… ja ta kukkus pöörase kiirusega otse alla, Maa südamesse, ta ümber huugas ja kõmises, leegid ja tuul mühasid valjult, tuul ja leegid, tuuleleegid, kuningas rabeles metsikus hirmus, kuid ega see midagi aidanud - ta kukkus ja kukkus keset tuld ja tuult, ning üle kõige kõmas ääretu sügav-kumisev hääl, mis tundus oma jõuga täitvat kogu  ilmaruumi… "Sina, kuningas, kes sa ainult surra soovisid, kes sa olid unustanud iseend ja oma rahva! Sina, kuningas, kes sa põgeneda tahtsid elu raskuste ja rõõmude eest! Kas sa tõesti arvasid, et ma võtan su vastu ja lasen sul ja su rahval nõnda kaduda? Aga minu südames pead sa uueks saama, ja mitte mugavõndsaks suremiseks, vaid sünniks ja tõeliseks eluks! Elama pead sa, kuningas, ja oma rahva pead sa elustama!"