Kõrb tuiskas, kui  Larste Orstenile lavatsit hakkas valmistama.  Kõrgemale. Ligemale päikesele ja taevale ning eemale murdjatest ja muudest.  Lindudele ta ei mõelnud.  Orstenile aga küll.  Õigemini, see polnud mõtlemine, pigem hingamine.  Vaikselt ümisedes silitas ta oma armsa kaaslase juukseid ning pakkis tema keha siis palaka sisse, vinnas kompsu lavatsile ja jättis hüvasti.  Nii oli Orsten seda teha palunud.