Kaks viimast dekaadi möödunud aastasajast märgivad juba renessaanssi inglise loovas muusikas; Hubert Parry ja Charles  Stanfordiga on see seot suurel määral. Ei saa ju eitada nende liberaalset vaadet ega idea­listlikke jooni, kuid - liig selgelt tundusid ülipõhjaliku akadeemilise kas­vatuse sümptoomid. Ka vormieelistamises jäid nad konservatiivseiks: laul ja oratoorium . . .