Mul on kümneid lugemata raamautuid riiulis, millest mõned on eksperimendikorras ostetud, mõned on üldisest populaarsusest kantud, mõned on niisama, kuskilt saadud. Nende kümnete hulgas on kümmekond, mille kohta võib öelda, et need on pärlid kirjanduses. "Sada aastat üksildust" näiteks, aga ma pole seda ikka lugema hakanud. Aeg ei ole küps olnud. Võib küll arvata, et seda või teist võib lugeda iga kell. Samas sääraseid hetki olen ma kasutanud pigem mõne loetud raamatu uuesti lugemiseks. Iga  kell. Iga kell võib võtta "Parim päev banaanikala püügiks" ette, või võtta Graham Greene "Armastusloo lõpp". Sellised lühikesed pigem, teadki ette, mis juhtub, ega kandu ära sellest, et tegelikult pole praegu vaja midagi konkreetset lugeda, on lihtsalt kindla peale minek. Aga lugemata raamatutega nii ei saa, lugemata raamat peab sulle andma elamuse, paugu tegelikult, mitte elamuse. Alati see ei õnnestu, vahel loed vägisi ikkagi lõpuni, aga ei saa ja tead, et valesti polnud mitte raamat või kirjaviis või  need 20 trükiviga uue värske kirjastuse värske väljaande värskes toimetamises. Tegemist on vale ajaga.