YouTube'is on kokkumonteeritud video piltidest, millel üks mees on jäädvustanud oma näo igal päeval kahekümne aasta jooksul (kui ma õigesti mäletan). Võiks küsida, kas see on kunst? Või laiemalt: kas see on väärtus? Jah, see on kahtlemata põnev. Me näeme muutumist, mida me muidu ehk ei märkaks. Või märkaksime, aga ei oskaks tähele panna. Lihtsalt nendiksime, et muutus on toimunud, tajumata selle muutuse nüansse. Seega  on kahtlemata huvitav, et keegi on selle muutuse protokollinud. Kas see on väärtus?  Hiljuti (vabandatagu mu aja- ja nimemälu puudulikkust) külastas Eestit daam, kelle kunstiteoseks on tema ise. Ta töötab värvide, stiilide, tekstuuridega, laskub isegi sellisele tasemele, et laseb ennast kirurgiliselt modifitseerida. Tema näo muutuste plastika on erutav, see viib meid lähemale inimkeha piiridele, võimaldab mõtiskleda inimnäo (jumala sarnase?) muutumise võimalikkuse ja tähenduslikkuse üle. Kas see on  väärtus?  Sarnane enesekaemuse- ehk tegelikult pigem enesereflektsiooni nähtus on infoühiskonna üks nähtavamaid tunnuseid. Pidev vajadus küsida: kes ma olen? mis te minust arvate? on igasuguse sotsiaalse võrgustiku kvintessents. Inimese sotsiaalse loomuse, edasi- ja tagasisidestuse vajaduse põhjatu allikas on tänapäeva turunduse püha graal. Miski, mille pealt kõik loodavad teenida. Kuidas täpselt, seda ei tea keegi. Aga kõik haistavad, et see on miski, mis on praegusel hetkel kõige tähtsam. Mine tea,  võib-olla haistavad kirjanikudki. Ühed näevad potentsiaalset edu, teised liuglevad nö orgaanilisest inertsist kaasa. Kui kõik räägivad endast, järelikult on nii õige ja hea? Järelikult on see normaalne, ehk isegi vajalik, võib-olla väärtuslik. Kas mina-kajastus on väärtus?  Kui ma loen (suudan lugeda) teatud vanuses teatavast soost kirjaniku tekste, mille peategelane on samast soost ja sama vana, siis tabab mind kummaline tõrge. Ma justkui haistaks sõnade tagant seda päris-inimest. tema higi, hormoone,  vahel verelõhnagi. Ja see pelutab mind ära. Mul on tunne, nagu seisaksin ma selle inimese magamistoas ja oleksin sunnitud sorteerima tema aluspesu. Okei, mõne inimese puhul võiksin ma seda tegevust ehk nautidagi. Aga kindlasti mitte kõigi puhul. Ma ei taha teada nendest kibedatest hommikutest, kuhu on jätnud oma jälje mõni lahkuv meesisend, kelle lahkumise vari ikka veel naiskirjaniku suunurgas kirvendab, ega nendest valelikest naistest, kelle reeturlik minevikunaer meeskirjaniku õlad ikka veel aeg-ajalt  võpatama paneb. Ma näen neid varje ja mulle ei meeldi, et nad on elus. Ma tahaksin tarbida neid kuidagi filtreeritult, läbi esteetikakanga surutuna, ilma feromoonide ilmeksimatu märgistuseta paberilehtede serval.