Teed olid nagu ikka jubedad   Saare läänepoolne osa oli ses mõttes päris tore, et teed ja tunnel olid väga brood. Aga ida suunas minev maantee oli karm - me lapsed oksendasid nii tulles kui minnes, varusime targalt kilekotte autosse ja Felil oli terve teooria ja biznesplan oksekotindusega seoses   Tagasiminnes oli me ees seis, kus matkaauto ja kaubik seisid kõrvuti nii, et kaubiku ratastel enam sentimeetritki asfalti kõrval polnud. Aga kus lõppes asfalt, sealt algas püstloodis kuristik! Ja ei mingit ohutuspiiret. Normaalne. Need teed panid ikka tõsiselt elu ja surma küsimuste üle mõtisklema, samuti Zavala tunnel, mis oli nagu kaevanduskäik, kalju sisse raiutud. Täpselt nii lai, et sõiduauto sisse mahub, no veoauto vbla läks ka, aga ikka väga karm ja pime tunnel oli.  Klaustrofoobikute õudusunenägu… Selle tunneliga oli veel ekstreemi pisut, kui käisime saare kõrgeimal tipul. Päev oli jube tuuline, nii et hommikul juba luugid lõgisesid ja tõeline marutuul, aga mäe otsas oli see veel eriti karm, nt kätt pildistamiseks paigal hoida polnud eriti võimalik. Ja tagasiteel läks Manni auto karter vastu kivi katki ja õli hakkas välja jooksma. Tunnelis hoidsime hinge kinni, et kas jõuame läbi või jookseb mootor ennem kokku. Ja et kui see peaks tunnelis juhtuma, mis siis saab…Õnneks saime kenasti  läbi ja kolisime kohe peale tunnelit kõik meie autosse ümber. Aga Manni auto "suvitab" siiani saarel paranduses.