Saime Taniili viimasest rehviparandusest  mõnikümmend kilomeetrit edasi sõita, kui tal läks puruks ka esirehv,  mis tähendas, et oleme plindis. Wend  peatas mööduva bussi ja tõstsime  rattad katusele. Lalmonirhat (selle linna nime meeldejätmine võttis  kõigil ca 3 päeva) oli 30 km kaugusel. Sõit sai kesta mingi 10 km, kui  juhtus see, mis paaril korral enne on napilt juhtumata jäänud: suure  hooga sõites takerdus midagi katusel amatöörelektrike poolt tõmmatud  traatidesse ja käis kõva raksakas ja kolin. Rattad jäid küll katusele,  kuid midagi head see ei tõotanud. Kohale jõudes avastasingi, et minu  ratta lenks oli küljest  ära murdunud ja kõik trossid pilla-palla  laiali. Olin tulivihane ja saatsin mingi tegelase, kes rataste  paigutamise eest raha tuli küsima kohe väga pikale lainele. AFF!  Tegelikult oli asi päris murettekitav, kuna lenks on alumiiniumist,  mille keevitamine on komplitseeritud ja nõuab eritehnikat. Kas  Lalmonirhat või Bangladesh üldse see koht on, kus seda teha saab, ei  olnud kindel. Kuna aga oli juba hiline õhtu, polnud meil muud teha, kui  leida öömaja ja jääda lootma  väikesele imele. Etterutates võin öelda,  et asjad juhtuvad alati mingil põhjusel ja ka katkine lenks, mis sõita  ei võimaldanud, juhtis meid lõpuks ühte bussijaama lähedal asuvasse  kliinikusse, mille ülalkorrusel oli paar külalistetuba. Ühes neist oli  isegi konditsioneer, kuid ma valisin vabatahtlikult toa, kus seda  polnud, kuna kodus jõuab lõdiseda küll.  Hommikul ärkasin vara ja  läksin linnapeale patseerima. Bangladeshis armastavad inimesed kauem  magada, kui  Indias ja Nepalis. Kell 7 oli linn veel täitsa tühi ja mul  kulus aega, et hommikusöögikoht leida. Kaks head teed ja kaks pirukat  juurviljaseguga maksis 1 kroon. Rätsepatöökojast küsisin Bangladeshi  lippu. Kuli näitas mulle ühte, kuid seda müüa ei tahtnud, kuna see  olevat tema oma. Lubas mulle uue teha, kui poole tunni pärast tagasi  tulen. Lõpuks saime vahendaja kaudu kaubale, et ta siiski müüb selle  lipu mulle ja teeb hoopis endale uue. Nüüd on mul ilus, rohelise  põhjaga Jaapani lipp.  Tagasi hotellis selgus, et Hannese eelmisel  päeval avastatud punane larakas silma all on suuremaks veninud ja tark  oleks seda ehk spetsialistile näidata. Kliinik-öömaja, millesse  sattunud olime kuulus abielupaarile, kellest naine kamandas üldisema  meditsiini osa ja mehel oli eraldi majas silmakabinet. Projekti hoiti  elus Hollandi valitsusväliste organisatsioonide toel. Jagunesime  gruppidesse: Wend ja Hannes silma tohterdama, meie ülejäänud  rattaparandust otsima. Lootus oli leida mingi töökoda, kus saaks puruks  jupi asendada. Majutuskohast tuli kaasa üks noorhärra, kes paistis  linna tundvat ja lasime tal teed juhatada. Esimesed paar kohta  vangutasid pead ja kuna järgmised olid juba kaugemal, võtsime kolm  veloriksat. Esimeses istus Taniil meie teejuhiga, teises mina koos oma  haavatud Haldjaga ning kolmandas Liivo ja kolmanda riksa juht, kuna  rooli asus Lalmonirhati rahva rõõmuks Mart. Peale 10 minutist sõitu  jõudsime ühe väikse töökoja juurde, kus tundusid olevat asjalikud  mehed. Nad vaatasid probleemi üle ja palusid tunni pärast tagasi tulla.  Erilist usku mul siiski ei olnud, kuna aga valikud puudusid, jäi loota  parimat.  Sisustasime aega kriketimänguga, mis peale mõningast  harjutamist viis sellise vilumuseni, et Mart virutas palli üle raudtee  ja selle leidmiseks kulus kohalikel poistel hulk aega. Mängu sügavam  mõte jäi meile siiski arusaamatuks.  Edasi tegi  meie teejuht Fuad  Hasan (tõlkes Suur Süda, vähemalt ta enda väites) meile väikese  ekskursiooni mööda turukvartalit. Mardil oli tekkinud idee osta endale  lungee (loe lungi) mis on kohalike meeste seelikusarnane riietusese.  Tegemist on umbes meetri laiuse torusse õmmeldud kangaga, mis siis  kõhupealt sõlme seotakse. Siin kliimas igati mõnus ringi hõljuda. Fuad  teadis linna kõige peenemat lungeepoodi ja sinna me edasi suundusimegi.  Lõpuks said kõik endale lungeed, ka  need, kes ei olnud küsinud.  Tagasi  rattatöökojas selgus, et murdunud lenks oli kokku keevitatud, kuid  vajas veel mahajahtumist ja kokkukruvimist. See oli tõeliselt hea  uudis. Mehed olid omaalgatuslikult mu ratta ka piinlikult puhtaks  poleerinud.  Mind piinas soov see laevasõit teha, aga siin ei  paistnud see siiski võimalik olevat. Jõgi polnud küll kaugel, kuid  organiseeritud laevaliiklust sellele ei olevat. Seega tegime ajaviiteks  veel väikese tiiru  raudteejaama, et uurida Dhaka rongiaegu. Sõidavad.  Dhaka on 500 km, kolm kõva päeva rattaga, aja kokkuhoiu mõttes oleks  rong parem. Õhtuseks aruteluks on vähemalt info olemas.  Vahepeal  ilmus välja Wend, kes otsis postkontorit ja teatas, et Hannesega on  kõik ok, väike põletik, millele nõiarohi peale pandud. Kuna selleks  hetkeks oli ka minu ratas ühes tükis, jätsin Taniili, Liivo ja Mardi  uusi India ja Bangla rehve ostma ning läksin Wennaga kaasa. Postkontor  oli  kavalalt tänavarägastikku ära peidetud, ilma kohaliku abita poleks  me seda leidnud. Kohalik abi oli küll saadaval, kuid see ei aidanud  selle vastu, et postitöötajad olid in corpore lõunale läinud. Postkaart  Bangladeshist oleks kodustele kindlasti rõõmu teinud, kuid saatus oli  meie vastu.  Tagasiteel hotelli peatusime nooblis restoranis, kus  oli jahutatud mahla masin. Põhja peale palju jäänud ei olnud, kuid Wend  oli janune ja tellis kohe kaks klaasi. Ühe laksas ta kohe  sisse,  teisest pakkus ka mulle lonksu. Maitsesin, kuid tundsin, et asi pole  õige. Võtsin hoopis kohalikku limonaadi.  Mart oli  rattaparandustöökojas kohalikega rääkinud pikalt islamist ja  inimõigustest. Bangladesh on suhteliselt liberaalne islamiriik, kuid ka  siin on radikaalsemaid rakukesi, kes aegajalt pead tõstavad. Tavaliselt  jäävad nad selle eest peast ka ilma, kuid tähelepanu on saavutatud.