Iga kord, kui ma olen näinud kevade poolt hangedest vabaks lastud talvist "kultuurikihti" valdavad mind samad mõtted.  Tekib mingi periood, mil ma ei taha enam uusi asju.  Paraku läheb see meelest ajaks, mil naat ja kojamehed on oma tööga ühele poole saanud ja kõik näeb taas välja roheline ja betoonine.  Kergemeelsus, poolemeelsus, lihtsameelsus. Mulle iseloomulikud meeleseisundid ajal, mil raskemeelsus ei roki.  Kahtlus, kas ma samamoodi  mõtleksin, kui mul oleks võimalus endale soetada kõike või vähemalt peaaegu kõike, mille järele himu tekib jääb selles elus õnneks kontrollimata. Õnneks seepärast, et kes siis ennast ikka nii hästi tunneb …