Noh, seitsmendat kuud ümarale rasedale kõlab iga kompliment nektarina. Lasen pilgu mõnevõrra allapoole, vaid selleks, et veenduda. Hääle omanik on tõesti mind sihikule võtnud ja vahib üksisilmi alt üles.  Poolpikk paazhisoeng, laubal  olümpiakleeps ja nina peale sinise pastakaga kiri Pejing - kummastav, aga üldse pole aru saada, kas tegu on ümaramat sorti poisi või tüdrukuga. Naeratan teismelisele kohmetunult: "Aitäh, sina oled ka väga ilus!" Põhimõtteliselt võib ka poiss kena välja näha!  "Excuse me!!! Where are you from?!?" Uudishimu ei taha kuidagi lõppeda. Kõrvalseisev sõber irvitab juba avalikult, aga loomulikult ei tee tirts temast välja.  Kuuldes, et Eestist, teeb asjaliku näo ja teatab: "Kus see asub, ma küll ei tea?!?"  Selgituse peale, et Soomest pisut lõunas, lööb ta särama. Sõber just vanematega reisis seal, käis Rootsis ka. Järgmiseks puistatakse mind üle rootsikeelsete lausejuppidega. "Eesti keeles kõlab "jaa" üpris samamoodi kui rootsi keeleski," kiidan aktivisti. Ja tunnen viisakalt omakorda huvi noore vanuse kohta.  Ajaks, mil selgub, et tüdruk ja saab kümne päeva pärast kümme, sekkub vestlusesse ülejäänud järjekord.  "Ilmsesti on sulle parem, kui sa kümne päeva pärast siin pole," itsitab pensionärist  proua minu suunas. Tema abikaasa noogutab muhedalt kaasa - jaajah, hakka veel neiule kinki ostma! Kihistades topivad nad asju kotti, samas kui müüja, uudishimu häbenemata, omakorda üle leti küünitab.