Ma hirmsasti tahtsin vahepeal kirjutada, kuidas Tartus oli ükspäev paks lumi maas ja Toomemäel sai kõndida  selles imelises valges vaikuses ning surnuaedki oli pime ilma pime olemata. Küünlad pildusid nõrka valgust ümbritsevatele hangedele ja rahu laotus üle linna.    Kuna viimasel ajal on mulle kätte sattunud Tuglaste kirjad ja ülestähendused ning olen üsna sageli sellel lainel viibinud, tahtsin tingimata minna ka Wernerisse. Noh, et lihtsalt istuda ja mõelda, kuidas oli, kui siia sai kirju saata ja kui Werner oligi See Koht, kus toimus vaimueliidi seltsi- ja intriigielu.    Pühapäeva hommikul  kell 9.15 askeldas isuäratava koogileti taga ääretult sulni olemisega tütarlaps, uhke kaelusega vormiriietus laitmatult seljas ja arglik naeratus suul. Väikesed seltskonnad olid juba moodustanud hommikusöögilaudkondi, minu selja taga tellis üks paarike endale tunni aja jooksul kokku kuus klaasi valget veini. Oli noori tudengeid, oli soliidseid daame. Mina lugesin nurgalauas kohvitassi taga oma raamatut ja tajusin peaaegu füüsiliselt, et mu ümber hõljub kuulus Tartu Vaim kogu täiuses.    Sellistel  kordadel tunnen suurt rõõmu, et saan olla rahulikult siin ja tabada neid hetki, mis muidu võib-olla kiirustades märkamata jääksid. Uidata läbi armastatud linna, olla kellegi jaoks oluline ja võtta selleks vajalik aeg. Oi, see on väga hea.