Sõnad ei loe absoluutselt mitte midagi. Ja ma hakkan alles nüüd taipama kuivõrd ma olen neid kuritarvitanud.    Soovides parimat olen ikka püüdnud seda väljendada sõnadega, rohkete sõnadega. Ja kuigi ma ei looda, et vastataks sama  moodi ja sama pikalt, siis tuleb mõista, et erinevatel põhjustel jääb selline mulje. Ja ma kaevan, pika ning võimalik, et ka ilusa tekstiga, endale ise haua, kuna nende sõnade vastuvõtja näeb justkui sundi vastata sama moodi, aga ta ei oska. Ning ta jätab vastamata.    Teod loevad. Ja mind teeb kurvaks tegude olematus. Mina olen ikka erinevaid ohvreid toonud. Spetsiaalselt puudunud koolist, ma muidu ei puudu mitte kunagi, eales koolist. Raha. Väga pinnapealne põhjus, aga just raha ümber keerleb  tegelikult kogu maailm ja sellest loobudes, seda ohverdades, ei ole võimalik enamus asju teha. Lisaks veel mitu potensiaalset unetundi. Millest minu nimel on loobutud? Ma tean, et ükskord jäeti kunstikooli minemata.    Ja see paneb perspektiivi. On olnud ainult üks kord ja üks inimene, kes on näinud mind ainsana, ainulaadsena, mitte lihtsalt ühena paljude seast. Mitut mina olen väärtustanud ja mitme nimel mina olen pingutanud? Pea kümne.    Kurbus ja õnn üheaegselt. On mitu vales  ettekujutuses suhet, aga samas on üks väga õige. Kritiseerima ma ei hakka, kuna need, kes seniks alles jäänud, on kõik omamoodi mõju avaldanud ja juhtinud minu teed läbi elu rägastiku, aga veidi pettunud olen küll. Ning samas ma palun nende ees vabandust nende sõnade eest, mis ma olen kirjutanud, ning millele vastuseks ei ole ma enda soovitud vastandkäitumist saanud. Ma ei oleks pidanud seda lootmagi.