Hullunud esmaspäev.  Nii see nädala tapab ära, aga sellest me ei räägi.  Nii minu vaheaeg algab reedel välja sõiduga mingisse tehasesse. Õhtul Niki juures piljard ja nende kahevahele pean ära mahutama M. See pole võimalik.  Olen reede üle elanud siis laupäeva puhkan ja pakin ja uurin oma riide tagavarasid.  Pühapäeval väljun pea ees vette st liigun viljandi. Mis seal ei tea, esikas ja vb filmiöö. Nii et midagi uut ja ma kardan seda suti.  Nii esmaspäeval tagasi ja uuesti pisike pakkimise värk ning teisipäeval obinitsa. Tallinnas ma ei pääse, aga minu õnneks. Vist. Nii ops tuleb naljakas. M. Hüppab ka vb läbi nii et on lahe.  Nelja päevast saab raskem olema. Ma ei saa ikka aru, mida, miks ja kuidas. Ära põnnama löö, seda soovitati. Eks ta nii olegi jah, äkki löön mis siis saab? Kas ma teen seda kõike ikka  õigustatult, äkki on see lihtsalt, et keegi viskab silma seega ta meeldib ka mulle. Ma ie saa pihta praegu ei oma südamest ega mõistusest. Mõistus on üles sulanud või läbi kärsanud või üldse puhkusele sõitnud. Süda jätab lööke vahele ja ehitab seinu. Minu ja tema vahele. Äkki koos veedetud aeg aitab. Lootus. Jeah, see ju sureb. Viimasena!  M. lubas kõik seinad maha lõhkuda. Ta on tore, aga ma ei ole kindel kas ta jõuab seda teha enne, kui ma uued ehitan. Ise ma ei oska lõhkuda.