Meil on Juuli ja Andres külas. Löbus on. Vastasmaja elanikel ei tohiks ka igav olla, sest aegajalt võib näha 30ndatele lähenevaid inimesi mööda korterit kulli mängimas või siis soome  laevas lõbutsevale kontingedile sarnaselt tantsu löömas.  Täna kurtsin Juulile-Andresele, et kuidagi pole üldse kirjutamise tuhinat peal. Sündmusi oleks ju palju, aga kuidagi pole lauseid, mis tahaks seest välja tuisata. Agaaa... õhtul oli selline isu, et vaataks mingit veidi läilat, lõbusat ja ajusid mittenõudvat filmi. Vaatasime Bridget Jones'i päeviku II osa. Juuli teatas mulle, et ta on seda mitu korda vaadanud ja peategelane sarnanevat väga minule. Mnjaa, ma polnud teist osa näinud ja nüüd vaatasin  kogu filmi mõttega, kas ma tõesti sarnanen preili Jones'iga. Nii ja nagu näha, siis kuigi kell on südaöö, siis mind ei lase mõningad mõtted ja tuiskamist-vajavad laused magada.    Ütleme nii, et eks on olnud päris palju piinlikke momente elus. Vahel nimetan seda margi kogumiseks, ainult et ma ei kogu marke, mis füüsiliselt olemas, vaid margi maha tegemise kogemusi. Nüüd siis oleks koht, kus oma margikoguga uhkustada. Ei tea millest alustada? Ma arvan et wannabe-tark näimine on üldse üks kõige  hullemini kättemaksev tegevus, samas margi tegemiseks ja kogumiseks soovitatav. Nii näiteks võin tuua teile paar näidet kooliajast. Mäletan kuidas 5ndas klassis soovisin kirjandit kirjutades näida targa inimesena ja kirjutasin inimese voorustest, ainult et see sõna oli veidi valesti meelde jäänud ja õpetaja sai lugeda kirjandit inimese "voolustest". Teiseks, ühes ajaloo kontrolltöös oli küsimus teise maailmasõja-aegse briti peaministri kohta ning omast-arust teadja plikana kirjutasin pikalt härra Winston  Churchbellist (mitte Churchillist).  Kui me Ellerheinaga käisime Saksamaal ja tahtsin ühte kaunisse kodusse sisenedes öelda komplimendi, hüüdsin vaimustusest "Wunderbra!" mitte aga "Wunderbar!". Ütleme nii, et ma oleks suht nõutu kui keegi mu toauksest sisse astudes hüüaks push-up rinnahoidjaid.  Kui aus olla, siis võikski siia kirjutama jääda. Minu onu Raivo (ilma jutupliiatsita, lihtsalt mu ema vennal ongi selline nimi), ütles suvel selle margi-kogumise kohta hästi. Ütles, et meite suguvõsa paljudel  liikmetel lihtsalt ongi selline võime (või voorus/voolus?), et kuigi meil on õudsalt head ended ja soovid, siis me ei oska kunagi neid väljendada ja lõppkokkuvõttes, kui hakkad vabandama ja selgitama seda kehvasti väljakukkunud lauset, siis selle selgitusega keerad veel 100 korda asja hullemaks. Nagu näha, eelmise lausega ei saanud ma päris täpselt siiski edasi antud seda mõtet, mis maakeeli nii lihtne - tahad head, aga välja kukub ikka sitalt.    Tulles tagasi filmi juurde... põhiliselt on seal  muidugi episoodid, kus Bridget Jones suudab avalikes kohtades endast täieliku tola teha. Kui järele mõelda, siis ka siinkohal on mul marke mida "joonele panna". Rääkides viimase kümnendi markidest, siis pean tõdema et minu töö Tele2s oli alatihti seotud pornoga. Selgitan. Alustasin kunagi otsisüsteemi WWW Wärk adminnina. Teadagi levib internetis küllaldaselt igasugust pornut ja nii ma siis pidin kõiki registreerunud lehekülgi läbi vaatama ja veenduma, et seal sedasorti sisu ei leidu. Vahel oli päris piinlik,  kui tähtsatele ärikohtumistele tulnud onud vaatasid kuidas noor neiu (19 olin siis) töö ajal täiskasvanute lehekülgi läbi lappab. Aga ma ei saanud ju neile käratada ka, et selline on mu töö!    Ahjah, seoses Tele2ga meenub veidi sarnane episood, nagu B.Jones'i esimeses päevikus. Nimelt siis klišeena tunduv juhtum, kus inimene läheb omast arust temaatilisele-peole ja tegelikult selgub peol, et mingit teemat polnud (või siis ei jõutud kõigile selle ärajäämisest teatada). No Tele2 jõulupeod olid pea  alati temaatilised. Ja kui 2003 aastal saadeti jõulupeokutse, millel kirjas, et teemaks on kunst ning pidu toimub kunstihoones, olin kindel, et peab end boheemlaseks riietama. Aga kui ma paruka ja õe poolt Erki-moeshowks tehtud kleidiga kohale jõudsin, siis sain aru, et mul oli märkamata jäänud kutse alumises osas olnud märge "Riietus: pidulik". Olgem ausad, kui kleidil on rindade kohal märklauad, siis see just kõige pidulikum pole. Õnneks oli meil väga vahva tola-tegemisest lugupidav seltskond ning  pääsesin vaid mõningate kommentaaridega. Aga see pole veel kõik! Mingi hetk seisime Siimuga kõrvuti saalis ja kuna Siim tundus ebatavaliselt vaiksena (võib olla ta mängis et ta ei tunne mind:)), siis ilma pikemalt mõtlemata, andsin talle elegantselt sõbraliku tou jalaga. Siim ei reageerinud, aga sain aru, et kellelegi olin siiski jalaga pihta saanud. Pärast tahavaatamist, selgus et selle heasoovliku jalalöögi ohvriks oli kelner. Oi, kui, piinlik! Ma üritasin ikka väga vabandada. Samas ei usu, et oma vabandustega kelneri silmis normaalse inimese staatuse oleksin (tagasi)teeninud. Kui keegi (kummaliselt riietatud ja rase) tuleks teile ütlema, et "ma väga vabandan, et teid jalaga lõin - tegelikult tahtsin oma kolleegi lüüa!" - mis te siis sellest asjast arvaksite?    Aitab. Rohkem ma oma kollektsioonist ei räägi. Aga teate mis, ma ikkagi ei arva, et ma Bridget Jonesile sarnanen, sest tegelikult olgem ausad - meil kõigil on oma margikogu ja ükskõik kuidas neid "blacke"  ka prügikasti ei ürita tampida, siis nad on taaskasutatavad (kui mitte reaalsuses, siis mõtetes).