Kuid ometi see, mis Kanti idealistlikus krititsismis on püsiva väärtusega, ja nimelt empirismi ja ratsionalismi süntees, pääseb maks­vusele ka prantslaste juures. Tähtsamaid prantsuse filosoofe, kes sei­sab ligidal  kriitilisele idealismile, on Leon Brunschvicg (sünd. 1869). Brunschvicg ei toetu, niivõrd nagu E. Meyerson, loodusteaduslikkude uurimuste, produktiivsete loodusteadlaste meetodite ja arvamuste kui andmete psühholoogilisele interpretatsioonile, kuivõrd püüab kogu teadusliku vaimu ala filosoofiliselt ja nimelt idealistlikult uuesti läbi mõelda. Ta püüab luua sünteesi vastuolude vahel, mis tulid ilmsiks seisukohavõttudes matemaatika kui teaduse põhialuste (logistilise ja pragmatistliku) ja loodusteaduse olemuse ja mõtte  suhtes. Mis puutub viimasesse küsimusse, siis erinevad Brunschvicgi vaated teiste omist, sest ta hindab erinevalt loodusteaduste tähtsust filosoofia põh­jendamise seisukohalt. Sellal kui H. Bergsoni ja E. Le Roy intuiti­vism filosoofilisele tunnetusele peavad otsima hoopis uusi aluseid, sest nende arvates loodusteadus võib rakendust leida ainult piiratud elutute kehade alal, tahab Brunschvicg filosoofilist meelestust piirata inimliku vaimu kui teadusliku vaimu arenemise jälgimisega.