Ma tavaliselt ei nuhi oma laste järgi. Mõnikord...kui leian midagi siis ikka vaatan sisse :) või loen...või käin (kui nad on unustanud end välja logida) orkuti või facebooki lehel. Ikka sellepärast et seal ei oleks midagi ebasündsat või mõni pervert ei ahistaks. Teinekord ma küsin, et näita mis sul seal on, mis pildid ja kes see on jne. Et ei jääks muljet et ma  tegelikult tean mis seal toimub ja et ei jääks muljet et mind ei huvita nende tegemised.(suht segane lause sai :))  Aeg ajalt võtan ma arvutis ajaloo ette ja vaatan, ega pole kahtlaseid lehekülgi külastatud.  Eile leidsin, et mõlemad piigad peavad blogi. Muidugi ma lugesin otsast lõpuni kõik läbi.  Mõnikord ma mõtlen, kui me näiteks suurema piigaga tülitseme, et kas üks laps saab oma vanemaid vihata? Ma olen küll ja küll end vetsu kinni pannud ja ulgunud nutta ja mõelnud et mis ema ma olen, ma ei  oska olla ema, üks ema ei hakka karjuma, kui ta tunneb et tal ei käi ühest teismelisest jõud üle.  Või kui nad väiksema piigaga tülitsevad ning üksteist roppuste ja inetustega üle kallavad....    Eile aga lugedes mõlema blogi, sain kinnitust et tegelikult on neil süda õige koha peal ja see kõik möödub, lihtsalt ma pean olema kannatlik.  Näiteks oli ära mainitud, kuidas ta igatseb koduste järele(ta hetkel Soomes lumelaagris)  Issile oli öeldud isadepäevaks, et kuigi neil on tõuse ja  mõõne, teab ta et issi teeks tema heaks kõik ja ta katsub seda ikka meeles pidada:)(no küll ma meelde tuletan)  Ja väiksem piiga oli ära maininud, kuidas ta saab aru, kui sissi kodus pole, kui hea ikka on kui ta kodus on, et neil on koos ikka nii hea:) (igatseb noh :))    Seda oli nii tore lugeda:)