Luuletajad ise on Eastmani arvates hoopis sagedamini instinktiivselt jäänd õigemale vaatekohale. Ikka enam on hakat harrastama puhast luulet, see on, luulet, mis ei pea üldse tegema muud kui intensiivselt edasi andma elamusi - eriti nende individuaalset kvaliteeti. Eastman teeb vahet sõnade  praktilise ja nende elamusliku tähenduse vahel. Selleks, et rõhutada viimast, tuleb tema arvates leida väljendusmood, mis sunnib lugeja loobuma tekstile praktilise tähenduse andmisest. Seda saab teha näiteks värsivormi varal. On tarvis midagi, mis algusest pääle märgib luule luuleks, eraldades ta teooriast ja praktilisest informatsioonist. Sellest on "modernistid" aru saand, kuid nad on otsekohe kaldund teise äärmusse. Nad kipuvad unustama, et luule peab elamused ikkagi edasi andma, ja et selleks on tarvis  mingit taibatavat sisu, mingit silda luule ja lugeja vahel. Sellest, et luule ei tohi esijoones püüda õpetust anda, on järeldet, et ta ei tohi üldse öelda midagi, mida oleks võimalik tervet inimmõistust appi võttes jälgida. On jõut nii  kaugele, et ainult kuulatakse oma elamusi ja kirjutetakse midagi, mis toob nad autori enda meelde tagasi, kuid mis lugejale parimal puhul annab veendumuse, et värsside aluseks olevat meeleolu oleks hää läbi elades reprodutseerida, kui sellest ainult suudetaks aru saada. Eastman toob huvi­tava paralleeli laste monologiseerimistungi ja praeguste luuletajate vahel. Teatavas eas lapsed ei püüa oma kõnelustega teisi informeerida, vaid vaja­vad kuulajaid ainult ergutuseks, rääkides õieti ainult iseendale. Samuti kaasaegne poeet põimib oma luuletistesse assotsiatsioone, mida teistel on võimatu mõista. Kuid viimast ta ei tahagi. Ta tahab rahuldada ainult ise­ennast, kõrgendades oma elutunnet. Kõik loogiline mõtlus, kõik selge näge­mus näib olevat pand kirikuvande alla - küll ainult näiliselt, sest poeet ise mõtleb sageli väga loogiliselt ja näeb väga selgelt, ainult ta ei võta vaevaks anda oma mõtte ja nägemuse niite lugejale. Hoopis vastuoksa, ta isegi peab eriliseks väärtuseks, et ta on taandund solipsistlikult oma karpi. Elava näite pakub James Joyce.