole algust, on lihtsalt sai ja liha ja natuke salatit. Teravat kastet ma ei taha, sibulat  küll. Ei ole ka keskpaika ega lõppu. Lõpp ei lõppe ära. Ma lasen rockstaaril ennast juhtida ning üritan teda millimeeterhaaval meelde jätta. Neid tänavaid, seda õhtut. Me räägime väga lihtsatest asjadest. Ma saan küll koju, noogutan ma kindlalt nagu keegi, kes teab, mida ta räägib. Ta ei võtaks mind kaasa, isegi kui ma väga paluksin. Ei jaksa. Ma olen liiga väsinud selleks, et tema võiks välja öelda selle, mida ma niigi tean. Nii ongi. Rockstaar maksab minu toidu eest, pistab selle mulle pihku ning tellib  endale takso. See ei lase ennast kaua oodata.    Rockstaari takso sõidab aeglaselt minema ja mina võtan esimese suutäie. Ta elab teisel pool.