Tegelikult oli see hullumeelne päev. Pole meeldiv laupäeva hommikul kell kolmveerand viis üles ärgata ja veel vastikum on Virtsu poole kihutada. No kihutada jah ikka nagu tuli takus, et praamist mitte maha jääda.  Aga Orissaarest edasi mööda mereäärset teed Leisi poole vurada oli juba uskumatult mõnus. Soe päike, sinine meri, rohelus igal pool  ümber. Ja Leisi koolimajas kõiki neid rõõmsaid, elevil nägusid kohata veel eriti.  Rohelised on omamoodi inimesed. Tavalise erakonna nägu meil pole ja loodetavasti ei tulegi. Ajamata habemeid ning lohvakaid kottpükse on ikka palju rohkem kui elegantseid ülikondi.  Mis me seal Leisi koolimajas siis tegime? Vaidlesime. Palju. Rohkem kui palju. Hääletasime. Korduvalt. Naersime ja vangutasime kurvalt pead. Läbisegi. Vahepeal jalutasime alevi teise otsa lõunat sööma. Ja lõpuks muidugi veel  valimistulemuste ootamine. Pikad minutid koridoris, aga ikka endiselt naeratades.  Aga kõik saalistoimunu tundus kuidagi teisejärguline nende mõnusate pilkude ja heatahtlike vestluste kõrval. Jõud ja tulevikulootus on säilinud ka pärast esimesi Riigikogu kuid. Energiat edasiseks saime rohkesti ning uusi ideid ka omajagu. Inimesed saavad omavahel tuttavaks ning koostöö paraneb ajapikku. Rohelised jäävad.