Reisides olen pannud tähele, millest räägivad pastorid, koguduse töötajad ja inimesed, kui nad ei ole "eetris."   Jutt käib golfimängust, puhkusest, lapselastest, sellest, kust riideid osta jne. Mul on seda kurb öelda, aga väga harva räägivad inimesed tuliselt ja kirglikult oma teenistustööst. Need asjad on harva põhivestlusteemaks. Näib, et lihtsam on rääkida igapäevastest kui Jumala igavestest asjadest.   Meid New Yorgis külastavad inimesed avastavad meie kire üsna varsti. Kus iganes nad meid  näevad, on seal koorem hingede ja linnade pärast ning sügav hool laste pärast. See on kirg, tuli, mida keegi oma pinnapealse seltskondliku jutuga ära ei suuda kustutada. Bobby Sands, endine Iiri Rahvusliku Armee juht, näljutas ennast oma poliitiliste tõekspidamiste pärast surnuks. Aastaid tagasi istus Läänerannikul üks mees raudteerööbastel protestiks tuumarelvade vastu. Ta kaotas mitu ihuliiget, kuid oli veendunud, et võitleb õige asja eest.  Ajalugu tunneb inimesi, kelles põles selline tuli, et inimestel  nende ümber polnud kunagi mingit kahtlust, mille jaoks nad elasid või mis nende südant täitis. Miks ei võiks tänapäeva kristlased olla sama kirglikud selles, mida usuvad? Usun, et me suudame seda.