Selle tõttu leiab käsiteldav ajajärk Burckhardti töös igakülgse ja sügavaletungiva kujutuse. Siin on puudutatud kõik renaissance'i ajaga seotud olulised probleemid ja esitatud nende kohta täpsed valemid ning definitsioonid. Renaissance'i kultuuri tekkimise olulisemaks põh­juseks olnud Burckhardti arvates teatava küpsuseni arenenud Itaalia rahvusliku  algupära ühinemine kõrgekultuurilise antiiksuse elementi­dega. Vanailma väärtuslikud traditsioonid avaldanud kõikjal iseseis­vuvale ja omapärasust taotlevale rahvavaimule elustavat mõju. Tugides oma loomulikele, värskeile sisejõududele ja harides end antiikaja küpse kultuuri salvedel, ajanud isik enda iseteadvalt sirgu ning purus­tanud köidikud, millistega ta eneseteostus keskajal oli aheldatud. Vastukaaluks keskaegsele kollektivistlikule ja konventsionaalsele elu­käsitusele arenenud uus individualistlik  ellusuhtumine; seni köidetud loomisenergia pääsenud isiksuse vabanedes vallale ja kinkinud maailmale kunsti, kirjanduse, teaduse ja filosoofia alal rea geniaalseid suursaavutusi. Isiku vabanemine ja individualismi areng olnud järjelikult renaissance'i kultuuri oluliseks sisuks, selle iseloomu­likuks momendiks, millest kõik teised selle ajajärgu küljed tingitud või mõjutatud. Renaissance'i kultuuri kannud loomisvõimeline, mitme­külgne, määratu eluenergiaga varustatud täisisik, l'uomo universale,  Renaissancemensch, nagu teda Burckhardt nimetab. Renaissance'i ajal, väidab Burckhardt Michelet' mõttekäike edasi aren­dades, leiutatud jälle maailm ja inimene: süvenetud loodusesse, hakatud jälle seda uurimata selle ilu nautima, õpitud tähelepanelikumalt jäl­gima rõõmustava ja kannatava, uskuva ja kahtleva inimhinge vibreerimisi, leitud kõikjal tüüpilise ja üldise kõrval individuaalseid jooni ja lastud end veedelda nende omapärasest ilust.