Veebruari teisel poolel alustas Punaarmee lahingutegevust Lõunarindel Petseri ja Võru taasvallutamiseks. Rinde koguulatus Heinastest (Ainaþi) kuni Irboskani oli ligikaudu  300 km, seda joont kaitses Eesti poolt 11 800 meest 193 kuulipilduja, 43 suurtüki, 6 soomusrongi ja ühe soomusautoga. Lahingutegevuse alguseks olid rindel asuvad Punaarmee jõud meie vägedega võrreldes kahekordistunud nii isikkoosseisult, kui ka tehnilises osas. Kuna  maastiku iseärasute tõttu oli raske pidada kindlat rindejoont, siis  põhines Eesti poolne tegevus transpordisõlmede ja maastikuoludest tingitud võimalike suuremate rünnakusuundade aktiivsel kaitsel. Lõunarinde juhatajaks oli selleks hetkeks määratud 2. diviisi ülem alampolkovnik Puskar, kellele allutati lisaks jala- ja suurtükiväe  üksustele ka soomusrongide divisjon kapten Anton Irve juhtimisel.  Vastase pealöök oli suunatud Marienburgi (Aluksne), Petseri ja Võru vallutamiseks. Tänu punasteägedale  survele ja arvulisele ülekaalule olid Eesti väed sunnitud 28. veebruariks 1919 maha jätma Marienburgi ja selle lähema ümbruse. Vastane jätkas selt rünnakut Võrusuunal Riia - Pihkva maantee ümbruses. Tänu kohale jõudnud reservidele leitnant OttoSternbecki juhtimisel suudeti vastane peatada.  Väga keeruliseks kujunes olukord ka Petseri - Pihkva suunal. Visa vastupanu osutades olid Eesti väed sunnitud taanduma jättes vastasele 11.märtsil Petseri ning 13.märtsil  Vastseliina ja Orava. Vaenlase  peatamiseks ja Petseri tagasivallutamiseks toodi rindele  uusi väeosasid, ning 29. märtsiks suudeti nad Petserist välja lüüa ning paisata Obtjoki  jõe joonele, kuhu rinne ajutiselt püsima jäi.  Otsene oht Võru suunal ei olnud siiski likvideeritud, jätkusid vahelduva eduga tõrjelahingud, mis kulmineerusid 22. aprillil. Rindele saabunud värske täienduse abil õnnestus Punaarmeel vallutada samal kuupäeval Rõuge alevik ning tema eelsalgad jõudsid Võru vahetusse lähedusse. 25. aprillil langes ka Ruhja  (Rujena) alevik. Tekkinud olukorra likvideerimiseks võttis diviisiülem Puskar tarvitusele äärmuslikud abinõud kuulutades Tartu ja Võru maakondades välja kooliõpilaste mobilisatsiooni alates kuueteistkümnendast eluaastast. Tunnetades rindel valitsevat reaalset hädaohtu laiendas  ülemjuhataja seda korraldust üle vabariigi.  Ruhja tagasivallutamise korraldamiseks ja rinde stabiliseerimiseks saabus rindele J.Laidoner, kelle käsul asus vastmoodustatud 3. diviis kindralmajor Ernst Põdderi juhtimisel mai  alguses vastupealetungile. Vastane paisati soomusrongide toetusel Salatsi, Säde ja Koiva jõgede joonele. Pealetungil langes ka soomusrongide divisjoni ülema kohusetäitja kapten Anton Irv.