Säärased küsimised on tegelikult siiski üsna profaansed. Esiteks ei kattu stiili mõiste ja probleemid kaugeltki mitte estetismi ja "käsitöölikkuse" mõistetega. Tõe­lisuses ei puudu oma konkreetne stiil ühelgi kirjanikul ega kirjamehel, s. t. nende antud tooteil. Teiseks aga tuleb siinkohal jälle meenutada seda kulunud tõde, mida ei avastanud mitte mõni  elukutseline esteet, vaid vana loodusteadlane Buffon: "Stiil - see on inimene." Jah, kas ei ilmne see tõde haruldaselt selgesti just Mait Met­sanurga ulatuslikus ja mitmekesises loo­mingus - igatahes selgemini kui sääraste kirjanike juures, kes on kramplikult truuks jäänud oma ükskord võetud kitsale laa­dile? Nagu Metsanurk on alati ägedasti kaasa elanud ajaga ja teda taga kihutanud oma ränga kriitikaga, nii on ta ka selle kriitika ja "elupiltide" sõnastamisel hoog­selt kasutanud kõiki stiililisi võimalusi,  mida inspireerisid käesolev hetk, aine, mee­leolu, eesmärk ja - pärimusedki. Ta ei ole hoidunud oma kaasaja kõigi mürkide läbikatsumisest, ja ta pole hoidunud ka kõ­nelemast "kõigil keelil". See on olnud va­jadus, mitte kalkulatsioon; see on tulnud inimesest, mitte muutumatuist kunstiideaa­lidest. Kuuleme ta suurest toodangust raske ning jõhkra naturalismi kõlasid, mis on võimelised tungima kõrva ja mõttesse meie ennesõjaaegsele maamehelegi; nau­dime vaikset piiris eestilikku idülli huu­mori ja iroonia  reljeefistavas valgustuses; kohati vapustavad meid pingelise ekspressionismi järsud löögid ning karjed, ja ena­masti rõõmustab meie kunstimeelt see karge ning tugevapiirdeline reaalsuse joo­nistus, mis annab Metsanurga mitmeti va­helduvale loomingule ta ühtluse ja asetab ta nii kindlalt meie tõsielu keskkonda. Peale selle peagn kõiki teoseid läbiva rea­listi "käekirja" võib Metsanurgale päriselt omaseks pidada veel teatavat raskevõitu rahulikkust toonis ja rütmides, vaheldu­misi ruttavama ning põnevama  nappusega, ja teatavat jutustamis- ning vaatlemisviisi lühikeste, mittepeatükiliste lõikude kaupa. Need kõik on küll "tehnilised detailid", kuid neid jälgides ja mõista püüdes võime jõnda huvitava kogemuseni, kus kunsti te­gumoe üksikelementidest nagu iseenesest koostub terviklik, mõtestatud pilt - ja see pilt näitab kunstnikku ennast.