Katsealusteks olid kaks ahvi (tundub, et saame aasta lõpus jälle blogihoroskoopi oma ahvindusega), kellel olid ajus, visuaalsetes piirkondades mikroelektroodid. Ülesanne oli lihtne: vaheldumisi esitati auditiivseid ja visuaalseid signaale (toone ja sähvatusi); ahvid pidid keskenduma kas toonidele või sähvatustele (ja teist tajumodaalsust ignoreerima) ning tõmbama kangist, kui nende poolt jälgitavas modaalsuses esitati teistest erinev objekt (sihtobjekt). toonid ja sähvatused ei tulnud küll päris kindla rütmiga,  kuid keskeltläbi võttes olid nad delta rütmi (3Hz) suhtes vastastikku antifaasis. hämmastav oli see, mida mõõdeti elektroodidelt: aju visuaalsetes piirkondades võis ka mõõta võnkumist, mis oli delta-rütmiline, kuid eriline oli see, et kui võrreldi võnkumist visuaalse tähelepanu tingimustes võnkumisega auditiivse tähelepanu tingimusega, siis leiti, et need võnkumised (mis olid põhjustatud erinevasse modaalsusesse suunatud tähelepanu poolt) olid ka antifaasis. Kui ahvike keskendus visuaalses modaalsuses toimuvale, siis olid kõik visuaalsed stiimulid "optimaalses faasis" - stiimulid jõudsid ajju siis, kui vastavad neuronid olid parajasti hea erutatavuse seisundis - ja auditiivsed stiimulid jõudsid ajju nende samade neuronite "mitteoptimaalses faasis", kus nad muud töötlemist ei seganud. kokkuvõtvalt: aju ise seadistas oma tähelepanu rütmi 1) vastavalt ülesande rütmile ja 2) vastavalt parajasti ülesandeks olevale tajumodaalsusele.