Tänavused lõpukirjandite teemad mulle meeldivad. Näpud hakkasid kohe sygelema lugedes teemat "Kas olla nagu kõik või jääda iseendaks", aga seal on veel asjalikke.  Keskkooli ajal ma ei sallinud kirjandite kirjutamist. Mitte et ma poleks osanud - oh ei. Minu kirjandeid loeti isegi tihtipeale näidiskirjanditena ette. Õpetaja möönis - kõik on täpselt nii nagu peab, kuigi natuke igavavõitu. Asi selles, et ma vihkasin seda, et ma  pean ennas õpetaja ees alasti kiskuma - keegi võõras tädi loeb ja arvustab minu mõtteid. Hindab 5-palli systeemis, kas minu aju töötab niimoodi, nagu ühiskond ette näeb. Öäkk. Iseasi, kui arutlevate kirjandite asemel oleks tohtinud jutustavaid kirjutada - siis ma oleks saanud asja huumoriga võtta. Pealegi - 18-aastasena polnud mul tegelikult maailmale midagi öelda.  Ma ise kirjutasin vist lõpukirjandi teemal "Teater minu elus" või taolist. Miskipärast suutsin ma näpuvea teha sõnasse "režissöör"  (täiesti uskumatu lugu - tol ajal polnud mul õigekirjaga probleeme ning "režissööri" ei olnud minu jaoks keerulisem sõna kui näiteks "õun"). Üleüldse oli see lõpukirjand üks halvemaid, mille ma kunagi olen valmis treinud - valmistasin pettumuse ka oma õpetajale, kes lootis, et mina olen üks väheseid, kes võiks "5" saada (meil oli ikkagi reaalkallakuga kool, eksole). Nii et "4" oli minu jaoks sama mis läbikukkumine. Mõnevõrra paremini esinesin ma ülikooli sisse astudes kirjutades teemal "Viinakatk", sel ajal kui  kõik teised kirjutasid "Eutanaasia - poolt või vastu". 8 palli 10-st oli suht arvestatav tulemus. Kui sellele lisada veel maksimumpunktid saksa keele eest, siis polnudki vaja keemiat osata, et arstiteaduskonna uksed valla läheksid.  Kuna eeskujuliku kirjandi lõppsõnas tuleb sissejuhatuse juurde tagasi põigata, siis ütlengi lõpetuseks, et endaksolemise palk on üksindus, sest lollide ja keskpäraste päralt on maailm. Aamen.