Mida rohkem seda mängida,  seda lahedamaks see muutub. Ehitada kaartidest labürint ning hakata siis pisikese Minotaurosega mööda käike liikuma ning kalliskive otsima, nõuab suuremat mõtlemist kui mängu algselt nähes tundub. Omapäraseks muudab mängu ka tema kolmeosalisus. Kõik osad on omavahel seotud, kuid samas täiesti erineva strateegiaga ning igaüks annab raundi lõpus punkte.    Mängu alguses jagatakse kõigile vastavad jumalakaardid, mis on ette nähtud  punktikogumise planeerimiseks. Käimist planeeritakse käigukaartidega. Esimeses osas tuleb endale koguda labürindikaarte. Kuna igal kaardil on ka kalliskivi, siis faasi lõpus saab ühesuguste kalliskivide korjamise eest punkte. Teises faasis ehitatakse olemasolevatest kaartidest labürint valmis ning punkte jagatakse seekord vastavate sümbolite jada moodustamise eest. Kolmandas faasis kogutakse labürindis ringi liikudes kalliskive ning punkte jagatakse taas kõige rohkem ühte värvi kivide kogumise eest.    Tunnistan, et labürindi ehitamisel on teatavad erireeglid, mis jäävad mulle kohati siiani segaseks. Kuid kuna eestikeelne juhend on olemas, siis sõrmega järge ajades saab mänguga täiesti edukalt hakkama.    Mõistlik on enne mängu algust terved reeglid selgeks teha, mitte ainult osade kaupa. Nagu üks mängija kunagi ütles, kellele sai Minotaurose labürinti selgitatud faaside kaupa - oleks ta kõige esimeses osas teadnud, mis lõpus tegema peab, oleks ta alguses kõike hoopis teisiti planeerinud. Ja  oleks ta teadnud, et nii palju mõtlema ja planeerima peab, poleks ta seda mängu nii kergelt võtnud.    Nii et tõsine väljakutse ka tõelistele mänguritele, rääkimata siis nendele, kes alles on hakanud lauamängudega tutvust tegema.