Kuid millega seletub naistraditsioonide puudumine? Kirjanduses pole kunagi olnud puudu hiilgavaist, vaimukaist, idealiseerit nais­kujudest. Tarvitseb ainult meenutada Dantet. Neid on ka Shakespeare'il, Racine'il, Moliere'il, Edmund  Spenseril. Ent tegelikke näiteid on äärmiselt vähe. Mida suurem naiste tähtsus kirjanduse objektidena, seda vähem nad paistavad silma reaalses elus. Ajal, mil Inglismaad ja Šotit korduvalt valitsesid kuningannad, kellest mõni - eriti Elizabeth - kujunes pea kõigi kirjanike jumalduse esemeks, oli tavalise naise sotsiaalne seisukoht hämmastavalt madal. Tal pol­nud isiklikku vabadust ega õigust majanduslikuks rippumatuseks. Naiste peksmine oli harilik nähe. Nende maailm oli piirat koduga ja perekonnaga. Mässukatseid  nuheldi armutult. Ning isegi veel 19. sajandil polnud olukord palju rõõmustavam, kuigi ta oli tsiviliseeri­tum. Omaette olemist naistele ei võimaldet. Häässe seltskonnaklassi kuuluv daam ei tohtind endale teenida eluülalpidamist. Ka kui ta ei abiellund, puudus sääraseiks püüdeiks seltskondlik sanktsioon. Val­laline naine pidi elama omaste perekondades küsitava koduornamendina. Laialdasemate elukogemuste hankimiseks, mis on avarama kirjandusliku tegevuse paratamatuid eeldusi, ei antud talle võimalusi.  Tavaliselt asi oli veelgi halvem - puudusid isegi füüsilised eeldused kirjutamiseks. Jane Austenil näiteks, kes võib-olla esimesena Inglis­maal kirjutas tõelise naisena, ei olnud oma tuba töötamiseks. Oma romaanid ta kirjutas kõik perekonna ühises elutoas, kattes käsikirjad kinni, kui ilmus külalisi või isegi kui tuppa tuli teenija, et varjata nende eest oma tollal daamidele ebasündsaks peetud tegevust. Char­lotte Brontë töötas väga sarnases olundis, selle vahega, et tema kirju­tamisajaks olid varased  hommikutunnid enne muu perekonna ärkamist. Mõlemad elasid kitsast vanapiiga elu, kuigi Charlotte Brontë kooli­õpetajana pääses Belgiasse. Laiemate teemade käsitlemiseks puudus neil mõlemail kogemuslik ainestik.