Samas on raske välja tuua, miks ma sellest teosest niiviisi vaimustusin. Võib-olla on üheks põhjuseks (tõenäoliselt alusetud) eelarvamused, mis mind üldiselt kohalikust noorautorite loomingust eemale on hoidnud.  Näiteks et nagunii on tüütu ja piinlik. Aga näe, "MEGT" ei olnud kumbagi. Olid hoopis kolm toredat ja lõbusat lookest. Toimusid eluliselt tavalised olengud, mis muundusid õhtu edenedes vähem või rohkem ebatavaliseks. (Kuigi elus on see päriselt ju üsna harilik asjade käik.) Sekka on pikitud väikesed vahemärkused autorilt stiilis "Erutav passaaž, kas pole?" või "Näe, jällegi rikkusin ma kõik ära. Ma rikun alati kõik ära. Ma ei kavatsenud endast rääkida. Aga räägin ju.". Viimasele erutavale passaažile  järgnes veel näiteks ligi kümme rida vaba ruumi, kuhu autor palus lugejal kirjutada, milline ta on ja kuidas elab. Lisaks sellisele metatasandile on teoses kindlasti ka mitmeid süvatasandeid, aga nendesse ma paraku ei sukeldunud (huvilised lugegu  Vikerkaart). Keskendusin lihtsalt teksti ja loo nautlemisele ja jäin niigi rahule.