Mitu nädalat hiljem  mõtlen, et peaksin ühe tähtsa sündmuse siiski blogis ära mainima: suve esimene ja teine (=viimane) ujumaskäik.    Kolm sooja ja päikeselist päeva tekitasid juuli lõpus mõnusa suvise tunde, mida tänavakividel ärapraetuna supluse ja päevitamisega tähistada otsustasin. Chad leidis ujumise ideed kuuldes, et olen peast põrunud. Natuke järele mõeldes arvas aga, et... mis seal's ikka, teeme ära.        Ära lase end sinisest taevast ja kutsuvast mereveest eksitada:  temperatuuri oli seal hiljem järele uurides umbes kümne-üheteistkümne kraadi ringis. Varbaga katsudes tundus vesi küll külm, kuid mitte NII külm, et hüppamata jätta.    Chad leidis oma philadelphialiku kulmukortsutusega, et parem on tossud jalga jätta, sest fjordi rannakivide teravad nukid ja väga järsk kallas ei ole parim koht veest välja saamiseks. Mina oma eestlasliku "ah pole ta nii külm midagi"-hoiakuga ainult muigasin.    Chadi ettevalmistamiseks kulus kaua aega: pudel julgustavat õllet,  soe päikesepaiste, vee kahtlustav uurimine. Kui me lõpuks kahekesi kivil hüppevalmis olime ja ma kümnest allapoole lugema hakkasin (Chadi ettevalmistamiseks), plartsas Chad umbes viie-kuue ajal hooga sisse: kannatus katkes =). Lahminud kord-kaks kätega hakkas ta kalda poole ujuma, Mann naerust kõverast etendust kividelt jälgimas.    Minu enda vetteminek mõni minut hiljem ei olnud oluliselt erinevam: ahminud "šokistunud" kopsudega natuke õhku lahmisin end samamoodi tagasi kaldale. Oi juudas kui külm  see oli!        Päev hiljem Whitehorse'i sõites tegime teise ujumispeatuse Carcrossis. Eelneva öö veetsime Carcrossi lähedal liivaluidetel, mis kunagise liustikujärve poolt jäetuna üksildasena mägede vahel istuvad.      Carcrossi-äärse järve vesi ei olnud väga oluliselt soojem, kuid piisavalt selleks, et enne väljaronimist kaks-kolm tervislikku tõmmet teha. Chadi jaoks oli see aga ikkagi liiga külm ;).          Tagasiteel aga plõksisin niisama.