Autori stiil on mõnus, kergesti ja kiirelt neelatav ning Hollywoodi seiklusfilme meenutav. Kohati armastab ta kaldumist melodraamasse ning minuarust  liigsesse nunnutamisse. Seda just eriti teises ja kolmandas raamatus, mis minu arvates kohati ka kipuvad veidi justkui lohisema ja ära vajuma. Just neid lugedes torkas mulle paar korda pähe ka, et kui ei teaks, oleks raske uskuda, et neid lugusid ei kirjuta mõni naisterahvas, vaid keskealine härra. Lõpp kisub aga eriti mõnusalt süngeilmeliseks, õhku lendavad kümned linnad, hukkuvad sajad tuhanded hinged, käiku lähevad terved cyborgide armeed ning ei halastata ka peategelastele. Lisaks on Reeve'il pidevalt kombeks pärast veidi rahulikumat ning lastesõbralikumat tegevust lasta jälle hardcoremat dark fantasyt. Kirjeldada näiteks, kuidas noor tüdruk enda vennast cyborgi kokku õmbleb vms. Pean ütlema, et minule oli viimane osa ja selle kvaliteet meeldivaks üllatuseks, ausalt öeldes kartsin eelnevate teoste põhjal hullemat. Näiteks, et vastavalt üldlevinud praktikale mandub sari lõpuks valusaks pasaks, kuid autoril oli varuks päris viisakas idée, kuidas kõik niidid kokku sõlmida ja veel mitu meeldivat ning ootamatut twisti sisse tuua.