Peale sööki tegin 10-kilomeetrise jalutuskäigu. Mööda Virtsu raudteetammi Järvakandi teele ja sealt Väljataguse küla kaudu tagasi. Korjasin punast ristikut kuivatamiseks  ja manustasin kaks peotäit metsmaasikaid. Kõndimine oli väga hea. Ma vaatasin, et nüüd ongi suvi. Päike kõrvetas ja õhk oli niiskusest raske, eile alles sadas ju. Väga kaunis oli kõik, ainult meri oli puudu ja mulle meenus jälle see tunne, kui lapsepõlves Haapsalust koju tulime. Siuke tunne, et siin on kõik nii kuiv ja mage. Vaatasin, kuidas Virtsuka äärde jõe kaldale kerkib maja ja mõtlesin, et jõgi on hale lohutus. Elupäevad on see jõgi Raplas olnud ja täpselt sama kaua ei ole see mind morjendanud - on  teda või pole, üldse ei lähegi korda. Ma ei tea, kuidas see on mulle nii tähtsaks saanud, et meri peab olema lähedal, jalutuskäigu kaugusel. Võibolla on see mul geenides. Mul on tunne, et ma kuivan ära siin. Mitte et ma tahaks kogu aeg merre minna või ta peal sõita, aga ta ääres kõndides mul on hea olla (taastub organismi niiskustasakaal?). Vot selliseid mõtteid ma heietasin kõndides, kui keha kaotas vett ja igast sitikad kippusid kallale ja õudne janu tuli, aga kodu oli veel kaugel ja juua polnud.