Etenduses oli mitmeid kohti, kus pool saali rõkkas, aga kus mina tundsin, et tegelikult on see hoopis see hetk, kus hinges kisub krampi. Ma ei pea end just eriliseks kaunishingeks, kes oksal linnukesi vaadates õndsalt õhkab ja kohe kindlasti ei taha ma kellegile  ette öelda, mismoodi ta millestki aru peab saama, aga ikkagi, on asju, mis on väliselt koomilised, kuid sisemiselt traagilised. Kui vanaema matustel mehed kirstu kellegile varba peale pillavad, siis on see koomiline, kui see toimub Kusturica filmis, aga kui see toimub sinu enda vanaema matustel, siis ei ole koomiline, siis on traagiline. Ja need ei olnud Serbia vanaema matused.