Muidu aga - mis on meie kirjandus? kehitatakse üleolevalt õlgu ja mitte üksi nõndanimetatud peenemas seltskonnas. Ning olgem otsekohesed: mitte vähe ei ole sellise suhtumise kujunemises süüdi meie kirjanikkonna "sisehõõrumiste" ülespuhumine avalikkuses ja selle järele kirjandusearvustus. Meie arvustaja ei näe oma ülesannet eeskätt  vahemeheosas kirjaniku ja lugeja vahel. Talle ei ole mitte tähtis avastada seda, mis kirjanik oma teosega annab lugejale, vaid talle on kõige tähtsam esitada sel puhul oma maailmatarkust. Ta ei tutvusta lugejale teose sisulisi väärtusi, vaid nokitseb puhtformalistlikult teose väliste pisipuuduste kallal (kuni trükivigadeni!), neid üldistades ning üles puhudes, nii et teosest ei jää enam palju järele. Ta ei ole mitte erapooletu, vaid on seotud kirjanduse rühmapoliitilisist kõrvalhuvidest. Kirjanikkonnas aeg-ajalt  puhkevas "kodusõjas" ta hoidub praktilisil kaalutlusil ikka nende poole, kes silmapilgul osu­tuvad võitjaiks. Ta on nakatatud ajajärgu üldisest tõvest: kõige ja kõigi eitamisest pääle enese ja oma lähema sõbra. Leidub muidugi üksikuid erandjuhte, kuid see ei muuda üldpilti.