Venemaa taotles oma soovi täitmist ka kaudsete vahenditega. Näiteks telegrafeeris Sazonov 19.  detsembril 1912 Rooma saadikule, et ta juhiks Itaalia valitsuse tähelepanu seigale, et Vene salajaste infor­matsioonide järgi võib protest Skutari Montenegrole saamise vastu tõsiselt ohustada kuningas Nikolai ja troonipärija olundit, kelle vastu rahulolematus on kasvamas. Montenegrolased pidavat mõlemaid sõja­liste äparduste eest vastutavaks. Venemaa lootvat, et Itaalia valit­sus omaltpoolt ei tõrgu mõjutamast Austria valitsust, et teda kallutada järeleandmisele. Venemaa seisund polnud just halb Skutari  küsimuses. Saksa esindaja Londonis - vürst Lichnovski - toonitas Berliinis käies, et ta peasihiks olnud "sobitada Austria ja Vene seisundite vahel ja vältida muljet, nagu väljuks Venemaa alandatult või võidetult läbirääkimisilt". Skutari suhtes oli Lichnovski püüdnud sobitada ja mõjutada krahv Mensdorffi mõõdukuse suu­nas. Pole kahtlust muidugi ka ses suhtes, et liitlase - Prantsus­maa - toetus oli Venemaale kindlustatud. Sama on kehtiv ka Inglis­maa suhtes; 4. jaanuaril 1913 teatas Inglise saadik Sazonovile,  et tema valitsuse diplomaatiline toetus Skutari küsimuses on Venemaale kind­lustatud. Venemaa ei tahtnudki Skutari küsimuses diplomaatilise mõjutamise piirist üle astuda, mis aga ei kuulutanud Venemaale edu, kui Austria oleks jäänud lõpuni kangekaelselt oma arvamuse juurde. Üldse oli Austria püüdeks, et loodav Albaania saaks slaavi rahvastikuga alade arvel võimalikult suur. Sellele püüdele katsus Venemaa takistusi teha.