Kultuuriväljaannete suhteliselt vabam ning vähem ühetaoliseks silutud käsitlusviis muu ajakirjandusega võrreldes võimaldas Sirbi autoritele loomulikumat eneseväljendust ka väljaspool otsest kultuuritemaatikat. Tollaste kultuuriväljaannete sisus leidsid suhteliselt  avameelsemat käsitlemist ka pakilised ühiskondlikud probleemid tervishoiust iibeni. Selle tingimuseks oli muidugi teatud tabuteemade ja tabuväljendite vältimine või nende mõistukõneline ja vihjav käsitlemine. Absurdihuumor ja irooniline stiil, karikatuuride ja paroodiate populaarsus, tegelikkuse kriitika harrastamine kirjanduskriitika vormis lõi sümboolse ruumi, milles vaim sai veidigi hingamisvabadust. Seda oskas peale loojate vääriliselt hinnata ka publik. Kuna suuremale väljendusvabadusele lisandus  ajakirjandusliku ja kunstilise produktsiooni väga madal hind, oli tiraaž ja loetavus väga suur. Kultuuriavalikkuse toimimine poliitilise avalikkuse aseainena soodustas ka kultuuritegelaste ja (kultuuri) ajakirjanike rolli muutumist. Neilt oodati toimimist "eesti rahva häälena", "avaliku südametunnistusena".