Just sellised sõnad korjasin (ehk üsna vägivaldselt) välja oma eilse kirjapaneku kommentaaridest ja ei teagi kohe, kas häbelikult heameelest punastada või paanikas pereterapeudi juurde joosta. Eeldatavasti aetakse mind siiski kellegagi segamini, sest minusugune väikekodanlikult enesega rahulolev koduperenaine ning usinast alluvast  kantseleirott vaatab ju vähemalt iga poole tunni järel peeglisse ja ei jõua end sealt ära imetleda… Monroe jääbki ainult vaikseks salaihaluseks:)