Viimasel ajal on aga tekkinud selline eesti kiiks, et tahaks lugeda kodu lähedalt. Häid raamatuid on nii palju, et kuskilt tuleb siis see piir tõmmata, et mida ja miks. Nii siis juhtus viimasti kätte see väikeste vanameeste raamat.  Kui lugema hakkasin, siis kõige pealt torkas silma kirlejdamine. Kirjanik kirjeldas isegi seda, kuidas tal ei ole midagi kirjeldada :). Sellest üle saanud, tundus mulle iga uue tegelasega, et voh täpselt sellist inimest ma tunnen… ja siis natuke aja pärast, ega ikka ei tunne ka, aga võiks ju tunda. Kui raamat läbi sai, siis oli tunne, et aah ei saanudki täpselt kellestki aru.